Сюзан Колинс

Балада за пойни птици и змии

Игрите на глада

На Нортън и Джийн Джъстър

От това става ясно, че през времето, в което хората живеят без обща Власт, която да вдъхва респект в тях, те са в състоянието, което наричаме Война; и такава война, в която всеки е срещу всеки.

Томас Хобс, Левиатан, 1651

Естественото състояние се подчинява на закон, който е валиден за всички. И разумът, който е този закон, учи всеки, пожелал да се допита до него, че тъй като всички сме равни и независими, никой няма право да вреди на другия, що се отнася до живота, здравето, свободата или собствеността му.

Джон Лок, Втори трактат за управлението, 1689

Човек се ражда свободен; а навсякъде е в окови.

Жан-Жак Русо, Общественият договор, 1762

Сладко е познанието, което Природата ни носи;

но намеси ли се интелектът,

деформира красивите форми на нещата;

— Убиваме, за да дисектираме.

Уилям Уърдсуърт, Разменени роли

Лирически балади, 1798

Помислих си за обещаващите добродетели, които той прояви в началото на съществуването си и как после всички добри чувства отстъпиха поради омразата и презрението, които покровителите му бяха показали към него.

Мери Шели, Франкенщайн, 1818

Част I

Менторът

1

Кориолан пусна шепа зелеви листа в тенджерата с вряща вода и се закле, че ще дойде ден, когато няма дори да погледне зеле. Но днес не беше този ден. Имаше нужда да изяде голяма купа от анемичното ядене и да изпие бульона до капка, за да не къркорят червата му на церемонията за Жътвата. Това беше само една от дългия списък предпазни мерки, които взимаше, за да прикрие факта, че семейството му, макар и да живееше в пентхауса на най-разкошния блок в Капитола, беше бедно като църковни мишки. И че на осемнайсет години, наследникът на някога великия род Сноу нямаше на какво друго да разчита, освен на ума си.

Проблемът беше ризата му за Жътвата. Имаше приемлив тъмен официален панталон, купен миналата година на черния пазар, но ризата беше това, което хората щяха да гледат. За щастие Академията осигуряваше униформите, които се изискваха за всеки ден. За днешната церемония обаче на учениците беше наредено да се облекат по модата, но с необходимата за случая тържественост. Тайгрис му каза да ѝ се довери и той ѝ вярваше. Досега единствено умението на братовчедката му да си служи с иглата го беше спасявало. Все пак не можеше да се надява на чудеса.

Ризата, която изровиха от дъното на гардероба — гардероба на баща му от едни по-добри времена — беше с петна и пожълтяла от времето, половината копчета липсваха, а единият маншет беше прогорен от цигара. Беше съсипана до такава степен, че не можеше да се продаде дори в най-тежките времена — това ли щеше да е ризата, която да облече за Жътвата? Тази сутрин той отиде в стаята ѝ призори, единствено за да установи, че и братовчедката, и ризата му липсват. Това не беше добър знак. Дали Тайгрис се беше отказала от старата риза и беше отишла на черния пазар, за да му осигури в последния момент някакви прилични дрехи? А и какво изобщо притежаваше тя, което би могла да предложи в замяна? Едно-единствено нещо — себе си — и фамилията Сноу все още не беше паднала толкова ниско. Или може би в този момент, докато солеше зелето си, вече падаше?

Той си представи как хората определят цената ѝ. С дългия си остър нос и слабо тяло Тайгрис не беше голяма красавица, но излъчваше приветливост, уязвимост, която сякаш подканваше другите да я унижат. Тя би могла да намери клиенти, стига да искаше. От мисълта му прилоша, почувства се безпомощен и накрая се отврати от себе си.

От дъното на апартамента прозвуча запис на химна „Бисер на Панем“. Пригласяше му треперливото сопрано на баба му и отекваше в стените.

Бисер на Панем,

могъщ град,

от век на век блестиш с нова светлина.

Както винаги тя пееше мъчително фалшиво и с леко закъснение. През първата година от войната пускаше записа на националните празници, така че петгодишният Кориолан и осемгодишната Тайгрис да изграждат патриотичното си чувство. Всекидневното слушане започна една през онзи черен ден, когато бунтовниците от окръзите обкръжиха Капитола и прекратиха снабдяването му за следващите две години. „Помнете, деца — казваше тя, — ние сме само под обсада, но не сме се предали!“ После почваше да пее химна през прозореца на пентхауса, докато бомбите валяха върху тях. С този дребен жест тя изразяваше лоялността си към Капитола.

Скромно коленичим

пред твоя идеал.

И следваха нотите, които все не можеше да улучи…

И се кълнем да те обичаме!

Кориолан се намръщи. Вече десет години бунтовниците мълчаха, обаче баба му не млъкваше. Имаше още два стиха.

Бисер на Панем,

сърце на справедливостта,

мъдростта увенчава мраморното ти чело.

Чудеше се дали ако имаше повече мебели, те биха заглушили силата на звука, но въпросът беше реторичен. Засега апартаментът им беше като микрокосмос на самия Капитол и носеше белезите от безмилостните бунтовнически атаки. Седемметровите стени бяха прошарени от пукнатини, декоративният таван осеян с дупки от липсващи парчета мазилка, а счупените стъкла на еркерните прозорци, които гледаха към града, бяха закрепени с грозни ленти черен скоч. По време на войната и десетилетието след нея семейството им беше принудено да продаде или да изтъргува много от вещите си, така че някои стаи бяха напълно празни и затворени, а други — в най-добрия случай — оскъдно обзаведени. И нещо още по-лошо, през най-големите студове на последната зима от обсадата, някои елегантни мебели с дърворезба и безброй книги бяха пожертвани в камината, за да не умрат от студ. Да гледа как разноцветните страници на илюстрованите му книги — същите, които четеше с майка си — се превръщат в пепел, винаги го докарваше до сълзи. Но по-добре да си тъжен, отколкото мъртъв.

Кориолан ходеше на гости при приятелите си и знаеше, че повечето семейства са започнали да ремонтират домовете си, но семейство Сноу не можеше да си позволи дори няколко метра лен за нова риза. Той се замисли за съучениците си, които избираха какво да облекат от гардероба си или слагаха ново ушитите си костюми и се чудеше още колко време ще успее да запази приличен външен вид.

Ти ни даваш светлина.

Ти ни обединяваш.

Кълнем се в теб.

Ако поправената от Тайгрис риза не ставаше за носене, какво щеше да прави? Да се престори на болен от грип и да каже, че не може да стане от леглото? Слабост. Да се представи като войник в униформената си риза? Неуважение. Да се напъха в червената риза, която преди две години му беше омаляла? Бедност. Приемлив вариант? Нито едно от горните.

Може би Тайгрис беше отишла да помоли за помощ работодателката си Фабриция Уотнот, жена, не по-малко смешна от името си, но с определен талант за по-различни модни решения. Независимо дали модната тенденция беше пера или кожи, пластмаса или плюш, тя винаги намираше начин да ги съчетае на приемлива цена. Тайгрис не беше много добра ученичка и се беше отказала от университета, за да преследва мечтата си да стане моден дизайнер. Тя беше нещо като помощничка, макар че Фабриция я използваше повече като робиня, като я караше да ѝ прави масаж на краката и да чисти каналите от космите, паднали от дългата ѝ яркочервена коса. Но Тайгрис никога не се оплакваше и не искаше да чуе нищо лошо за шефката си, защото беше много доволна и благодарна, че може да работи в модната индустрия.

Бисер на Панем,

център на властта,

сила в мир, щит във война.

Кориолан отвори хладилника с надежда да намери нещо, за да придаде малко вкус на зелевата супа. Единственият обитател беше метална тенджера. Той вдигна капака и вътре видя каша от замръзнали нарязани картофи. Да не би баба му най-после да беше изпълнила заплахата си да се научи да готви? А това нещо изобщо ставаше ли за ядене? Той затвори капака, докато търсеше повече информация, с която да действа. С какво удоволствие би го изхвърлил на боклука без колебание. Спомни си или поне си помисли, че си спомня, как когато беше много малък, гледаше боклукчийските камиони, на които работеха авокси — работниците без език са най-добрите работници, или поне така твърдеше баба му. Камионите се движеха по улиците и събираха големи торби с изхвърлена храна, кашони, стари домакински уреди. После дойде време, когато нищо не беше за изхвърляне, нямаше нито една излишна калория и всичко можеше да се изтъргува, да се изгори за отопление или да се сложи на стената за изолация. По онова време всички се бяха научили да не хвърлят боклука. Но сега това пак идваше на мода. Признак за благополучие, също като прилична риза.

Пази страната ни

с ръка желязна.

Ризата. Ризата. Умът му се фиксираше върху проблем като този — всъщност върху всякакъв проблем — и не можеше да мисли за друго. Сякаш ако контролираше един елемент от своя свят, това щеше да го спаси от нещастието. Тази склонност да мисли натрапливо за нещо беше част от мозъка му и вероятно щеше да завърши зле за него, ако не се научеше да я надхитрява.

Чу гласа на баба си, която изпя фалшиво последните думи:

Наш Капитол, наш живот!

Откачена стара жена, която все още живееше във времето преди войната. Обичаше я, но тя беше загубила връзка с действителността преди години. Всеки път щом седнеха около масата, тя непрестанно бърбореше за легендарното величие на семейство Сноу, дори когато яденето им се състоеше от разводнена бобена супа и изсъхнали бисквити. И ако човек я слушаше, нямаше съмнение, че го чака славно бъдеще. „Когато Кориолан стане президент…“ — често започваше тя. „Когато Кориолан стане президент…“, всичко, като се почне от разнебитените военни самолети на Капитола и се стигне до главозамайващата цена на свинските пържоли, щеше да се оправи по магически начин. Слава богу, че разваленият асансьор и артритните ѝ колене не ѝ позволяваха да излиза често навън и също, че редките гости бяха не по-малко застинали в миналото от нея.

Зелето завря и изпълни кухнята с миризма на бедност. Кориолан го разбърка с дървена лъжица. Тайгрис все още я нямаше. Скоро щеше да стане прекалено късно да се обади и да даде извинение за отсъствието си. Всички щяха да се събрали в Хевънсбий Хол на Академията. Щеше да се наложи да се изправи пред гнева и разочарованието на професора си по комуникации Сатирия Клик, която беше уредила той да получи една от двайсет и четирите желани от всички позиции на ментор в Игрите на глада. Освен че беше любимец на Сатирия, той беше и неин асистент, поради което тя несъмнено щеше да има нужда от него за нещо днес. Тя беше непредвидима, особено когато пиеше, а това беше неизменна част от Жътвата. Най-добре да ѝ се обади и да я предупреди, да ѝ каже, че не може да спре да повръща или нещо друго, но ще направи всичко възможно да се съвземе. Той събра сили и вдигна телефона, за да ѝ съобщи, че е тежко болен, но се сети за друго: ако не отидеше на събитието, щеше ли тя да попречи да го заместят като ментор с някой друг? И ако това станеше, нямаше ли то да намали шансовете му да получи една от наградите на Академията, раздавани при завършването? Без такава награда не можеше да си позволи да учи в университета, което означаваше, че няма да си намери работа и за него нямаше никакво бъдеще. А и кой знае какво щеше да се случи със семейството му…

Разкривената външна врата се отвори с жалостив стон.

— Корио! — извика Тайгрис и той остави слушалката.

Тя продължаваше да го нарича с името, което му беше дала, когато беше бебе. Излетя от кухнята и едва не я събори, но тя беше прекалено развълнувана, за да му се скара.

— Успях! Успях! Е, поне постигнах нещо!

Тя бързо направи няколко танцови стъпки и вдигна в ръка закачалката с ризата, скрита под стара торба за дрехи.

— Виж, виж, виж!

Кориолан отвори ципа на торбата и извади ризата.

Беше прекрасна. Не, дори нещо повече, беше елегантна. Дебелият лен не беше нито с някогашния бял цвят, нито пожълтял от времето, а нежно кремав. Маншетите и яката бяха сменени с черно кадифе, а копчетата бяха златно-черни кубчета. Тесери. Във всяко бяха пробити две малки дупки за конеца.

— Ти си страхотна — каза той съвсем искрено. — И си най-добрата братовчедка на света.

Като внимаваше да не повреди по някакъв начин ризата, той я прегърна със свободната си ръка.

— Сноу винаги е на върха!

— Сноу винаги е на върха! — повтори дрезгаво Тайгрис. Тези думи им бяха помогнали да преживеят войната, когато всеки ден беше борба да не бъдат заринати под земята.

— Разкажи ми всичко — каза той, защото знаеше, че тя това иска. Много обичаше да говори за дрехи.

Тайгрис вдигна ръце и весело се засмя.

— Откъде да започна?

Започна от избелването. Тайгрис беше подхвърлила, че белите пердета в спалнята на Фабриция изглеждат мръсни и когато ги накиснала в белина, пъхнала при тях и ризата. Получило се прекрасно, но колкото и да я киснела, не успяла напълно да махне лекетата. Затова изварила ризата с изсъхнали невени, намерени в кофата за боклук на съседите на Фабриция и цветовете им боядисали лена точно толкова, колкото да скрият лекетата. Кадифето за маншетите беше от голяма торба с връзки, в която беше стояла някаква вече загубила значението си почетна плака на дядо им. Тесерите беше отлепила от стената зад шкафчето в слугинската баня. После беше накарала портиера на сградата да пробие дупки за конеца, а тя в замяна беше закърпила работния му гащеризон.

— Това тази сутрин ли стана? — попита той.

— О, не, вчера. В неделя. Тази сутрин, аз… Намери ли картофите ми? — Той я последва в кухнята, където тя отвори хладилника и вдигна капака на тенджерата. — Стоях до късно, за да направя нишесте за колосване. После изтичах долу при семейство Дулитъл, за да взема добра ютия. Другото оставих за супата! — Тайгрис изсипа кашата във врящото зеле и го разбърка.

Той забеляза люляковите сенки под кафявозлатистите ѝ очи и го прободе чувство на вина.

— Кога за последен път спа? — попита той.

— О, добре съм. Изядох картофените обелки. Нали казват, че всички витамини са в тях. А и днес е Жътвата, така че е все едно празник! — каза бодро тя.

— Не и за Фабриция — каза той. Всъщност никъде не беше празник. Денят на Жътвата беше ужасен в окръзите, но и в Капитола не беше особен повод за празнуване. Също като него, повечето хора не обичаха да си спомнят за войната. Тайгрис щеше да прекара деня като прислужваше на работодателката си и сбирщината ѝ от гости, докато те си разменяха мрачни разкази за лишенията, които са преживели при обсадата, и накрая се напиеха до смърт. Утре, когато трябваше да изтърпи махмурлука им, щеше да е още по-лошо.

— Престани да се тревожиш. Хайде, по-добре побързай и хапни! — Тайгрис му сипа супа в купичка и я сложи на масата.

Кориолан погледна часовника, бързо изяде супата, макар че пареше, и изтича в стаята си с ризата. Вече се беше изкъпал и избръснал, и светлата му кожа днес за щастие беше без нито една пъпка. Училищното бельо и чорапи бяха здрави. Той обу официалния панталон, който беше повече от приемлив, и кожените обувки с връзки. Бяха му прекалено малки, но можеше да издържи. После внимателно облече ризата, втъкна я в панталона и се обърна към огледалото. Не беше толкова висок, колкото му се искаше. Както и при много други от неговото поколение, лошата храна беше забавила растежа му. Но беше атлетично сложен, с отлична стойка и ризата подчертаваше силните страни на физиката му. Не беше изглеждал толкова царствено откакто беше малък, когато баба му го водеше по улиците, облечен с лилав кадифен костюм. Той приглади назад русите си къдри, като в същото време подигравателно прошепна на отражението си в огледалото: „Здравей, Кориолан Сноу, бъдещ президент на Панем!“

За да забавлява Тайгрис, той влезе величествено в хола, като разпери ръце и се завъртя в пълен кръг, за да покаже ризата си.

Тя изпищя от възторг и плесна с ръце.

— Изглеждаш изумително! Толкова красив и модерен! Ела да видиш, грандмама! — Това беше друго обръщение, измислено от малката Тайгрис, според която „бабо“ и определено „бабче“ беше неподходящо за жена с толкова царствена осанка.

Баба им влезе, като в треперещите си ръце внимателно държеше свежо отрязана червена роза. Носеше дълга черна, красиво падаща туника от онзи вид, който е бил толкова популярен преди войната, а сега беше толкова старомоден, че будеше само присмех, и бродирани пантофи със завити нагоре върхове, неизменна част от костюма. Това беше най-доброто от някога пищния ѝ гардероб — малкото си прилични дрехи тя пазеше за гости или за редките си излизания в града.

— Вземи, вземи, момче. Сложи я. Току-що отрязана от градината ми на покрива — нареди тя.

Той посегна към розата, но докато тя му я подаваше с треперещи ръце, розата го убоде по дланта. От раничката бликна кръв и той изпъна ръка, за да не изцапа скъпоценната си риза. Баба му изглеждаше озадачена.

— Исках само да си елегантен — каза му тя.

— Разбирам се, че така си искала, грандмама — каза Тайгрис. — И така ще бъде.

Тя поведе Кориолан към кухнята и той си напомни, че самоконтролът е основно умение и трябва да е благодарен, че баба му му предоставя всекидневни възможности да го упражнява.

— Прободните рани никога не кървят дълго — успокои го Тайгрис, докато бързо почисти и превърза ръката му. Тя отряза дръжката на розата, като остави няколко зелени листа и я закрепи на ризата му.

— Стои елегантно. Знаеш какво означават розите за нея. Благодари ѝ.

И той направи това. Благодари и на двете, спусна се пеш по пищните стълби дванайсет етажа надолу и прекоси фоайето.

Отвори външната врата и излезе на Корсо, един толкова широк булевард, че навремето, когато Капитолът организираше военни паради за тълпите, по него без трудност успоредно се движеха осем колесници. Кориолан си спомняше как като малък се надвесваше от прозорците, а гостите се хвалеха, че могат да гледат парада от първия ред. После бяха дошли бомбардировачите и дълго време улицата пред сградата беше непроходима. Сега, макар и улиците най-после да бяха разчистени, отломките все още бяха струпани на купища покрай тротоара и цели сгради си оставаха все така разрушени, както в деня, когато върху тях беше паднала бомба. Бяха минали десет години от победата и на път за Академията той все още маневрираше между късове мрамор и гранит. Понякога Кориолан се чудеше дали развалините не са оставени така, за да напомнят на гражданите за преживяното. Хората имат къса памет. Те трябваше да газят през отломките, да приемат окъсаните купони за храна и да гледат Игрите на глада, за да не забравят войната. Ако я забравеха, щяха да изпаднат в самодоволство и тогава щяха да се върнат обратно към самото начало.

Той зави по Сколарс Роуд и се помъчи да върви равномерно. Искаше да пристигне навреме, но да изглежда спокоен и уравновесен, а не да е целият в пот. Денят на Жътвата, като повечето дни по това време на годината, се очертаваше да бъде много горещ. Но какво друго можеше да се очаква на 4 юли? Той изпита благодарност за аромата на розата, която му беше дала баба му, защото в горещината от ризата се носеше лек дъх на картофи и сухи невени.

Като най-доброто средно училище в Капитола, Академията обучаваше децата на видните, богатите и влиятелните. Годишно се приемаха около четиристотин ученици, но Тайгрис и Кориолан влязоха лесно поради старите връзки на семейството им с училището. За разлика от университета обучението беше безплатно и наред с униформите училището осигуряваше обяд и учебни пособия. Всеки от по-известно семейство учеше тук и Кориолан щеше да има нужда от тези връзки като основа за бъдещето си.

Парадното стълбище на Академията можеше да побере всички ученици на едно място и лесно поемаше потока от официални лица, преподаватели и ученици, отправили се за тържеството по случай деня на Жътвата. Кориолан се заизкачва бавно, като се стремеше да излъчва непринудено достойнство, в случай че някой го наблюдаваше. Хората го познаваха — или поне познаваха родителите му и техните родители — и от един потомък на семейство Сноу се изискваше да отговаря на определени стандарти. Тази година и особено този ден, той се надяваше да постигне и лично признание. Да бъде ментор в Игрите на глада беше неговият последен проект, преди да завърши Академията в средата на лятото. Ако се представеше внушително като ментор, при неговия изключителен академичен успех Кориолан щеше да получи достатъчно голяма парична награда, с която да плати обучението си в университета.

Щеше да има двайсет и четири трибути, по едно момче и едно момиче от всеки от победените окръзи, определени с жребий. Те щяха да бъдат хвърлени на арената, за да се бият до смърт в Игрите на глада. Всичко това беше подробно описано в Договора за държавната измяна, с който бяха приключили Тъмните дни на бунта на окръзите. То беше едно от многото наказания, наложени на бунтовниците. Също като едно време, трибутите щяха да бъдат спуснати заедно с оръжията, с които да се избиват взаимно, в арената на Капитола, сега полуразрушен амфитеатър, преди войната използван за спортни и развлекателни събития. Капитолът насърчаваше гледането, но много хора избягваха да го правят. Проблемът беше как Игрите да станат по-интересни.

Точно затова за пръв път трибутите щяха да имат ментори. Двайсет и четири от най-добрите и най-интелигентните ученици, завършващи Академията, щяха да изпълняват тази работа. Какви конкретно щяха да бъдат изискванията към тях все още се уточняваше. Говореше се как всеки трибут ще бъде подготвен за лично интервю, може би с известни приготовления за пред камерите. Всички бяха единодушни, че ако Игрите на глада трябва да продължат, те трябва да се превърнат в по-дълбоко преживяване и комбинацията на младежи от Капитола с трибути от окръзите беше предизвикала интерес.

Кориолан мина през входа, украсен с черни банери, продължи по сводестия коридор и влезе в огромната зала Хевънсбий Хол, където щяха да гледат церемонията по Жътвата, излъчвана на живо. Той в никакъв случай не беше закъснял, но залата вече беше препълнена с преподаватели, ученици и някои длъжностни лица от Игрите, които не участваха в телевизионното предаване през този първи ден.

Из тълпата сновяха авокси с подноси с поска — коктейл от разредено вино, примесено с мед и подправки. То беше опияняващ вариант на киселата напитка, с която Капитолът се поддържаше през войната, тъй като се твърдеше, че отблъсква болестите. Кориолан взе една чаша и задържа глътка поска в устата си с надежда да отмие всички следи от дъха на зеле. Но си позволи само една глътка. Питието беше по-силно, отколкото си мислеха повечето хора и в предишни години беше виждал как ученици от горните класове се държат като пълни глупаци, защото са пили много.

Хората все още си мислеха, че Кориолан е богат, но единственото му истинско богатство беше неговият чар, който той пръскаше без задръжки, докато се движеше през тълпата. Лицата на съучениците и на преподавателите му светваха, когато ги поздравяваше любезно, питаше за семействата им и сипеше комплименти наляво и надясно.

— Не мога да забравя лекцията ви за отмъщението на окръзите.

— Колко са хубави къдриците ти!

— Как мина операцията на гръбнака на майка ти? Е, да ѝ кажеш, че тя е моят герой.

Той мина покрай стотиците тапицирани столове, подредени за събитието и излезе отпред, където Сатирия забавляваше група преподаватели от Академията и длъжностни лица от Игрите с някаква откачена история. Макар че чу само последното изречение — „И аз му казах: «Извинявам се за перуката ти, но ти настояваше да доведеш тази маймуна!»“ — той не пропусна да се включи в последвалия смях.

— О, ето го и Кориолан — каза Сатирия и му махна с ръка. — Моят най-добър ученик.

Той я целуна по бузата, както изискваше етикетът, и установи, че е напреднала с няколко чаши поска. Тя наистина трябваше да контролира пиенето си, но същото можеше да се каже и за половината възрастни, които познаваше. Самолечението с поска беше епидемия, обхванала целия град. Въпреки това Сатирия беше забавна и не прекалено строга, един от малкото преподаватели, които позволяваха на учениците да се обръщат към тях на малко име. Тя се отдръпна и го огледа.

— Хубава риза. Откъде я измъкна?

Той погледна ризата си, сякаш изненадан от съществуването ѝ, и сви рамене, сякаш да покаже, че е младеж с неограничени възможности.

— Семейство Сноу има дълбоки гардероби — каза безгрижно той. — Помъчих се да изглежда прилично, но и тържествено.

— И наистина е така. Какви са тези хитри копчета? — попита Сатирия, като опипа едно от кубчетата на маншета му. — Тесери?

— Наистина ли? Е, сега разбирам защо ми напомниха за слугинската баня — отговори Кориолан, с което предизвика усмивките на приятелите ѝ. Това беше впечатлението, което с всички сили се мъчеше да запази. Намек, че е сред малкото, които притежават слугинска баня — да не говорим, че тази слугинска баня е облицована с тесери — смекчено от самоироничната шега за ризата.

Той кимна към Сатирия.

— Прекрасна рокля. Нова е, нали?

Още от пръв поглед знаеше, че това е същата рокля, която тя винаги носеше на церемонията на Жътвата, украсена за случая със снопчета черни пера. Но тя беше одобрила ризата му и той трябваше да ѝ върне комплимента.

— Поръчах си я специално за събитието — каза тя, зарадвана от въпроса. — Нали е десетата годишнина и тъй нататък.

— Елегантна е — каза той. Общо взето, двамата не бяха лош екип.

Настроението му спадна, щом забеляза учителката по физическо възпитание професор Агрипина Сикъл, която си служеше с мускулестите си рамене, за да си проправи път през тълпата. Зад нея вървеше помощникът ѝ Сеян Плинт и носеше декоративния щит, който професор Сикъл искаше непременно да държи в ръка за ежегодната групова снимка. Той ѝ беше връчен като награда в края на войната за това, че успешно беше водила занятията по безопасност в Академията по време на бомбардировките.

Само че вниманието на Кориолан беше привлечено не толкова от щита, колкото от облеклото на Сеян, мек графитно сив костюм, скроен да придава елегантност на високата му ъгловата фигура, с ослепително бяла риза, допълнена от вратовръзка с красиви мотиви. Съчетанието беше стилно, съвсем ново и миришеше на пари. По-точно на незаконно забогатяване по време на войната. Бащата на Сеян беше производител на муниции от Окръг 2, който беше минал на страната на президента. Той беше натрупал такова състояние, че беше успял да купи на семейството си възможността да живее в Капитола. Семейство Плинт сега се радваше на привилегии, които най-старите и най-могъщи фамилии бяха придобили след поколения. Беше безпрецедентно, че Сеян, момче, родено в окръзите, учеше в Академията, но щедрите дарения на баща му бяха допринесли в голяма степен за следвоенната реконструкция на училището. Някой гражданин на Капитола би пожелал една от сградите да носи неговото име. Бащата на Сеян беше пожелал единствено синът му да получи добро образование.

За Кориолан семейство Плинт и хората от техния вид представляваха заплаха за всичко, което му беше скъпо. Новобогаташите, които се изкачваха в йерархията на Капитола, рушаха стария ред със самото си присъствие. Това беше особено дразнещо, защото по-голямата част от състоянието на семейство Сноу също беше инвестирано в муниции — само че в Окръг 13. Техният огромен комплекс от дълги редици фабрики и научноизследователски сгради беше бомбардиран и срутен до основи. Върху Окръг 13 беше пусната атомна бомба и цялата територия все още излъчваше смъртоносни нива на радиация. Центърът на военното производство на Капитола беше преместен в Окръг 2 и там беше попаднал директно в ръцете на Плинт. Когато новините за гибелта на Окръг 13 достигнаха Капитола, бабата на Кориолан ги беше отминала публично със свиване на рамене, казвайки, че за щастие те имат много други активи. Но нямаха.

Сеян беше пристигнал в двора на училището преди десет години стеснително, чувствително момче, което предпазливо наблюдаваше другите деца с тъжни кафяви очи, прекалено големи за напрегнатото му лице. Когато се разчу, че той идва от окръзите, първият импулс на Кориолан беше да се присъедини към кампанията на съучениците си да превърнат живота на новия ученик в ад. После като се позамисли, престана да му обръща внимание. Другите деца от Капитола бяха решили, че да дразни момчето от окръзите е под достойнството на Кориолан, но Сеян беше възприел това като проява на почтеност. И едното, и другото не бяха съвсем верни, но и двете подсилваха имиджа на Кориолан на човек от добро семейство.

Професор Сикъл, жена с внушителна физика, се впусна в кръга на Сатирия, разпръсквайки по-слабите на всички страни.

— Добро утро, професор Клик.

— О, Агрипина, колко хубаво. Не си забравила щита си — каза Сатирия, приемайки твърдото ръкостискане. — Тревожех се, че младите хора ще забравят истинския смисъл на този ден. А и ти, Сеяне. Колко елегантен изглеждаш.

Сеян се помъчи да се поклони и в очите му падна непокорен кичур коса. Неудобният за носене щит го удари в кръста.

— Прекалено елегантен — отбеляза професор Сикъл. — Казах му, че ако ми трябва паун, ще се обадя в някой магазин за домашни любимци. Според мен те всички трябва да са с униформа. — Тя огледа Кориолан. — Това не е ужасно лошо. Да не е старата военна риза на баща ти?

Дали беше така? Кориолан нямаше представа. В съзнанието му се надигна смътен спомен за баща му в ослепителен вечерен костюм, украсен с медали. Той реши да блъфира.

— Благодаря ви, че забелязахте, професор Сикъл. Преправил съм я така, че хората да не си помислят, че лично аз съм участвал в сражения. Но исках част от него да е с мен на този ден.

— Много подобаващо — каза професор Сикъл. После тя насочи вниманието си към Сатирия и сподели възгледите си за предстоящото изпращане на миротворци — войниците на Капитола — в Окръг 12, където миньорите не успяваха да добият изискваната квота въглища.

Докато учителите им разговаряха, Кориолан кимна към щита.

— Тази сутрин правиш тренировка, а?

Сеян отвърна с кисела физиономия:

— За мен винаги е чест да служа.

— Добре си го лъснал — отговори Кориолан. Сеян потръпна от намека, че той е — какво — подмазвач? Лакей? Кориолан замълча за момент, преди да разсее напрежението. — Аз ли не знам? Аз наливам всички чаши вино на Сатирия.

При тези думи Сеян се успокои.

— Наистина ли?

— Не, не е така. Но само защото не се е сетила — каза Кориолан, балансирайки между презрение и приятелско чувство.

— Професор Сикъл се сеща за всичко. Тя без колебание ме вика, денем и нощем. — Сеян като че ли щеше да добави още нещо, но после само въздъхна. — И разбира се, сега, когато завършвам, ние се местим, за да сме по-близо до училището. Точно навреме, както обикновено.

Кориолан изведнъж стана враждебен.

— Къде по-точно?

— Някъде на Корсо. Много от тези величествени сгради скоро ще бъдат обявени за продан. Собствениците не могат да си позволят данъците им или нещо подобно, каза баща ми. — Щитът се влачеше по земята и Сеян го вдигна по-високо.

— В Капитола няма данъци върху имотите. Само в окръзите — каза Кориолан.

— Има нов закон — отговори Сеян. — Целта е да съберат повече пари за възстановяването на града.

Кориолан се помъчи да потисне паниката, която го обзе. Нов закон. Въвеждане на данък върху апартамента му. Колко ли щеше да бъде? Както бяха нещата, те едва успяваха да свържат двата края с нищожната заплата на Тайгрис, малката военна пенсия, която баба му получаваше за службата на съпруга си за Панем, както и неговата издръжка като дете на загинал герой от войната, която щеше да спре при завършването на Академията. Ако не можеха да си платял данъците, дали щяха да изгубят апартамента? Той беше всичко, което имаха. Да продадат апартамента нямаше да им помогне; той знаеше, че баба му го беше ипотекирала до последния цент. Ако го продадат, нямаше да им остане нищо. Трябваше да се преместят в някое непрестижно предградие и да се влеят в мрачните редици на обикновените граждани, без положение, без влияние, без достойнство. Този позор щеше да убие баба му. Би било по-милостиво да я хвърли от прозореца на пентхауса. Това поне щеше да е бърза смърт.

— Добре ли си? — Сеян се взираше озадачено в него. — Пребледня като платно.

Кориолан възвърна самообладание.

— Мисля, че е от поската. Прилоша ми.

— Да — съгласи се Сеян. — Мами винаги ме караше да я пия през войната.

„Мами“? Дали апартаментът на Сеян щеше да бъде узурпиран от човек, който наричаше майка си „мами“? Зелето и поската заплашваха пак да излязат на бял свят. Той пое дълбоко дъх, за да накара стомаха си да утихне, като ненавиждаше Сеян повече дори от онзи момент, когато добре охраненото момче от окръзите с просташки акцент за пръв път се беше приближило към него, стискайки пликче желирани бонбони.

Кориолан чу звънеца и видя, че съучениците му се събират пред катедрата.

— Сигурно е време да ни определят трибути — намръщи се Сеян.

Кориолан го последва към мястото, където бяха сложени шест реда по четири стола — специално за менторите. Той се опита да изтласка кризата с апартамента от съзнанието си и да се фокусира върху най-голямата задача пред него. Повече от всякога най-важното беше да се представи добре, а за да се представи добре, трябваше да получи амбициозен трибут.

Деканът Каска Хайботъм, човекът, на когото принадлежеше заслугата за създаването на Игрите на глада, лично контролираше менторската програма. Той се представи на учениците с цялата жизненост на сомнамбул, със замечтан поглед и, както винаги, надрусан с морфлинг. Някога добрата му фигура се беше смалила, а кожата на лицето му беше провиснала. Ниско подстриганата коса и безупречният костюм само подчертаваха разрухата му. Поради славата си на създател на Игрите, той все още се крепеше на поста си, но се носеха слухове, че управата на Академията губи търпение.

— Здравейте всички — каза завалено той и размаха смачкан лист хартия над главата си. — Сега ще ви го прочета. — Учениците притихнаха, като се мъчеха да чуят какво казва през глъчката от залата. — Ще ви прочета първо името, а после кой го получава. Нали така? Добре. Окръг едно, момче, се пада на… — Деканът Хайботъм се намръщи към листа, мъчейки се да фокусира погледа си. — Очилата — измърмори той. — Забравих ги.

Всички се взряха в очилата му, които се бяха смъкнали на носа му и зачакаха, докато ги намери с пръсти.

— А, ето така. На Ливия Кардю.

Ливия имаше тясно личице и засия в усмивка, а после вдигна юмрук във въздуха и изкрещя „Да“ с пискливия си глас. Тя винаги беше склонна да злорадства. Сякаш тлъстият кокал беше единствено нейна заслуга, а не на майка ѝ, която управляваше най-голямата банка в Капитола.

Кориолан се изпълваше с все повече отчаяние, докато деканът Хайботъм се бореше със списъка, като определяше ментор за момчето и момичето от всеки окръг. След десет години се беше наложил един и същ модел. По-добре охранените, по-дружелюбно настроени към Капитола окръзи 1 и 2 даваха повече победители, като трибутите от окръг 4 — риболов и окръг 11 — селско стопанство не им отстъпваха. Кориолан се надяваше за Окръг 1 или 2, но не получи никой от тях, което стана още по-обидно, когато на Сеян се падна момче от Окръг 2. Окръг 4 мина, без да се спомене името му и последният му истински шанс за победител — момче от Окръг 11 — отиде при Клеменция Давкот, дъщерята на министъра на енергетиката. За разлика от Ливия, Клеменция прие новината за късмета си тактично, като отметна гарвановочерната си коса през рамо и грижливо записа името на трибута в бележника си.

Нещо не беше наред, щом като досега не беше споменато името Сноу, който освен това беше и един от най-добрите ученици в Академията. Кориолан започна да си мисли, че са го забравили — може би се канеха да му дадат някаква специална позиция? — когато за свой ужас чу деканът Хайботъм да промърморва:

— И накрая, но не на последно място по значение, момичето от Окръг дванайсет… тя принадлежи на Кориолан Сноу.

2

Момичето от Окръг 12? Можеше ли да има по-звучен шамар от този? Окръг 12, най-малкият окръг, с който всички се шегуваха, окръгът със своите недорасли деца с подути стави, които винаги умираха през първите пет минути на Игрите, а и отгоре на всичко… момичето? Не само че едно момиче не би могло да победи, но според него Игрите на глада изискваха главно груба сила, а момичетата бяха по природа по-дребни от момчетата и следователно в неизгодно положение. Кориолан не беше особен любимец на декана Хайботъм, когото на шега наричаше „Надрусания задник“ пред приятелите си, но все пак не беше очаквал такова публично унижение. Дали прякорът беше стигнал до ушите му? Или това беше само потвърждение, че в новия световен ред името Сноу избледнява и става незначително?

Той усети как кръвта нахлува в главата му и се помъчи да запази спокойствие. Повечето от другите ученици бяха станали и си приказваха. Трябваше да отиде при тях, да се престори, че това няма значение, но като че ли беше загубил способността да помръдне. С усилие успя да обърне глава надясно, където до него седеше Сеян. Кориолан отвори уста да го поздрави, но спря, като видя изражението му, което показваше зле прикрито страдание.

— Какво има? — попита той. — Не си ли доволен? Окръг 2, момчето — то е най-доброто от цялото котило.

— Забравяш нещо. И аз съм част от това котило — каза дрезгаво Сеян.

Кориолан се замисли за момент. Значи десетте години в Капитола и привилегированият живот, който той предоставяше, не се бяха отразили на Сеян. Той все още разглеждаше себе си като гражданин на своя окръг. Глупава сантименталност.

Сеян притеснено намръщи чело.

— Сигурен съм, че баща ми го е поискал. Той винаги се мъчи да ме промени.

Няма съмнение, помисли си Кориолан. Дълбоките джобове и влиянието на стария Страбон Плинт предизвикваха респект, независимо от потеклото му. И макар че менторите би трябвало да се избират заради качествата им, беше ясно, че някой тук е дърпал конците.

Публиката пак насяда по местата си. Завесата зад катедрата се разтвори и разкри екран от пода до тавана. Жътвата се излъчваше на живо от всеки окръг, като тръгваше от източното крайбрежие, отиваше на запад и се предаваше в цялата страна. Това означаваше, че денят ще започне с Окръг 12. Всички станаха, когато гербът на Панем изпълни екрана, придружен от химна на Капитола.

Бисер на Панем,

могъщ град,

през вечността ти винаги ще блестиш.

Някои ученици се мъчеха да си припомнят думите, но Кориолан, който беше слушал баба си да го пее фалшиво години наред, изпя трите стиха на висок глас и си спечели няколко одобрителни кимвания. Беше патетично, но той имаше нужда от всяка капчица одобрение, която можеше да получи.

Гербът избледня и се появи президентът Рейвинстил. Беше с прошарена коса и носеше военната си униформа отпреди войната, за да напомни, че той е контролирал окръзите много преди Тъмните дни на бунта. Той прочете кратък пасаж от Договора на измяната, според който Игрите на глада се налагаха като военна репарация и животът на младежите от окръзите се отнемаше като компенсация за загиналите млади хора от Капитола. Това беше цената, която бунтовниците плащаха за измяната си.

Гейммейкърите прехвърлиха камерите към мрачния площад на Окръг 12, където пред Сградата на справедливостта беше издигната временна сцена, сега оградена от миротворци. Кметът Лип, набит мъж с лунички в безнадеждно старомоден костюм, стоеше между две конопени торби. Той пъхна дълбоко ръка в лявата, извади листче хартия и почти не го погледна.

— Момичето трибут от Окръг дванайсет е Луси Грей Беърд — каза той в микрофона. Камерата премина през тълпата от сиви, гладни лица в сиви, безформени дрехи, търсейки трибута. Тя показа в едър план мястото, където имаше раздвижване — момичетата се отдръпваха по-далече от нещастната избраница.

При вида ѝ сред публиката премина изненадан шепот.

Луси Грей Беърд се изправи в рокля, състояща се от волани с всички цветове на дъгата, която сигурно някога е била красива, но сега беше парцалива. Тъмната ѝ къдрава коса беше прибрана назад и в нея бяха вплетени поувехнали горски цветя. Живописното ѝ облекло хващаше окото — приличаше на парцалива пеперуда сред рояк от молци. Тя не тръгна право към сцената, а започна да си проправя път сред момичетата от дясната ѝ страна.

Всичко се случи бързо. Тя пъхна ръка сред диплите на роклята си, извади от джоба си нещо яркозелено и гърчещо се, пусна го в пазвата на едно самодоволно хилещо се червенокосо момиче, прошумоля с роклята си покрай него и продължи напред. Камерата остана върху жертвата, самодоволната усмивка отстъпи място на ужас, момичето падна на земята като пищеше и късаше дрехите си, а кметът крещеше нещо. А на фон нападателката все така грациозно си проправяше път към сцената, без да погледне нито веднъж назад.

В Хевънсбий Хол настъпи оживление и всички побутваха с лакът съседите си.

— Видя ли това?

— Какво пусна в пазвата ѝ?

— Гущер?

— Аз видях змия!

— Успя ли да я убие?

Кориолан огледа тълпата и изпита слаба надежда. Това жалко момиче трибут, този боклук, тази обида срещу него беше привлякло вниманието на Капитола. Това беше хубаво, нали така? С негова помощ тя може би щеше да го задържи и той би могъл да превърне унижението в достойно представяне. По един или друг начин съдбите им бяха безвъзвратно преплетени.

На екрана кметът Лип се спусна по стълбите на сцената, като си проправяше път през насъбралите се момичета, за да стигне до момичето, паднало на земята.

— Мейфеър? Мейфеър? — изкрещя той. — Дъщеря ми се нуждае от помощ!

Кръгът около нея се разтвори, но малкото вяли опити да ѝ помогнат бяха безуспешни, защото тя размахваше ръце и риташе с крака. Кметът пристъпи в освободеното пространство точно когато една малка лъскава зелена змия изскочи от гънките на роклята и плъзна сред тълпата. Всички се разкрещяха и започнаха да се бутат, за да я избегнат. Мейфеър се успокои, когато змията избяга, но страхът ѝ веднага отстъпи на дълбоко смущение. Тя се обърна право към камерата и осъзна, че всички граждани на Панем я гледат. С една ръка се опита да поправи панделката в косата си, която се беше изкривила, а с другата да изпъне роклята си, потънала във вездесъщия въглищен прах и разкъсана от ноктите ѝ. Баща ѝ ѝ помогна да се изправи и се видя, че се е подмокрила. Той свали сакото си, наметна я и я предаде на един миротворец да я отведе. После се върна на сцената и хвърли убийствен поглед на най-новия трибут от Окръг 12.

Кориолан наблюдаваше как Луси Грей Беърд излиза на сцената и изпита тревога. Възможно ли беше да е психичноболна? В нея имаше нещо смътно познато, но и обезпокоително. Воланите от ягодово розово, турскосиньо и минзухареножълто…

— Прилича на циркова артистка — отбеляза едно момиче. Другите ментори се съгласиха.

Точно това беше. Кориолан се порови в паметта си, за да си припомни цирковете от ранното си детство. Жонгльори и акробати, клоуни и танцуващи момичета с рокли с волани, които се въртяха, докато му се завиеше свят от захарния памук. Това, че неговият трибут беше избрала такова празнично облекло за най-мрачното събитие през годината, показваше странност, която не можеше да се обясни само с липса на вкус.

Отреденото за Жътвата време за Окръг 12 несъмнено беше свършило, но те все още нямаха трибут момче. Въпреки това, когато кметът Лип пак застана на сцената, той отмина торбите с имената, тръгна право към момичето трибут и я удари в лицето толкова силно, че тя падна на колене. Той вдигна ръка да я удари пак, но двама миротворци се намесиха, хванаха го и се помъчиха да го върнат към непосредствената му задача. Кметът се съпротивляваше и те го повлякоха обратно в Сградата на справедливостта, като временно прекратиха цялата церемония.

Вниманието се насочи към момичето на сцената. Когато камерата я показа в едър план, Кориолан не се изпълни с увереност, че Луси Грей Беърд е нормална. Нямаше представа откъде беше намерила този грим, защото той съвсем отскоро пак беше станал достъпен в Капитола, но очите ѝ бяха със сини сенки и черна линия, по бузите ѝ имаше руж, а устните ѝ бяха намазани с някакво силно червило. Тук в Капитола това би могло да мине за екстравагантност. За Окръг 12 беше прекалено. Невъзможно беше човек да откъсне поглед от нея, докато тя седеше, прокарваше ръка по полата си и непрестанно изглаждаше воланите. Едва когато всички бяха на място, тя вдигна ръка, за да докосне червенината на бузата си. Долната ѝ устна леко потрепваше, а очите ѝ се напълниха със сълзи, които заплашваха да потекат.

— Не плачи — прошепна Кориолан. Той се стресна и нервно се огледа наоколо, за да види дали другите ученици също не могат да откъснат поглед. По лицата им се четеше загриженост. Тя беше спечелила съчувствието им, въпреки особената си външност. Те нямаха представа коя е и защо нападна Мейфеър, но всички виждаха, че това самодоволно същество беше злобно, а баща ѝ — звяр, който би пребил момичето, което току-що беше осъдил на смърт.

— Басирам се, че са го фалшифицирали — каза тихо Сеян. — Името ѝ не е било на това листче.

Точно когато момичето щеше да загуби битката си със сълзите, се случи нещо странно. Някъде в тълпата запя един глас. Млад глас, който можеше да принадлежи както на момче, така и на момиче, но толкова ясен, че се разнесе из притихналия площад.

Не може да ми вземете миналото.

Не може да ми вземете историята.

На сцената подухна ветрец и момичето бавно повдигна глава. Някъде другаде в тълпата се разнесе по-дълбок, определено мъжки глас.

Може да вземете баща ми,

но името му е тайна.

По лицето на Луси Грей Беърд се появи лека усмивка. Тя изведнъж стана на крака, отиде в средата на сцената, грабна микрофона и запя с всичка сила.

Нищо, което може да ми вземете, не си струва да пазя.

Тя зарови свободната си ръка във воланите на полата си, като я залюля насам-натам и всичко си дойде на мястото — костюмът ѝ, гримът и косата. Която и да беше, тя още отначало се беше облякла за това представление. Имаше красив глас, чист и ясен при високите тонове, дрезгав и богат при ниските, а движенията ѝ излъчваха увереност.

Не може да ми вземете чара.

Не може да ми вземете смеха.

Не може да ми вземете богатството,

защото то е само слух.

Нищо, което може да ми вземете, не си струва да пазя.

Песента я преобрази и за Кориолан тя вече не изглеждаше толкова обезпокоително. В нея имаше нещо вълнуващо, дори привлекателно. Камерата не я изпускаше, когато тя мина в предната част на сцената и се надвеси над публиката — сладка и дръзка.

Мислите си, че сте много добре.

Мислите си, че може да вземете моето.

Мислите си, че всичко е във вас.

Мислите си, че ще ме промените, може би ще ме преобразите.

Помислете си пак, ако това е целта ви,

защото…

И после тя се понесе по сцената и мина през редицата миротворци, някои от които трудно сдържаха усмивките си. Никой не се опита да я спре.

Не може да ми вземете дързостта.

Не може да ми вземете думите.

Може да ми целунете задника

и после си вървете по пътя.

Нищо, което може да ми вземете, не си струва да пазя.

Вратите на Сградата на справедливостта се отвориха с трясък и миротворците, които бяха отвели кмета, нахлуха пак на сцената. Момичето гледаше напред, но се виждаше, че е усетило пристигането им. Тя се насочи към другия край на сцената за големия си финал.

Не, сър,

Нищо, което може да ми вземете, не струва пукната пара.

Вземете го, давам го безплатно. Не ми пука.

Нищо, което може да ми вземете, не си струва да пазя!

Тя успя да изпрати една въздушна целувка преди миротворците да стигнат до нея.

— Приятелите ми ме наричат Луси Грей — надявам се, че и вие ще ме наричате така! — извика силно тя. Един от миротворците изтръгна микрофона от ръката ѝ, а друг я вдигна и я отнесе в средата на сцената. Тя размахваше ръце, сякаш имаше бурни аплодисменти, а не пълно мълчание.

За няколко секунди всички в Хевънсбий Хол също притихнаха. Кориолан си помисли дали и те също като него не се надяват, че тя ще продължи да пее. После всички заговориха едновременно, първо за момичето, а после за този, който беше имал късмета да я получи като трибут. Другите ученици обърнаха глави към него, някои му дадоха знак с вдигнат палец, други му хвърляха враждебни погледи. Той поклати безгрижно глава, но вътрешно тържествуваше. Сноу пак беше на върха.

Миротворците върнаха кмета на сцената и се подредиха от двете страни, за да предотвратят по-нататъшни конфликти. Луси Грей не му обърна внимание и изглежда след песента беше възвърнала самообладанието си. Кметът погледна яростно в камерата, пъхна ръка в другата торба и извади няколко листчета. Част от тях се разлетяха по сцената и той прочете останалото в ръката му.

— Момчето трибут от Окръг дванайсет е Джесъп Дигс.

Момчетата на площада се раздвижиха и направиха път на Джесъп, момче с черен перчем, прилепнал на високото му чело. За стандартите на трибутите от Окръг 12 той беше представителен, по-едър от другите и изглеждаше силен. Изпоцапаните дрехи показваха, че вече работи в мините. Полууспешният опит да измие лицето си беше довел до сравнително чист кръг в средата, но около него беше черно, а под ноктите му се беше набил въглищен прах. Той тромаво се изкачи по стълбите, за да заеме мястото си. Когато се приближи към кмета, Луси Грей пристъпи към него и протегна ръка. Момчето се поколеба, после я пое и двамата стиснаха ръце. Луси Грей мина пред него, смени ръката, с която го държеше и сега двамата стояха един до друг, стиснали ръце, когато тя направи дълбок реверанс и го накара и той да се поклони. Сред тълпата от Окръг 12 се разнесоха вяли аплодисменти и някой се провикна, преди миротворците да ги обградят и излъчването на Жътвата се прехвърли към Окръг 8.

Кориолан се преструваше, че е погълнат от предаването, докато окръзи 8, 6 и 11 избираха своите трибути, но мислите в главата му бяха насочени единствено към Луси Грей Беърд и значението ѝ за него. Тя беше дар, знаеше го, и трябваше да я приеме като такъв. Но как по най-добър начин да използва нейното зрелищно излизане на сцената? Как да извлече някакви плюсове от една рокля, една змия и една песен? Трибутите щяха да получат съвсем малко време с публиката, преди да започнат Игрите. Как би могъл да накара публиката да заложи на нея и съответно на него само с едно интервю? Той почти не обърна внимание на другите трибути, повечето жалки създания, и забелязваше само по-силните. На Сеян се падна един едър младеж от Окръг 2, а момчето на Ливия от Окръг 1 също имаше вид на претендент за победа. Момичето на Кориолан изглеждаше в добро здраве, но крехкото ѝ телосложение беше по-подходящо за танци, отколкото за ръкопашен бой. Все пак той беше готов да се обзаложи, че тя тича достатъчно бързо, а това беше важно.

Когато наближи краят на Жътвата, над публиката се разнесе ароматът на храна от бюфета. Прясно изпечен хляб. Лук. Месо. Кориолан не можеше да спре къркоренето на стомаха си и се осмели да изпие още няколко глътки поска, за да го заглуши. Беше развълнуван, замаян и зверски гладен. След като екранът угасна, той трябваше да си наложи цялата дисциплина, на която беше способен, за да не хукне към бюфета.

Целият му живот беше преминал като безкраен танц с глада. Не най-ранните му години, преди войната, но всеки ден след това беше битка, преговори, игра. Как най-добре да се справи с глада? Да изяде всичко наведнъж? Да разпредели храната на малки порции за целия ден? Да я гълта без да дъвче или да дъвче всеки залък, докато се превърне на каша? Всичко се свеждаше до психологическа игра, с която да не мисли за истината, че храната никога не стигаше. Никой никога не му даваше да се наяде.

По време на войната бунтовниците държаха окръзите, където се произвеждаше храна. Служейки си със същата стратегия, с която си служеше Капитолът, те се мъчеха да уморят жителите му от глад и използваха храната — или липсата ѝ — като оръжие. Сега ролите пак се бяха разменили и Капитолът контролираше доставките, а и беше отишъл една крачка по-далече и беше завъртял ножа, забит в сърцата на окръзите с Игрите на глада. В цялото насилие на Игрите имаше една тиха агония, която всеки в Панем беше изпитал — отчаянието да нямаш достатъчно храна, за да доживееш изгрева.

Това отчаяние беше превърнало дори видните граждани на Капитола в чудовища. Хората, които умираха от глад и се свличаха по улиците, се превръщаха в част от зловещата хранителна верига. Една зимна вечер Кориолан и Тайгрис се бяха измъкнали от апартамента, за да преровят дървените щайги, които бяха забелязали през деня в една алея. По пътя си минаха покрай три трупа, разпознавайки единия — беше на младата прислужница, която толкова любезно сервираше чай на следобедните събирания в семейство Крейн. Заваля силен, мокър сняг и те мислеха, че улиците са безлюдни, но на връщане вкъщи видяха някаква забулена фигура и бързо се скриха зад ограда от жив плет. Оттам наблюдаваха как съседът им Нерон Прайс, титан от железопътната индустрия, започна да реже крака на прислужницата, като използваше вместо трион някакъв ужасяващ нож, докато крайникът се отдели от тялото. Той откъсна полата от кръста ѝ и го уви в нея, а после хукна по страничната улица, която водеше към задния вход на резиденцията му. Братовчедите никога не говореха за това, дори насаме, но случаят се беше запечатал в паметта на Кориолан. Озвереното изражение, в което се беше разкривило лицето на Прайс, белият чорап под глезена, протритата черна обувка на отрязания крайник и абсолютният ужас при мисълта, че сега и той би могъл да бъде разглеждан като храна.

Кориолан отдаваше физическото и моралното си оцеляване на предвидливостта на баба си още в началото на войната. Родителите му бяха умрели, Тайгрис също беше сирак и двете деца живееха с баба си. Бунтовниците бавно, но сигурно напредваха към Капитола, макар и арогантността на жителите му да не позволяваше тази реалност да бъде широко призната в града. Недостигът на храна принуждаваше и най-богатите да търсят някои продукти на черния пазар. Ето как Кориолан веднъж се озова пред задния вход на един някога моден нощен клуб в късен октомврийски следобед, като с една ръка стискаше дръжката на червена количка, а с другата ръката на баба си. Въздухът беше мразовит и вещаеше идването на зимата. Небето беше покрито с мрачни, сиви облаци. Бяха тръгнали да се срещнат с Плурибус Бел, застаряващ мъж с лимоненожълти очила и бяла напудрена перука, която стигаше до кръста му. Той и партньорът му Кир бяха собственици на затворения клуб и сега преживяваха с контрабанда на стоки от задната уличка. Сноу и баба му бяха дошли за кашон кондензирано мляко — прясното мляко беше изчезнало преди седмици — но Плурибус им каза, че е продал всичко. Току-що бяха пристигнали сандъци с боб, струпани един върху друг на покритата с огледала сцена зад него.

— Той издържа години — увери Плурибус грандмама. — Каня се да заделя двайсетина за себе си.

Бабата на Кориолан се засмя.

— Това е ужасно.

— Не, скъпа моя. Ужасно е това, което се случва без тях — каза Плурибус.

Той не продължи, но грандмама престана да се смее. Тя хвърли поглед на Кориолан и ръката ѝ за секунда стисна неговата. Изглеждаше неволно, почти спазъм. После тя погледна сандъците и като че ли пресмяташе нещо наум.

— Колко можеш да ми дадеш? — попита тя собственика на клуба. Кориолан занесе един сандък вкъщи с количката си, а другите двайсет и девет пристигнаха след полунощ, тъй като запасяването с храна беше обявено за незаконно. Кир и един негов приятел качиха сандъците по стълбите и ги струпаха насред пищно обзаведения хол. Върху купчината поставиха една-единствена кутия мляко — подарък от Плурибус — и им пожелаха лека нощ. Кориолан и Тайгрис помогнаха на грандмама да ги скрие в шкафовете, в елегантните гардероби, дори зад стария часовник.

— Кой ще изяде всичко това? — попита той. По онова време в живота му все още имаше бекон, а понякога и печено. Мляко се намираше трудно, но имаше предостатъчно сирене и на вечеря можеше да се очаква някакъв десерт, дори да беше само хляб с конфитюр.

— Една част ще изядем ние. Може би ще успеем да изтъргуваме другата — беше казала грандмама. — Те ще са нашата тайна.

— Не обичам боб — отвърна нацупено Кориолан. — Поне така си мисля.

— Е, ще накараме готвачката да намери някаква вкусна рецепта — беше казала грандмама.

Но готвачката беше мобилизирана през войната, а после беше умряла от грип. Както се оказа, грандмама не знаеше дори как се пуска печката, какво оставаше да намери някаква рецепта. Беше се паднало на осемгодишната Тайгрис да вари боба и да прави от него гъста яхния, после супа и накрая разводнения бульон, с който се налагаше да се прехранват през войната. Боб. Зеле. Дажба хляб. Хранеха се с тези неща, ден след ден, в продължение на години. Това със сигурност беше попречило на растежа му. Със сигурност щеше да е по-висок, с по-широки рамене, ако имаше повече храна. Но мозъкът му се беше развил нормално; или поне така се надяваше. Боб, зеле, черен хляб. Кориолан намрази тези неща, но благодарение на тях беше жив, без да се срамува и да се превърне в канибал, който се храни с трупове от улицата.

Устата му се изпълни със слюнка и Кориолан преглътна, като посегна към позлатената чиния, украсена с герба на Академията. Дори през най-мизерните времена в Капитола не липсваха елегантни сервизи и той вкъщи беше изял много зелеви листа, сервирани във фин порцелан. Взе си ленена салфетка, вилица и нож. Вдигна капака на първия сребърен съд, под който гореше спиртник, и го лъхна пара. Лучено пюре със сметана. Сипа си скромно една лъжица и се помъчи да не му потече слюнка. Варени картофи. Тиква. Печено свинско. Горещи хлебчета и бучка масло. После поразмисли, и си взе две бучки масло. Напълни чинията си, но така, че да не изглежда лаком. Не и за тийнейджър.

Той сложи чинията си на масата до Клеменция и се върна да си вземе десерт от количката, защото миналата година десертите свършиха и не можа да опита тапиоката. Сърцето му прескочи при вида на редиците триъгълни парчета ябълков пай, всяко украсено с хартиено знаменце с герба на Панем. Пай! Кога за последен път беше вкусвал такова нещо? Той посегна към едно средно голямо парче, когато някой пъхна чиния с огромно парче пай под носа му.

— О, вземи си голямо. Момче като теб, което сега расте, може да се справи с него.

Очите на декана Хайботъм сълзяха, но вече не бяха така изцъклени, както тази сутрин. Всъщност той се взираше в Кориолан изненадващо зорко.

Кориолан пое чинията с усмивка, която се надяваше, че изглежда момчешка и дружелюбна.

— Благодаря ви, сър. Винаги ще ми се намери място за пай.

— Да, никога не е трудно да намериш място за удоволствия — каза деканът. — Никой не го знае по-добре от мен.

— Сигурно е така, сър. — Но това му се стори грешка. Той искаше да се съгласи с твърдението за удоволствията, а не думите му да прозвучат като ехидна забележка за характера на декана.

— Според теб сигурно е така. — Деканът Хайботъм присви очи и продължи да се взира в Кориолан. — И така, какви са плановете ти, Кориолане, след Игрите?

— Надявам се да ме приемат в университета — отговори той. Чуден въпрос. Естествено, поради успеха му в училище това беше очевидно.

— Да, видях името ти сред кандидатите за награда — каза деканът Хайботъм. — Но ако не получиш награда?

Кориолан заекна.

— Е, тогава ние ще… ние ще платим таксата, разбира се.

— Ще можете ли? — Деканът Хайботъм се засмя. — Виж се само, с преправената си риза и обувки, които са ти малки, как се мъчиш да си придаваш важност. Разхождаш се с наперена походка из Капитола, макар че, предполагам, семейство Сноу няма и нощно гърне. Дори с наградата ще ти е трудно, а и още не си я получил, нали така? Чудя се какво ще стане тогава с теб? Какво?

Кориолан не можа да се сдържи и се огледа наоколо, за да види кой друг е чул тези ужасни думи, но повечето хора се хранеха и разговаряха.

— Не се тревожи — никой не знае. Е, почти никой. Да ти е сладък паят, момче.

Деканът Хайботъм се отдалечи, без да си направи труда и той да си вземе пай.

Кориолан най-много от всичко искаше да хвърли пая и да побегне към изхода, но вместо това внимателно върна огромното парче пай на количката. Беше заради прякора. Единствената причина беше, че прякорът е стигнал до ушите на декана Хайботъм и той е разбрал, че е измислен от Кориолан. Колко глупаво от негова страна. Деканът беше прекалено влиятелно лице, дори и сега, за да му се присмива публично. Но дали наистина беше чак толкова ужасно нещо? Всеки учител имаше поне един прякор, много от тях далече по-нелюбезни. А и Надрусаният задник не полагаше особени усилия да прикрие зависимостта си. Той изглежда сам си търсеше да му се подиграват. Дали имаше някаква друга причина да мрази толкова Кориолан?

Каквато и да беше тя, трябваше да поправи нещата. Кориолан не можеше да рискува да загуби наградата заради такова нещо. След университета имаше планове да се заеме с някаква доходна професия. Без образование какви врати щяха да са отворени за него? Той се помъчи да си представи бъдещето си като някакъв нисш държавен чиновник… който прави какво? Контролира разпределението на въглищата за окръзите? Почиства клетки с генетични изроди в лабораторията за мутанти? Събира данъци от Сеян Плинт в неговия разкошен апартамент на Корсо, докато той живее в някаква дупка на петдесет пресечки от центъра? И то ако има късмет! Да се намери работа в Капитола беше трудно, а той щеше само да е завършил Академията и да е без пукната пара, нищо повече. Как щеше да преживява? Със заеми? Да имаш дългове в Капитола открай време означаваше да станеш миротворец и това беше придружено от договор за двайсетгодишна служба кой знае къде. Щяха да го изпратят в някой ужасен западнал окръг, където хората не бяха нищо повече от животни.

Денят, който беше започнал толкова оптимистично, се беше превърнал в катастрофа. Първо заплахата да изгуби апартамента си, после присъждането на най-долния трибут — момиче, което, като се позамислеше, беше определено откачено — и сега откритието, че деканът Хайботъм го мрази достатъчно, за да съсипе шансовете му за наградата и да го обрече на живот в окръзите!

Всеки знаеше какво се случва, ако отидеш в окръзите. Отписват те. Забравят те. В очите на Капитола ти фактически си мъртъв.

3

Кориолан стоеше на празния перон и очакваше пристигането на трибута. Внимателно стискаше в ръце бяла роза с дълго стебло. Идеята да ѝ поднесе подарък беше на Тайгрис. Тя се прибра много късно вечерта в деня на Жътвата, но той я чакаше, за да се посъветва с нея, да ѝ разкаже за униженията и страховете си. Тя не позволи разговора да премине в отчаяние. Той ще получи наградата; трябва да я получи! И ще има блестяща университетска кариера. Колкото до апартамента, първо трябва да научат подробностите. Може би въвеждането на данък не се отнася за тях, а ако се отнася, няма да стане скоро. Може би по някакъв начин ще съберат достатъчно пари, за да го платят. Но той не трябва да мисли за тези неща, а само за Игрите на глада и как да постигне успех.

На тържеството при Фабриция по случай Жътвата, каза Тайгрис, всички били луди по Луси Грей Беърд. Неговият трибут има „качества на звезда“, заявили приятелите на Фабриция, докато се наливали с поска. Братовчедите се съгласиха, че той трябва да направи добро първо впечатление на момичето, така че то да иска да работи с него. Той трябва да се държи с нея не като с осъден на смърт затворник, а като с гост. Кориолан реши да я посрещне на гарата. Това щеше да му даде преднина, както и възможност да спечели доверието ѝ.

— Представи си какъв ужас изпитва тя, Корио — каза Тайгрис. — Колко самотна се чувства. Ако бях на нейно място, щях да съм ти благодарна за всяко нещо, което би направил за мен, за да усетя, че ме харесваш. Не, нещо повече. Да се почувствам така, сякаш съм ценна. Занеси ѝ нещо, дори да е някакъв символичен подарък, за да ѝ покажеш, че я цениш.

Кориолан се сети за розите на баба си, които все още се ценяха високо в Капитола. Старата жена се грижеше ревностно за тях в градината на покрива, която вървеше с апартамента — както в откритата част, така и в малкия парник. Тя обаче раздаваше розите си така, сякаш бяха диаманти и Кориолан получи тази красавица след доста увещания. „Трябва да направя връзка с нея. Както винаги казваш, твоите рози отварят всяка врата“. Това, че баба му се съгласи, беше доказателство колко се тревожеше за положението им.

Бяха минали два дена от Жътвата. В града настъпи потискаща жега и макар да беше още призори, на гарата започваше да става горещо като във фурна. Кориолан се притесняваше на широкия, празен перон, но не можеше да рискува да изпусне влака ѝ. Знаеше единствено, че се очаква да пристигне в сряда. Информацията идваше от съседа му от долния етаж Рем Дулитъл, който се обучаваше да стане гейммейкър. Рем неотдавна беше завършил университета и семейството не беше жалило усилия, за да му намери тази работа, която не беше лошо платена и му осигуряваше трамплин към бъдещето. Кориолан би могъл да разпита в Академията, но се страхуваше, че желанието му да посрещне влака може да направи лошо впечатление. Нямаше някакви конкретни правила, но той реши, че повечето му съученици ще чакат да се запознаят с трибутите си на срещата, организирана от Академията на другия ден.

Мина час, после два и все още не се появяваше никакъв влак. Слънцето напичаше през стъклените панели на покрива на гарата. По гърба му се стичаше пот, а розата, толкова величествена сутринта, започна тъжно да клюма. Той се чудеше дали цялата идея не е грешка и дали тя ще изпита благодарност за това, че я посреща по този начин. Друго момиче — обикновено момиче — би се впечатлило, но в Луси Грей Беърд нямаше нищо обикновено. Всъщност имаше нещо плашещо в нея, в смелото представление, което беше изнесла след нападението на кмета. А и след като току-що беше пуснала отровна змия в пазвата на друго момиче. Той, разбира се, не знаеше дали змията е отровна, но беше естествено да си го помисли, нали така? Истината беше, че тя го ужасяваше. И ето го сега него, в униформа, стиснал роза като някакъв влюбен ученик, надявайки се, че тя ще — какво? Ще го хареса? Ще му повярва? Няма да го убие още в първия миг?

Съдействието ѝ беше по-важно от всичко. Вчера Сатирия проведе среща на менторите, на която подробно описа първата им задача. В миналото трибутите излизаха направо на арената на сутринта след пристигането си в Капитола, но сега това време беше удължено поради участието на ученици от Академията. Беше решено, че всеки ментор ще проведе интервю със своя трибут и ще получи пет минути, за да го представи пред Панем в телевизионно предаване на живо. Ако всичко минеше добре, това щеше да е най-гледаното предаване — дори имаше вероятност менторите да бъдат поканени да коментират представянето на трибутите си в Игрите. Кориолан си обеща, че неговите пет минути ще бъдат върхът на вечерта.

Бавно се изниза още един час и той вече беше на път да се откаже, когато дълбоко от тунела се разнесе свирка на влак. През онези първи няколко месеца от войната свирката известяваше пристигането на баща му от бойното поле. Баща му мислеше, че като оръжеен магнат военната служба ще допринесе за репутацията му в семейния бизнес. Той имаше отличен ум на стратег, стоманени нерви и внушителна външност, затова бързо се беше издигнал във военната йерархия. За да покажат публично лоялността си към каузата на Капитола, цялото семейство Сноу, включително Кориолан с неговия кадифен костюм, отиваше на гарата да посрещне този забележителен човек. Докато един ден влакът донесе само новината, че бунтовнически куршум е попаднал в целта си. В Капитола трудно можеше да се намери място, което да не е свързано с някакъв ужасен спомен, но този беше особено тежък. Той не би могъл да каже, че изпитва много обич към този дистанциран, строг мъж, но със сигурност се чувстваше закрилян от него. Смъртта му беше свързана със страх и уязвимост, от които Кориолан така и не успя да се освободи.

Свирката пак се разнесе. Влакът бързо влезе в гарата, удари спирачки и спря. Беше къс влак — само локомотив и два вагона. Кориолан започна да се оглежда, за да зърне трибута си на прозорците, когато осъзна, че вагоните нямат такива. Те не бяха предназначени за пътници, а за товари. На вратите имаше дебели метални вериги, хванати със старомодни катинари.

Не е този влак, помисли си той. Най-добре да се прибирам. Но после от един от товарните вагони се чу определено човешки вик и той остана на мястото си.

Очакваше да се появят много миротворци, но никой не обърна внимание на влака в продължение на двайсет минути. Накрая няколко миротворци се приближиха към релсите. Единият размени две-три думи с машиниста, който не се показа на прозореца, а му хвърли връзка ключове. Без да бърза, миротворецът отиде до първия вагон, прехвърли ключовете, избра един, пъхна го в катинара и го завъртя. Катинарът и веригата паднаха на земята и той отвори тежката врата. Вагонът изглеждаше празен. Миротворецът извади палката си и удари с нея по рамката на вратата.

— Хайде, всички, размърдайте се!

На вратата се появи високо момче с тъмнокафява кожа и осеяни с кръпки конопени дрехи. Кориолан го разпозна — беше трибутът на Клеменция от Окръг 11, слаб, но мускулест. Последва го момиче с подобен цвят на кожата, слабо като скелет, с давеща кашлица. И двамата бяха боси, а ръцете им бяха закопчани с белезници отпред. Разстоянието отгоре до долу беше метър и половина и двамата първо седнаха на ръба на вагона преди тромаво да се спуснат на перона. До вратата допълзя момиченце с нездрав цвят на лицето, с раирана рокля и червен шал, но изглежда не се сещаше как да се спусне на земята. Миротворецът го дръпна надолу и то падна, като едва успя да се задържи с вързаните си ръце. После миротворецът посегна във вагона и извлече момче, което изглеждаше около десетгодишно, макар че вероятно беше поне на дванайсет, и издърпа и него на перона.

Кориолан вече беше усетил миризмата от вагона, тежка и лъхаща на тор. Превозваха трибутите във вагони за добитък, които при това не бяха много чисти. Той си помисли дали са им давали храна и са ги пускали на чист въздух или просто са ги затворили след Жътвата. Колкото и да беше свикнал да гледа трибутите по телевизията, той не беше добре подготвен за тази среща на живо. Заля го вълна на съжаление и отвращение. Те наистина бяха същества от друг свят. Безнадежден, жесток свят.

Миротворецът премина към втория вагон и отключи веригата. Вратата се плъзна и се появи Джесъп, момчето трибут от Окръг 12, което замижа от лампите на ярко осветената гара. Кориолан усети как потреперва и се напряга в очакване. Тя със сигурност беше с него. Джесъп скочи сковано на земята и се обърна към влака.

Луси Грей Беърд пристъпи на светлината и вдигна закопчаните си с белезници ръце към очите си, за да свикне със светлината. Джесъп протегна ръце, разпери китки толкова широко, колкото му позволяваше веригата на белезниците и тя падна към него, като го остави да я хване през кръста и да я завърти с изненадващо грациозно движение, преди да я пусне на земята. Тя потупа момчето по ръкава в знак на благодарност и отметна глава назад, за да попие слънчевите лъчи от покрива на гарата. После прокара пръсти през къдриците си, като оправяше заплетените кичури и махаше полепнали сламки.

Кориолан за момент насочи вниманието си към миротворците, които крещяха заплашително във вагона. Когато се обърна, Луси Грей гледаше право в него. Той малко се изненада, но после се сети, че освен миротворците той е единственият човек на перона. Войниците с ругатни вдигнаха един от своите във вагона, за да изкара трибутите, които не искаха да излязат.

Сега беше моментът.

Той се приближи към Луси Грей, протегна ръка с розата и леко се поклони.

— Добре дошла в Капитола — каза той. Гласът му беше леко дрезгав, тъй като не беше говорил от часове, но си помисли, че това му придава приятна мъжественост.

Момичето го огледа и той за миг се уплаши, че ще се отдръпне или, още по-лошо, ще му се изсмее. Вместо това тя протегна ръка и деликатно откъсна едно листенце от цветето, което държеше.

— Когато бях малка, ме къпеха в суроватка и розови листенца — каза тя по начин, който — колкото и невероятно да прозвуча твърдението ѝ — будеше пълно доверие. Тя прокара палец по лъскавата, бяла повърхност, пъхна листенцето в устата си и затвори очи, за да се наслади на аромата. — Сякаш е време за лягане.

Кориолан замълча и я огледа. Изглеждаше различно от деня на Жътвата. Освен няколкото петънца тук-там, гримът беше свален и без него изглеждаше по-малка. Устните ѝ бяха напукани, косата ѝ разрошена, роклята в цветовете на дъгата прашна и намачкана. Бузата ѝ, където я беше ударил кметът, беше тъмновиолетова. Но имаше и нещо друго. Кориолан пак изпита чувството, че гледа представление, но този път само за него.

Тя отвори очи и насочи цялото си внимание към него.

— Нямаш вид на човек, който трябва да е тук.

— Вероятно не би трябвало да съм тук — призна той. — Но аз съм твоят ментор. И реших да се запозная с теб, както аз искам. А не както искат гейммейкърите.

— А, бунтовник — каза тя.

Изречена от гражданите на Капитола тази дума беше отрова. Тя я каза одобрително, като комплимент. Или му се подиграваше? Той си припомни, че тя носи змии в джобовете си и че обичайните правила не важат за нея.

— И какво друго ще направи моят ментор за мен, освен че ми носи рози? — попита тя.

— Ще положа всички усилия да се погрижа за теб — каза той.

Тя погледна през рамо, където миротворците изхвърляха две полумъртви от глад деца на перона. При падането момичето си счупи предния зъб, а момчето получи няколко силни ритника на земята.

Луси Грей се усмихна на Кориолан.

— Е, пожелавам ти късмет, красавецо — каза тя и се върна при Джесъп, като остави и него, и розата му.

Миротворците поведоха трибутите през гарата към главния вход и Кориолан усети, че шансът му се изплъзва. Не беше спечелил доверието ѝ. Не беше направил нищо, освен може би да я позабавлява за малко. Ясно беше, че го намира за безполезен и може би беше права, но при всичко, което беше заложено, той трябваше да опита. Затича се през гарата и настигна групата трибути, когато бяха до вратата.

— Извинете — обърна се той към главния миротворец. — Аз съм Кориолан Сноу от Академията. — Той кимна към Луси Грей. — Този трибут ми е определен за Игрите на глада. Ще ми разрешите ли да я придружа до квартирата ѝ?

— Затова висиш тук цяла сутрин, а? За да се повозиш безплатно? — попита миротворецът. Вонеше на алкохол и очите му бяха кървясали. — Е, защо не, господин Сноу. Присъединете се към компанията.

В този момент Кориолан видя камиона, който чакаше трибутите. Беше по-скоро клетка на колела, отколкото камион. Каросерията беше оградена с метални пръти и имаше стоманен покрив. Той пак си спомни за миг цирка от детството си, когато беше виждал как в такава клетка превозват диви животни — големи котки и мечки. Подчинявайки се на заповедта, трибутите протегнаха ръце, за да им свалят белезниците и се качиха в клетката.

Кориолан изостана, но после видя, че Луси Грей го наблюдава и разбра, че това е моментът, в който тя ще го прецени. Ако се отдръпнеше сега, всичко щеше да е загубено. Щеше да го сметне за страхливец и изцяло да го отпише. Той пое дълбоко дъх и се качи в клетката.

Вратата се затвори с трясък зад него, камионът рязко потегли и той загуби равновесие. По рефлекс се хвана за металните пръти от дясната си страна и главата му се заклещи между два от тях. Двама трибути паднаха върху него. Той се оттласна с всички сили и се обърна с лице към спътниците си. Всички се държаха за поне един прът, с изключение на момичето със счупения зъб, което стискаше с две ръце крака на момчето от нейния окръг. Камионът потегли по едно широко авеню и някои пуснаха прътите.

Кориолан знаеше, че е сбъркал. Въпреки че камионът беше открит, вонята беше непоносима. Трибутите бяха попили миризмите от вагоните за добитък и те се смесваха с миризмата на немити хора, от което леко му се повдигна. Сега отблизо виждаше колко са мръсни, колко кървясали са очите им, синините по ръцете и краката им. Луси Грей се беше свила в ъгъла в предницата и попиваше прясната драскотина на челото си с крайчеца на роклята си. Изглеждаше безразлична към присъствието му, но другите го гледаха така сякаш бяха глутница диви животни, а той беше разглезен пудел.

Поне съм в по-добра форма от тях, помисли си той и стисна в юмрук стеблото на розата. Ако ме нападнат, имам шанс. Но дали наистина имаше? Срещу толкова много хора?

Камионът намали, за да пропусне пред себе си един от цветните тролейбуси, претъпкан с хора. Макар да беше отзад, Кориолан се приведе, за да не го забележат.

Тролеят отмина, камионът потегли и Кориолан се осмели да се изправи. Те му се смееха — трибутите — или поне някои от тях се хилеха, защото беше очевидно колко неудобно се чувства.

— Какво има, красавецо? Да не си сбъркал клетката? — попита момчето от Окръг 11, което, изглежда, изобщо не се шегуваше.

Кориолан потръпна от неприкритата омраза, но се помъчи да си придаде невъзмутим вид.

— Не, точно това е клетката, която чаках.

Момчето бързо протегна ръце, стисна Кориолан за гърлото с дългите си, осеяни с белези пръсти и го бутна назад. С лакти той прикова тялото на Кориолан към металните пръти. Изпаднал в лоша позиция, Кориолан прибягна към единствения ход, който никога не му изневеряваше в училищните сбивания — заби силно коляно в слабините на противника си. Момчето от Окръг 11 изпъшка, преви се на две и го пусна.

— Сега може и да те убие. — Момичето от Окръг 11 се изкашля в лицето на Кориолан. — В нашия окръг той уби един миротворец. Така и не разбраха кой го е направил.

— Млъквай, Дил — изръмжа момчето.

— Кой го е грижа сега? — каза Дил.

— Хайде всички да го убием — каза злобно малкото момченце. — Не могат да ни направят нищо по-лошо.

Няколко други трибути промърмориха одобрително и пристъпиха напред.

Кориолан замръзна от страх. Да го убият? Наистина ли се канеха да го пребият до смърт посред бял ден, точно тук в центъра на Капитола? Изведнъж той разбра, че е така. В края на краищата какво имаха да губят? Сърцето му лудо биеше и той леко приклекна с присвити юмруци, очаквайки неизбежното нападение.

От ъгъла се разнесе мелодичният глас на Луси Грей и сложи край на напрежението.

— Може би не на нас. Но нали имате роднини вкъщи? Някой, когото могат да накажат там?

Това изглежда разубеди другите трибути. Тя изпълзя и се намести между тях и Кориолан.

— Освен това — каза тя, — той е моят ментор. Очаква се да ми помогне. Може да ми потрябва.

— Как стана така, че имаш менте? — попита Дил.

— Ментор. Всеки от вас има — обясни Кориолан, като се помъчи да овладее ситуацията.

— Къде са те тогава? — предизвика го Дил. — Защо не дойдоха?

— Сигурно не са били в настроение — каза Луси Грей. Тя отвърна поглед от Дил и намигна на Кориолан.

Камионът зави в една тясна пресечка и спря там, където тя свършваше. Кориолан все още не можеше да се ориентира къде се намира. Помъчи се да си спомни къде отвеждаха трибутите в предишни години. Не беше ли в конюшните, където миротворците държаха конете си? Да, сети се, че е чувал да споменават нещо такова. Веднага щом пристигнат, ще намери някой миротворец и ще му обясни нещата, а може и да помоли за малко охрана при такава враждебност. След като Луси Грей му беше намигнала, си струваше да остане.

Сега влизаха на заден ход в лошо осветена сграда, може би някакъв склад. Кориолан вдъхна силната миризма на развалена риба и старо сено. Объркан, той се помъчи да се ориентира по-добре в обстановката, напрегна очи и видя как две метални врати се отварят. Един миротворец отвори задната врата на камиона и преди някой да може да скочи, цялата клетка се надигна и ги изсипа на студената мокра циментова плоча. Не беше плоча, а по-скоро шахта за отпадъци, защото беше наклонена под толкова стръмен ъгъл, че Кориолан веднага се плъзна надолу заедно с останалите. Той изпусна розата и се мъчеше да намери опора с ръце и крака, но такава нямаше. Всички се пързаляха поне седем метра надолу, преди да се приземят накуп на мръсния под. Слънцето грееше яростно, докато Кориолан се мъчеше да се освободи от другите. Той измина със залитане няколко метра, изправи се и замръзна от ужас. Това не бяха конюшните. Макар и да не беше идвал тук от много години, сега си спомни ясно мястото. Пясъчната ивица. Изкуствените скали, издигащи се високо нагоре. Редицата метални пръти, оформени да изглеждат като лози, образуващи широка арка, за да предпазват публиката. Между прътите го зяпаха лицата на деца от Капитола.

Беше в клетката на маймуните в зоологическата градина.

4

Едва ли би се почувствал по-разголен, ако беше застанал насред Корсо без дрехи. Там поне би имал възможността да избяга. Сега беше хванат натясно и изложен на показ и за пръв път разбираше животните, които няма къде да се скрият. Децата започнаха да бърборят развълнувано и да сочат училищната му униформа, привличайки вниманието на възрастните. Решетките от край до край се изпълниха с надничащи лица. Но истинският ужас бяха две камери, разположени от двете страни на посетителите.

Новинарските екипи на Капитола. С тяхното вездесъщо присъствие и сочния слоган „Щом не сте го видени тук, значи не се е случило“.

О, случваше се. На него. Сега.

Усещаше как предават лицето му на живо из целия Капитол. За щастие поради шока не беше помръднал, защото единственото по-лошо нещо от това да е затворен в зоологическата градина с тази измет от окръзите би било да започне да тича насам-натам като глупак, опитвайки се да избяга. Нямаше лесен начин да излезе от тук. Клетката беше построена за диви животни. Ако се помъчеше да се скрие, щеше да изглежда още по-жалък. Той си представи колко сочни кадри щяха да са тези за новините на Капитола. Щяха да ги излъчват до втръсване. Да сложат глупава музика и надписи. Сноу се топи! Да го включат и в прогнозата за времето. Прекалено горещо за Сноу! Щяха да го повтарят до края на живота му. Позорът му щеше да бъде пълен.

Каква възможност му оставаше? Единствено да запази самообладание и да гледа камерите право в обектива, докато бъде спасен.

Той се изправи в цял ръст, леко изпъна рамене и се опита да си придаде отегчен вид. Публиката започна да му подвиква — първо децата с пискливи гласчета, а после и възрастните. Питаха го какво прави вътре, защо е в клетката, нужна ли му е помощ? Някой го разпозна и името му се разнесе мигновено из тълпата, която с всяка минута нарастваше.

— Това е момчето на семейство Сноу!

— Кой каза, че е той?

— Нали знаеш, на онези с розите на покрива!

Кои бяха всички тези хора, които висяха в зоологическата градина в делничен ден? Не бяха ли на работа? Децата им не би ли трябвало да са на училище? Нищо чудно, че страната беше в такъв хаос.

Трибутите започнаха да го обкръжават и да му се подиграват. Сред тях бяха двамата от Окръг 11, злобното момченце, което беше призовало да го убият и още няколко други. Той си припомни омразата в камиона и се почуди какво би станало, ако го нападнат вкупом. Може би публиката щеше само да ги насърчи.

Кориолан се помъчи да не изпада в паника, но усети как по тялото му се стича пот. Всички лица — на близките трибути, на тълпата зад решетките — започнаха да се размазват. Ръцете и краката му изтръпнаха, не му достигаше въздух. Чудеше се дали да не опита да изтича до шахтата и да се помъчи да се изкачи нагоре, когато един глас зад него тихо каза:

— Възползвай се от случая.

Без да се обръща, знаеше, че е момичето, неговото момиче, и изпита безкрайно облекчение, че не е съвсем сам. Спомни си колко хитро се справи с публиката, след като кметът я удари, как спечели всички с песента си. Тя беше права, разбира се. Трябваше да направи така, че този момент да изглежда преднамерен, иначе всичко пропадаше.

Той пое дълбоко дъх, обърна се натам, където тя седеше и небрежно нагласяваше бялата роза зад ухото си. Тя като че ли през цялото време се грижеше за външността си. В Окръг 12 оправяше воланите на роклята си, на гарата заглаждаше косата си, а сега се закичи с розата. Той протегна ръка към нея така, сякаш беше най-голямата дама в Капитола.

На устните на Луси Грей се появи лека усмивка. Когато пое ръката му, той усети как леко го удря ток и почувства, че част от сценичния чар сякаш се предава и на него. Той направи лек поклон, а тя зае пресилено елегантна поза.

Тя е на сцената. Ти си на сцената. Това е представление, помисли си той. Вдигна глава и попита:

— Искаш ли да се запознаеш с някои мои съседи?

— С удоволствие — каза тя, сякаш бяха на следобеден чай. — Лявата ми страна изглежда по-добре — промърмори тя и леко плъзна ръка по бузата си. Не беше сигурен как да постъпи с тази информация, затова я поведе наляво. Луси Грей се усмихна широко към зрителите, давайки си вид, че ѝ е много приятно да е тук, но когато тръгнаха по-близо до решетките, усети как пръстите ѝ стискат неговите като в менгеме.

Плиткият ров, който минаваше между скалните образувания и решетката на клетката на маймуните, някога беше служил като водна преграда между животните и посетителите, но сега беше съвсем пресъхнал. Те слязоха по трите стъпала, прекосиха рова, стъпиха на основата на решетката, която вървеше от единия до другия край на клетката, и застанаха лице в лице с посетителите. Кориолан избра място на няколко метра от едната камера, за да ги хване в кадър. Отпред се беше събрала група деца. Металните прътове бяха на разстояние десетина сантиметра един от друг — нямаше достатъчно място, за да пъхнеш цялото си тяло, но предостатъчно, ако искаш да протегнеш ръка. При приближаването им децата замълчаха и се притискаха в краката на родителите си.

Кориолан реши, че сцената със следобедния чай е не по-лоша от всяка друга и продължи да се отнася към ситуацията със същия лек тон.

— Как сте? — попита той и се наведе към децата. — Днес доведох една моя приятелка. Искате ли да се запознаете с нея?

Децата се размърдаха и се разнесе лек смях. После едно момченце изкрещя:

— Да!

То удари по решетките няколко пъти с ръце, после несигурно ги пъхна в джобовете си.

— Видях я по телевизията.

Кориолан заведе Луси Грей до самата решетка.

— Запознай се с Луси Грей Беърд.

Публиката потъна в мълчание, изнервена от близостта ѝ до децата, но изпълнена с желание да чуе какво ще каже този странен трибут. Луси Грей приклекна на коляно на трийсетина сантиметра от решетката.

— Здравей. Аз съм Луси Грей. Ти как се казваш?

— Понтий — каза момчето, като погледна към майка си за успокоение. Тя изгледа враждебно Луси Грей, но момичето не ѝ обърна внимание.

— Приятно ми е да се запознаем, Понтий — каза тя.

Като всяко добре възпитано дете от Капитола, момчето протегна ръка, за да се здрависат. Луси Грей вдигна ръка, за да посрещне неговата, но се сдържа да я пъхне между решетките, което би изглеждало заплашително. Затова момчето протегна ръка в клетката, за да докоснат ръце. Тя стисна сърдечно ръчичката му.

— Толкова ми е приятно да се запознаем. Това сестричката ти ли е? — Луси Грей кимна към момиченцето до него. То я гледаше с широко отворени очи и смучеше пръста си.

— Това е Винъс — каза той. — Тя е само на четири.

— Е, според мен четири е много хубава възраст — каза Луси Грей. — Приятно ми е да се запознаем, Винъс.

— Хареса ми песента ти — прошепна Винъс.

— Наистина ли? — попита Луси Грей. — Колко мило. Е, продължавай да гледаш телевизия, миличка, и ще се помъча да ти изпея друга песен. Искаш ли?

Винъс кимна и после зарови лице в полите на майка си, като предизвика смях и няколко подвиквания от тълпата.

Луси Грей започна да пристъпва покрай оградата и по пътя си да разговаря с децата. Кориолан вървеше малко зад нея, за да ѝ остави място.

— Донесе ли си змията? — попита с надежда едно момиче, което стискаше разтапящ се ягодов сладолед на пръчка.

— Много исках да я донеса. Тази змия ми беше специален приятел — каза ѝ Луси Грей. — Ти имаш ли си домашен любимец?

— Имам рибка — отговори момичето. То се наведе към решетката. — Казва се Бъб. — Тя премести сладоледа в другата си ръка и протегна дясната през решетката към Луси Грей. — Може ли да пипна роклята ти?

Струйки червен сироп се стичаха от юмрука към лакътя ѝ, но Луси Грей само се засмя и поднесе крайчеца на роклята си. Момичето предпазливо прокара пръст по воланите.

— Красива е.

— И твоята е хубава. — Роклята на момиченцето беше от избеляло имприме, нищо особено, но Луси Грей продължи: — Роклите на точки винаги ми създават добро настроение — и лицето на момиченцето светна.

Кориолан усещаше, че публиката започва да харесва неговия трибут и престана да се държи на разстояние. Лесно е да манипулираш хората чрез децата им. Луси стигна много близо до една от камерите и придружаващия я репортер. Тя изглежда я усети, но когато се изправи и видя, че камерата е точно пред лицето ѝ, леко се сепна и после се засмя.

— О, здравейте. Давате ни по телевизията ли?

Репортерът от Капитола, млад мъж, жаден за хубава история, се наведе към нея.

— Със сигурност.

— А вие как се казвате? — попита тя.

— Аз съм Лепид Малмзи от Новините на Капитола — каза той и се усмихна. — И така, Луси, ти си трибутът от Окръг дванайсет?

— Аз съм Луси Грей и всъщност не съм от Дванайсет — каза тя. — Моето семейство е Ятото. Професионални музиканти. Просто един ден направихме погрешен завой и бяхме принудени да останем там.

— О-о. И така… от кой окръг си тогава? — попита Лепид.

— От никой окръг. Ние се местим от място на място според желанието си. — Луси Грей се улови, че казва нещо, което не трябва. — Е, поне преди правехме така. Докато миротворците не ни арестуваха преди няколко години.

— Но сега сте граждани на Окръг дванайсет? — продължи да настоява той.

— Както кажеш. — Луси Грей погледна назад към тълпата, сякаш се страхуваше да не я отегчи.

Репортерът усети, че тя му се изплъзва.

— Роклята ти предизвика голяма сензация в Капитола!

— Така ли? Е, ние, от Ятото, обичаме цветните неща, а аз — още повече от другите. Но роклята е от майка ми, затова е още по-специална за мен — каза тя.

— Тя в Окръг дванайсет ли е? — попита Лепид.

— Само костите ѝ, скъпи. Само белите ѝ перлени кости. — Луси Грей погледна репортера право в очите, който като че ли не можеше да формулира следващия си въпрос. Тя гледаше как се мъчи и после посочи към Кориолан. — И така, познаваш ли моя ментор? Казва, че името му е Кориолан Сноу. Той е момче от Капитола и ясно е, че ми се е паднала тортата със сметана, защото никой друг ментор не си направи труда да дойде и да ни поздрави.

— Е, той изненада всички ни. Учителите ти ли ти казаха да дойдеш тук, Кориолане? — попита Лепид.

Кориолан пристъпи към камерата и се помъчи да изглежда симпатичен, но с леко хлапашки вид.

— Не са ми казвали да не идвам. — Сред тълпата се разнесе смях. — Но доколкото си спомням, ми казаха, че трябва да представя Луси Грей в Капитола и аз приемам сериозно тази задача.

— И скочи в клетката с трибутите, без да се замислиш? — подкани го репортерът.

— Сигурно скоро ще се позамисля — призна Кориолан. — Но щом тя е достатъчно храбра, за да бъде тук, не важи ли същото и за мен?

— О, искам да се отбележи, че аз нямах избор — каза Луси Грей.

— Искам да се отбележи, че и аз нямах — каза Кориолан. — След като те чух да пееш, не можех да не дойда. Признавам, че съм ти почитател. — Сред тълпата се разнесоха откъслечни аплодисменти и Луси Грей развя елегантно полите на роклята си.

— Е, надявам се, за твое добро Академията да е съгласна с теб, Кориолане — каза Лепид. — Струва ми се, че скоро ще разбереш.

Кориолан погледна назад и видя как металните врати, подсилени с решетка на стъклата, се отварят в дъното на клетката на маймуните. Влязоха четирима миротворци и се насочиха право към него. Той се обърна към камерата, изпълнен с желание да напусне ефектно сцената.

— Благодаря ви, че бяхте с нас — каза той. — Помнете, това е Луси Грей Беърд, която е представител на Окръг дванайсет. Наминете към зоологическата градина, ако имате малко време, и се запознайте с нея. Обещавам ви, че тя си струва усилието.

Луси Грей протегна ръка с елегантно отпусната китка като подкана за целувка. Той я прие и когато устните му докоснаха кожата ѝ, усети приятна тръпка. После махна към публиката за последен път и тръгна спокойно към миротворците. Единият от тях леко кимна, а той безмълвно ги последва и излезе от клетката сред доста силни аплодисменти.

Когато вратите се затвориха зад него, той дълбоко въздъхна и осъзна колко се е страхувал. Вътрешно се поздрави, че е запазил спокойствие при толкова голямо напрежение, но намръщените лица на миротворците показваха, че те не споделят мнението му.

— Какво си въобразяваше? — попита една миротворка. — Не е позволено да влизаш там.

— И аз така мислех, докато колегите ви не ме хвърлиха безцеремонно в шахтата — отговори Кориолан. Реши, че съчетанието от колеги и безцеремонно предава най-точната нотка на превъзходство — Приех единствено да отида до зоологическата градина. С удоволствие ще обясня цялото нещо на началника ви и ще посоча миротворците, които го направиха. Но на вас поднасям само благодарностите си.

— Аха — каза миротворката с безизразен глас. — Имаме заповед да те ескортираме до Академията.

— Още по-добре — отговори Кориолан, като звучеше по-уверено, отколкото се чувстваше. Бързата реакция на училището го разтревожи.

Макар телевизорът на задната седалка в микробуса на миротворците да беше развален, той успяваше да зърне за миг репортажа по пътя на огромните обществени екрани, които бяха пръснати из Капитола. Вълнението му започна да нараства, докато гледаше образа първо на Луси Грей, после своя собствен, които заливаха града. И наистина, помисли си той, беше изнесъл добро представление. Беше запазил самообладание. Не беше отстъпил. Беше представил момичето, а то беше родено за актриса. Беше посрещнала всичко с достойнство и малко ироничен хумор.

Докато стигнат до Академията, той беше възвърнал самообладанието си и уверено се заизкачва по стълбите. Помогна му и това, че всички се обръщаха да го видят и ако нямаше миротворци, които да ги удържат, съучениците му несъмнено щяха да го наобиколят. Предполагаше, че ще го въведат в офиса, но стражът го настани на пейката пред вратата на — кой би си помислил такова нещо — лабораторията по биология, до която имаха достъп само учениците от горните класове, показали най-големи способности в тази наука. Макар че биологията не беше любимият му предмет — от миризмата на формалдехид му се повръщаше и Кориолан не обичаше да работи с партньор — той се справяше достатъчно добре с генетичното манипулиране, за да му бъде дадено място в този клас. Не можеше да се мери с вълшебница като Ио Джаспър, която, изглежда, беше родена с микроскоп, залепен за окото. Той беше винаги любезен към Ио и поради това тя го обожаваше. С хората, които не се радваха на популярност, такова дребно усилие носеше страхотни резултати.

Но кой беше той, за да смята, че я превъзхожда? Срещу пейката, на таблото за съобщения беше закачена бележка. На нея пишеше:

10-ти Игри на глада

Ментори

ОКРЪГ 1

Момче Ливия Кардю

Момиче Палмира Монти

ОКРЪГ 2

Момче Сеян Плинт

Момиче Флор Френд

ОКРЪГ 3

Момче Ио Джаспър

Момиче Урбан Канвил

ОКРЪГ 4

Момче Персефона Прайс

Момиче Фест Крийд

ОКРЪГ 5

Момче Денис Флинг

Момиче Ифигения Мос

ОКРЪГ 6

Момче Аполон Ринг

Момиче Даяна Ринг

ОКРЪГ 7

Момче Випсания Сикъл

Момиче Плиний Харингтън

ОКРЪГ 8

Момче Джуно Фипс

Момиче Хиларий Хевънсбий

ОКРЪГ 9

Момче Гай Брийн

Момиче Андрокъл Андерсън

ОКРЪГ 10

Момче Домиция Уимзиуик

Момиче Арахна Крейн

ОКРЪГ 11

Момче Клеменция Давкот

Момиче Феликс Рейвинстил

ОКРЪГ 12

Момче Лизистрата Викърс

Момиче Кориолан Сноу

Можеше ли да има по-обидно публично напомняне за несигурното му положение от това да го сложат в края на списъка, сякаш някой се е сетил случайно за него?

Кориолан прекара няколко минути, като се чудеше защо са го довели пред лабораторията, и после гардът му кимна. При плахото му почукване един глас, който разпозна като този на декана Хайботъм, му нареди да влезе. Той очакваше да присъства и Сатирия, но в лабораторията имаше само още едно лице — дребна, прегърбена възрастна жена с фризирана бяла коса, която измъчваше с метална пръчка един заек в клетка. Бодеше го през решетката, докато създанието, модифицирано да има челюсти, силни като на питбул, дръпна пръчката от ръката ѝ и я прегриза на две. После тя се изправи, доколкото можеше, насочи вниманието си към Кориолан и възкликна:

— Скок-подскок!

Д-р Волумния Гол, главен гейммейкър и организатор на Отдела за експериментални оръжия на Капитола, тормозеше Кориолан още от детството му. На една училищна екскурзия класът от деветгодишни деца наблюдаваше как тя разтапя козината на лабораторен заек с някакъв вид лазер и после ги попита дали някой няма домашен любимец, който да му е омръзнал. Кориолан нямаше домашен любимец — как биха могли да си позволят да го хранят? Но Плурибус Бел имаше пухкава бяла котка, която се казваше Боа Бел и обичаше да лежи в скута на собственика си и да подръпва краищата на напудрената му перука. Котката беше харесала Кориолан и още щом я погладеше по главата, започваше да мърка дрезгаво и равномерно. През онези мрачни дни, когато шляпаше през зимната киша, за да размени торба боб за още зеле, именно нейната глупава, копринена топлина го успокояваше. Той се разстрои като си представи как Боа Бел завършва в лабораторията.

Кориолан знаеше, че д-р Гол преподава в университета, но рядко я виждаше в Академията. Тя обаче беше главният гейммейкър и всичко, свързано с Игрите на глада, попадаше под нейната компетенция. Дали отиването му в зоологическата градина я беше довело тук? Дали щеше да загуби менторството?

— Скок-подскок — усмихна се д-р Гол. — Как беше в зоологическата градина? — После тя се разсмя. — Звучи като детска песничка. Скок-подскок, как беше в зоологическата градина? Падна в клетката и твоят трибут падна заедно с теб!

Кориолан си позволи лека усмивка и хвърли светкавичен поглед към декана Хайботъм за някакво подсказване как да реагира. Той седеше отпуснато на една лабораторна маса и разтриваше слепоочието си по начин, който показваше, че го измъчва главоболие. Оттам нямаше да дойде помощ.

— Паднах — каза Кориолан. — Паднахме. Паднахме в клетката.

Д-р Гол повдигна въпросително вежди, сякаш очакваше още.

— И?

— И… ние… се озовахме на сцената? — добави той.

— Ха! Точно така! Точно това направи! — Д-р Гол го погледна одобрително. — Бива те за игри! Може би някой ден ще станеш гейммейкър.

Това не му беше хрумвало. При цялото му уважение към Рем, тази работа не му се виждаше много хубава. Освен това не изискваше някакви особени умения да разхвърляш деца и оръжия на арената и да ги оставиш да се бият до смърт. Допускаше, че те също така организират Жътвата и заснемат Игрите, но се надяваше, че му предстои по-вълнуваща кариера.

— Има още много да уча, преди да мога дори да си помисля за това — отговори скромно той.

— Имаш инстинкт. Това е важното — каза д-р Гол. — И така, кажи ми, защо влезе в клетката?

Беше случайност. Канеше се да отговори така, но се сети за думите, които Луси Грей му прошепна: Възползвай се от случая.

— Ами… моят трибут, тя си пада малко слаба. От онези, които си отиват през първите пет минути от Игрите на глада. Но е симпатична по свой начин, с пеенето си и тъй нататък. — Кориолан спря за момент, сякаш обмисляше плана си. — Според мен тя няма никакъв шанс да победи, но не това е важното, нали така? Казвали сте, че се мъчим да завладеем публиката. Това е моята задача. Да накарам хората да гледат. Затова си зададох въпроса как мога да стигна до публиката? Като отида там, където са камерите.

Д-р Гол кимна.

— Да. Без публиката няма Игри на глада. — Тя се обърна към декана. — Виждаш ли, Каска, това момче е проявило инициатива. Той разбира колко е важно да поддържаме Игрите живи.

Деканът Хайботъм присви скептично очи към Кориолан.

— Дали? Или само разиграва това представление, за да получи по-висока оценка? Каква според теб е целта на Игрите на глада, Кориолане?

— Да накажем окръзите за бунта — отговори Кориолан, без да се замисли.

— Да, но наказанието може да бъде под хиляди форми — каза деканът. — Защо точно Игрите на глада?

Кориолан отвори уста и после се поколеба. Защо точно Игрите на глада? Защо да не хвърлят бомби, да спрат доставките на храна или да извършват екзекуции пред Сградите на справедливостта във всеки окръг?

Той изведнъж си припомни Луси Грей, коленичила зад решетките на клетката, как разговаря с децата и как враждебността на тълпата се топи. Тези неща бяха свързани по някакъв начин, който не можеше да предаде с думи.

— Защото… Заради децата. Защото те са важни за хората.

— Защо са важни? — настояваше деканът Хайботъм.

— Хората обичат деца — отговори Кориолан. Но още докато изричаше тези думи, се усъмни в тях. По време на войната върху него падаха бомби, гладуваше и понасяше какви ли не мъчения, и то не само от бунтовниците. Спомни си как някой измъкна зелка от ръцете му. Един миротворец го беше ударил, когато погрешка беше стигнал прекалено близо до резиденцията на президента. Спомни си за онзи път, когато беше припаднал и лежеше на улицата от свински грип, но никой, никой не беше спрял да му помогне. Разтърсван от студени тръпки, изгарящ от температура, пронизващи болки в крайниците. Макар и самата тя да беше болна, Тайгрис го беше намерила в онази вечер и някак го беше замъкнала вкъщи.

Той се поколеба.

— Понякога ги обичат — добави той, но думите прозвучаха неубедително. Ако се замислеше за това, любовта на хората към децата изглеждаше много крехко нещо. — Не знам защо — призна той.

Деканът Хайботъм погледна д-р Гол.

— Виждаш ли? Експериментът е неуспешен.

— Ще е така, ако никой не гледа! — рязко каза тя и се усмихна снизходително на Кориолан. — Той самият е още дете. Дай му време. Имам добро предчувствие за него. Е, аз отивам да видя мутовете си. — Тя потупа Кориолан по ръката, като мина покрай него. — Да не казваш на никого, но с влечугите се случва нещо прекрасно.

Кориолан се канеше да я последва, но го спря гласът на декана Хайботъм.

— Значи си планирал цялото представление. Това е чудно. Защото когато се изправи в клетката, си мислех, че искаш да побегнеш.

— Не бях предвидил, че влизането ще е толкова физическо. Мина известно време, докато разбера къде съм. Както ви казах, има да уча още много неща — отговори Кориолан.

— И едно от тях е да се научиш, че има някаква граница. Ще получиш мъмрене за безразсъдно поведение, от което би могъл да пострада някой ученик. А именно ти. Ще бъде вписано в досието ти — каза деканът.

Мъмрене? Какво означаваше това? Кориолан трябваше да препрочете ръководството за ученици, за да може да обжалва наказанието. Вниманието му пак беше привлечено от декана, който извади малко шишенце от джоба си, разви капачката и капна три капки от прозрачната течност на езика си.

Каквото и да имаше в шишенцето, най-вероятно морфлинг, то подейства бързо, защото цялото тяло на декана Хайботъм се отпусна и изражението му стана сънливо. Той се усмихна неприятно.

— Три такива мъмрения и ще бъдеш изключен.

5

Кориолан никога не беше получавал официално мъмрене от никакъв вид — нищо, което да опетни безупречното му досие.

— Но… — започна да протестира той.

— Върви си, преди да получиш второ за неподчинение — каза деканът Хайботъм. Думите му прозвучаха категорично, нямаше място за преговори. Кориолан се подчини.

Деканът Хайботъм наистина ли изрече думата изключен?

Кориолан си тръгна от Академията силно разтревожен, но и този път вълната от внимание заглуши тревогата му. То идваше от съучениците му по коридорите, от Тайгрис и грандмама, докато вечеряха набързо с пържени яйца и зелева супа, от напълно непознати хора, когато вечерта пак отиде в зоологическата градина, изпълнен с желание да участва в Игрите.

Меката оранжева светлина на залеза заливаше града, а хладният бриз прогони задушаващата горещина на деня. Управата на зоологическата градина, беше удължила работното време до девет часа, за да даде възможност на гражданите да видят трибутите, но след първото му посещение нямаше повече предавания на живо. Кориолан реши да се върне, за да види Луси Грей и да ѝ предложи да изпее друга песен. Публиката щеше да я хареса и може би пак щеше да привлече камерите.

Докато вървеше из алеите на зоологическата градина, го обзе носталгия за приятните дни, които беше прекарал тук като дете, но празните клетки го натъжиха. Някога те бяха пълни с интересни създания от генетичните експерименти на Капитола. Сега в една от тях лежеше в калта и хриптеше самотна костенурка. Високо в клоните грачеше проскубан тукан и прелиташе свободно от една клетка в друга. Те бяха сред малкото оцелели след войната, защото повечето животни бяха умрели от глад или бяха изядени. Два мършави ракуна, вероятно дошли от съседния градски парк, ровеха в преобърната кофа за боклук. Процъфтяваха единствено плъховете, които се гонеха покрай фонтаните и пробягваха през алеите на метър от него.

Когато Кориолан наближи клетката на маймуните, по алеите имаше повече хора, а пред клетката от единия до другия ѝ край се извиваше тълпа от около стотина души. Някой го побутна по ръката, докато бързаха напред и той разпозна Лепид Малмзи, който заедно с оператора си си пробиваше път през посетителите. Отпред настъпи някакво вълнение и той се качи на един камък, за да вижда по-добре.

С огорчение видя, че Сеян е застанал пред клетката с голяма раница до него. Той държеше между решетките нещо, което приличаше на сандвич, и го предлагаше на трибутите. В момента те всички се бяха отдръпнали назад. Кориолан не чуваше какво им казва, но изглежда се мъчеше да убеди Дил, момичето от Окръг 11, да го вземе. Какво си беше намислил Сеян? Дали се опитваше да го засенчи и да му открадне спечелената през деня слава? Да вземе идеята му да дойде в зоологическата градина и да я преправи по начин, с който Кориолан никога не би могъл да се конкурира, защото няма пари? Дали цялата раница беше пълна със сандвичи? Това момиче дори не беше неговият трибут.

Когато Сеян зърна Кориолан, лицето му светна и той му махна с ръка. Кориолан си проправи път през тълпата, като се радваше на вниманието.

— Не става ли? — попита той и огледа раницата. Беше препълнена не само със сандвичи, но и с пресни сливи.

— Никой от тях не ми вярва. А и защо да ми вярва? — каза Сеян.

Едно надуто момиченце се приближи до тях и посочи табелката на колоната в края на клетката.

— Там пише: „Моля не хранете животните“.

— Те не са животни — каза Сеян. — Те са деца, като теб и мен.

— Не са като мен! — възрази високо момичето. — Те са от окръзите. Ето защо мястото им е в клетката!

— Както и моето — каза хладно Сеян. — Кориолане, мислиш ли, че можеш да накараш твоя трибут да се приближи? Ако тя дойде, може и другите да я последват. Сигурно умират от глад.

В главата на Кориолан бързо се завъртяха мисли. Днес вече беше получил едно мъмрене и не искаше да насилва късмета си с декана Хайботъм. От друга страна, мъмренето беше, защото е изложил на опасност ученик, а сега беше в пълна безопасност от тази страна на решетките. Д-р Гол, която по всяка вероятност беше по-влиятелна от декана Хайботъм, беше похвалила инициативата му. А и истината беше, че нямаше желание да отстъпва сцената на Сеян. Зоологическата градина беше негово представление и двамата с Луси Грей бяха звездите. Дори в този момент чуваше как Лепид шепне името на оператора и усещаше, че зрителите в Капитола го гледат.

Той забеляза Луси Грей в задната част на клетката. Миеше ръцете и лицето си от един кран, подаващ се от стената на височината на коленете ѝ. Тя се избърса в полата си, подреди къдриците си и нагласи розата зад ухото си.

— Не мога да се отнасям с нея, сякаш е дошло време за хранене в зоологическата градина — каза Кориолан на Сеян. След като се отнасяше към нея като към дама, сега не вървеше да ѝ подава храна през решетките. — Тя не е моя. Но бих могъл да ѝ предложа вечеря.

Сеян веднага кимна.

— Вземи каквото искаш. Мами е направила повече. Моля те.

Кориолан избра два сандвича и две сливи от раницата и отиде в края на клетката на маймуните, където един плосък камък можеше да послужи за сядане. Никога през живота си, дори през най-тежките години, той не беше излизал от къщи без чиста кърпа в джоба. Грандмама настояваше да се спазват определени маниери, които не позволяваха да настъпи хаос. Вкъщи от поколения назад имаше големи чекмеджета, пълни с кърпи — от обикновени до такива с дантела и бродирани с цветя. Той разстла старата, леко измачкана бяла ленена кърпа и подреди храната. После седна и Луси Грей, без подкана, се приближи до решетката.

— Тези сандвичи за някого ли са? — попита тя.

— Само за теб — отговори той.

Тя седна по турски и прие един сандвич. След като прегледа съдържанието му, отхапа от края.

— Ти няма ли да си вземеш?

Не беше сигурен. Картината дотук беше добра, като тя пак се открояваше и камерата я представяше като човек, който има стойност. Но да се храни с нея? Може би щеше да прекрачи някаква граница.

— Предпочитам да ги изядеш ти — каза той. — Да поддържаш силите си.

— Защо? За да мога да извия врата на Джесъп на арената? И двамата знаем, че това не е силната ми страна.

Стомахът му изръмжа при миризмата на сандвича. Дебел резен руло Стефани с бял хляб. Днес беше пропуснал обеда в Академията, а закуската и вечерята вкъщи бяха оскъдни. Струйката кетчуп, която се стече от сандвича на Луси Грей, наклони везните. Кориолан взе втория сандвич и заби зъби в него. През тялото му премина приятна тръпка и той с труд устоя на желанието да погълне сандвича на два залъка.

— Все едно че сме на пикник. — Луси Грей се обърна към другите трибути, които се приближиха, но все още бяха несигурни.

— Всички трябва да си вземете сандвич. Много са вкусни! — извика тя. — Хайде, Джесъп!

Окуражено, едрото момче от нейния окръг бавно се приближи до Сеян и пое сандвича от ръката му. Почака да му даде и сливата и после се отдалечи без нито дума. Изведнъж другите трибути се спуснаха към оградата, като протягаха ръце през решетките. Сеян раздаваше сандвичите колкото можеше по-бързо и след минута раницата беше почти празна. Трибутите се пръснаха из клетката, приклекнали, готови да отбраняват храната си, и я излапаха на един дъх.

Единственият трибут, който не дойде при Сеян, беше неговият, момчето от Окръг 2. Той остана в дъното на клетката, скръстил ръце пред огромните си гърди, и се взираше в ментора си.

Сеян извади последния сандвич от раницата и протегна ръка.

— Марк, това е за теб. Вземи го. Моля те. — Но Марк си остана с каменно изражение и не помръдна.

— Моля те, Марк — продължи Сеян. — Сигурно умираш от глад.

Марк изгледа Сеян от глава до пети и после демонстративно му обърна гръб.

Луси Грей наблюдаваше сцената с интерес.

— Какво става там?

— Какво имаш предвид? — попита Кориолан.

— Не знам точно — каза тя. — Струва ми се, че има нещо лично.

Дребното момче, което искаше да убият Кориолан в камиона, спринтира и грабна неприетия сандвич. Сеян не направи опит да му попречи. Новинарският екип се опита да заговори Сеян, но той отказа и изчезна в тълпата с провисналата празна раница през рамо. Те показаха още няколко кадри с трибутите и после се насочиха към Луси Грей и Кориолан, който се поизправи и прокара език по зъбите си, за да ги изчисти от сандвича.

— Намираме се тук в зоологическата градина с Кориолан Сноу и неговия трибут Луси Грей Беърд. Един друг ученик току-що раздаде сандвичи. И той ли е ментор? — Лепид обърна микрофона към тях за отговор.

Кориолан не искаше да споделя сцената с друг, но присъствието на Сеян можеше да го предпази. Дали деканът Хайботъм би наказал с мъмрене сина на човека, който беше възстановил Академията? Преди няколко дни би си помислил, че името Сноу звучи по-авторитетно от Плинт, но разпределението на трибутите му беше показало, че греши. Ако деканът Хайботъм искаше да му наложи второ наказание, той предпочиташе Сеян да е до него.

— Мой съученик е, казва се Сеян Плинт — съобщи той на Лепид.

— Какво искаше да направи — защо донесе вкусни сандвичи на трибутите? Капитолът със сигурност може да ги изхранва.

— О, за твое сведение, за последен път ядох вечерта преди Жътвата — извика Луси Грей. — Това, струва ми се, беше преди три дни.

— О-о. Окей, добре, да ти е сладко! — каза Лепид. Той даде сигнал на камерата да се обърне към другите трибути.

Луси Грей светкавично скочи на крака, облегна се на решетката и привлече пак вниманието към себе си.

— Знаете ли, г-н репортер, кое може да е хубаво? Ако някой има излишна храна, нека да я донесе тук в зоологическата градина. Няма да е интересно да гледа Игрите, ако всички ние сме прекалено слаби, за да се бием, не мислите ли?

— В това има известна истина — каза несигурно репортерът.

— Аз, аз обичам сладки неща, но не съм капризна. — Тя се усмихна и отхапа от сливата.

— Добре. Добре тогава — каза той и леко се отдръпна.

Кориолан виждаше, че репортерът не знае какво да направи. Трябваше ли наистина да ѝ помогне да проси храна от гражданите? Не заклеймяваше ли по този начин Капитола?

Новинарският екип се прехвърли към другите трибути и Луси Грей пак се настани срещу него.

— Прекалено ли беше?

— Не и за мен. Извинявам се, че не се сетих да ти донеса храна — каза той.

— Е, аз се хранех с розови листенца, докато никой не гледаше. — Тя сви рамене. — Не си знаел.

Те доядоха в мълчание храната си, като наблюдаваха безуспешните опити на репортера да накара другите трибути да кажат нещо. Слънцето беше залязло и сега светеше луната. Зоологическата градина скоро щеше да затвори.

— Мислех си, че може би ще е добра идея пак да изпееш нещо — каза Кориолан.

Луси Грей облиза и последното парченце плод от костилката.

— Мм-хм, може и да е така.

Тя избърза устни в полата си и я оправи. Обичайният ѝ игрив тон сега прозвуча по-мрачно.

— И така, ти като мой ментор какво получаваш от това? Ти си ученик, нали? Какво ще получиш? По-добри бележки, колкото повече блесна?

— Може би. — Изпита смущение. Тук в ъгъла, където бяха относително сами, той за пръв път осъзна, че тя след няколко дни ще е мъртва. Е, разбира се, знаеше го от самото начало. Но той я беше разглеждал повече като свой състезател. Като неговата кобилка в конно надбягване, като бойно куче. Колкото повече се отнасяше към нея като към нещо специално, толкова повече тя се превръщаше в човешко същество. Както каза Сеян на момиченцето, Луси Грей не беше животно, дори и да не беше от Капитола. И какво правеше той тук? Изнасяше представление, както беше казал деканът Хайботъм.

— Не знам какво ще получа, наистина — каза ѝ той. — Досега не е имало ментори. Не си длъжна. Да пееш, имам предвид.

— Знам — каза тя.

Но той все пак искаше тя да пее.

— Ако хората те харесат, може да ви донесат още храна. Ние вкъщи нямаме много излишна храна.

Бузите му пламнаха в тъмното. Защо беше признал това пред нея?

— Така ли? Винаги съм си мислила, че в Капитола имате много излишна храна.

Какъв съм идиот, помисли си той. Но после срещна погледа ѝ и осъзна, че за пръв път тя наистина се заинтересува от него.

— О, не. Особено през войната. Веднъж изядох половин буркан лепило само за да не ме боли стомахът.

— Така ли? Вкусно ли беше? — попита тя.

Въпросът го изненада и за свое учудване той се засмя.

— Много лепнеше.

Луси Грей се усмихна.

— Сигурна съм. Все пак звучи по-добре от някои неща, които аз трябваше да ям. Хайде да не се състезаваме кой какво е ял.

— Нека да не го правим. — Той се усмихна в отговор. — Виж, извинявай. Ще ти намеря някаква храна. Не е нужно да изнасяш представление срещу храна.

— Е, няма да е за първи път да си изкарвам вечерята с пеене. В никакъв случай — каза тя. — А и обичам да пея.

От високоговорителя се разнесе глас, който съобщаваше, че зоологическата градина затваря след петнайсет минути.

— Трябва да си тръгвам. Ще се видим ли утре? — попита той.

— Знаеш къде да ме намериш — отговори тя.

Кориолан стана и изтупа панталона си. После изтърси кърпата, сгъна я и ѝ я подаде през решетката.

— Чиста е — увери я той. Поне щеше да има нещо, с което да си избърше лицето.

— Благодаря ти, забравих си моята вкъщи — отговори тя. Думата „вкъщи“ увисна във въздуха между двамата. Подсещане за вратата, която нямаше никога пак да отвори, за близките, които никога вече нямаше да види. Кориолан не би могъл да понесе мисълта да го откъснат от неговия дом. Апартаментът беше единственото място, където той извън всякакво съмнение принадлежеше, неговото безопасно пристанище, семейната крепост. Тъй като не знаеше какво да ѝ каже, той само ѝ кимна за лека нощ.

Отдалечи се на двайсетина крачки, когато в нощния въздух приятно се разнесе красивият и ясен глас на неговия трибут. Тя пееше.

Там в долината, в ниската долина

късно през нощта чуй свирката на влака.

Влакът, любими, чуй как свири влакът

късно през нощта чуй как свири влакът.

Публиката, която си тръгваше, се върна да чуе песента.

Искам да ми построиш къща, да я построиш

толкова висока,

че да виждам как минава моя любим.

Да го виждам как минава, любими, как минава,

да виждам как отминава моята истинска любов.

Всички притихнаха — публиката, трибутите. Чуваше се само Луси Грей и звукът на камерата, показваща я в едър план. Тя все още стоеше в ъгъла, с глава, притисната към решетките.

Напиши ми писмо, изпрати го по пощата.

Залепи го и марка сложи до затвора на Капитола.

До затвора на Капитола, любими, до затвора на Капитола.

Залепи го и марка сложи до затвора на Капитола.

Звучеше толкова тъжна, толкова самотна…

Розите са червени, мили, виолетките сини.

Птиците в небето знаят, че те обичам.

Знаят, че те обичам, о, знаят, че те обичам.

Птиците в небето знаят, че те обичам.

Кориолан не помръдваше, прехласнат от музиката и от вълната спомени, която дойде с нея. Майка му винаги му пееше, преди да заспи. Не точно тази песен, но беше със същите думи, розите са червени и виолетките сини. В песента се казваше, че го обича. Спомни си снимката ѝ в сребърна рамка, която държеше на шкафчето до леглото си. Неговата красива майка, която го държеше в ръце, когато беше около двегодишен. Гледаха се един друг и се смееха. Колкото и да се мъчеше, никога не можеше да си спомни кога точно е направена снимката, но песента галеше съзнанието му и извикваше образа ѝ от дълбините му. Той усещаше присъствието ѝ, почти вдъхваше нежния аромат на розова пудра, която употребяваше и изпита топлото чувство на сигурност, което го обгръщаше всяка вечер. Преди тя да умре. Преди тези ужасни дълги дни няколко месеца, след като войната започна, когато първата голяма въздушна атака на бунтовниците беше парализирала града. Когато започна да ражда, а те не можеха да я заведат в болницата и се случи нещо лошо. Може би кръвоизлив? Чаршафите бяха напоени с много кръв, готвачката и грандмама се мъчеха да я спрат, а Тайгрис го изведе от стаята. После нея я нямаше и бебето — което щеше да бъде неговата сестричка — и него го нямаше. Последва смъртта на баща му, макар че тя не беше толкова опустошителна, колкото тази на майка му. Кориолан все още пазеше кутийката с пудра на майка си в едно чекмедже на нощното си шкафче. В трудни моменти, когато не можеше да заспи, той щракваше пудриерата, отваряше я и вдъхваше розовия аромат на копринената пудра в нея. Щом си спомнеше колко много го обичаше тя, винаги се успокояваше.

Бомби и кръв. Ето така бунтовниците бяха убили майка му. Помисли си дали те не бяха убили и майката на Луси Грей. „Само белите ѝ перлени кости“. Тя изглежда не изпитваше никаква обич към Окръг 12, винаги се разграничаваше от него, казваше, че тя е, как беше… от Ятото?

— Благодаря ти, че ми помогна. — Гласът на Сеян го стресна. Той седеше наблизо, скрит зад един голям камък и слушаше песента.

Кориолан се покашля.

— Не съм направил нищо особено.

— Съмнявам се дали някой от другите ни съученици би ми помогнал — каза Сеян.

— Никой от другите ни съученици дори не се мерна — отговори Кориолан. — Това вече ни прави различни. Откъде ти дойде наум да храниш трибутите?

Сеян погледна към празната раница в краката си.

— Още от Жътвата все си представях, че съм един от тях.

Кориолан едва не се изсмя, но после осъзна, че Сеян говори сериозно.

— Това ми изглежда странно занимание.

— Не мога да се отърва от тази мисъл. — Сеян говореше толкова тихо, че Кориолан се напрегна, за да го чуе. — Прочитат името ми. Излизам на сцената. Слагат ми белезници. После ме удрят без никаква причина. После съм във влака, в тъмното, умирам от глад, сам, освен децата, които трябва да убия. После ме излагат на показ пред всички тези непознати, които водят децата си, за да ме зяпат през решетките…

Звукът от скърцащи колела привлече вниманието им към клетката на маймуните. От шахтата изскочиха десетина бали сено и паднаха на пода на клетката.

— Виж, това щеше да е леглото ми — каза Сеян.

— Това на теб няма да ти се случи, Сеяне — отговори Кориолан.

— Но би могло. Лесно. Ако сега не бяхме толкова богати — каза той. — Щях да съм от Окръг две, може би все още в училище или в мините, но определено в Жътвата. Видя ли моя трибут?

— Трудно е да не го забележиш — призна Кориолан. — Мисля, че има добър шанс да спечели.

— Беше ми съученик. Нали разбираш, преди да дойда тук. Там вкъщи, в Окръг две. Казва се Марк — продължи Сеян. — Не ми беше точно приятел. Но определено не бяхме врагове. Един ден си прещипах пръста на вратата, направо го размазах, а той напълни една чаша със сняг от прозореца, за да не се подуе. Дори не попита учителя, просто го направи.

— Мислиш ли, че те помни? — попита Кориолан. — Ти си бил малък. И от тогава са се случили много неща.

— О, помни ме. В окръга семейство Плинт са си спечелили лоша слава. — По лицето на Сеян се изписа болка. — Лоша слава и дълбоко презрение.

— И сега си негов ментор — каза Кориолан.

— И сега съм негов ментор — повтори Сеян.

В клетката на маймуните намалиха осветлението. Някои трибути се раздвижиха и си направиха легла от сено за през нощта. Кориолан забеляза Марк, който пиеше от крана и плискаше вода по лицето си. Когато се изправи и тръгна към балите сено, другите изглеждаха като джуджета в сравнение с него.

Сеян леко подритна раницата си.

— Той няма да вземе сандвич от мен. Ще отиде на Игрите умиращ от глад, но няма да приеме храна от ръката ми.

— Това не е по твоя вина — каза Кориолан.

— Знам. Знам. Толкова съм невинен, че направо се задушавам — каза Сеян.

Кориолан се помъчи да разбере смисъла на думите му, когато в клетката настъпи сбиване. Две момчета искаха една и съща бала сено и се стигна до размяна на удари. Марк се намеси, хвана всеки от двамата за яката и ги хвърли като парцалени кукли. Те полетяха във въздуха на няколко метра, преди да се приземят в неестествена поза. Когато се скриха в сенките, Марк взе балата сено и си направи легло, безразличен към сбиването.

— Той все пак ще спечели — каза Кориолан. Ако имаше някакви съмнения, демонстрацията на превъзхождаща сила от страна на Марк сега ги разсея. Отново изпита горчивина от факта, че на сина на Плинт са дали най-силния трибут. А и му омръзна хленченето на Сеян, че баща му му е купил победител. — Всеки от нас би го взел с радост.

Сеян малко се поразведри.

— Наистина ли? Тогава вземи го. Твой е.

— Не говориш сериозно — каза Кориолан.

— Сто процента. — Сеян скочи на крака. — Искам да го вземеш! А аз ще взема Луси Грей. Пак ще е ужасно, но поне не я познавам. Знам, че тълпата я харесва, но какво ще ѝ помогне това на арената? Няма начин да го победи. Хайде да си разменим трибутите. Ще спечелиш Игрите. Ще се прославиш. Моля те, Кориолане, никога няма да забравя тази услуга.

За момент Кориолан почти усети сладкия вкус на победата, аплодисментите на тълпата. Щом успя да превърне Луси Грей в любимка на публиката, представи си какво би могъл да направи с великан като Марк! А и наистина какъв шанс имаше тя? Погледът му се върна към Луси Грей, която се беше облегнала на решетката като животно, попаднало в капан. На смътната светлина разноцветната ѝ рокля и специалното ѝ излъчване бяха помръкнали и тя се беше превърнала в сиво, осеяно със синини същество. Не би могла да се пребори с другите момичета, какво оставаше с момчетата. Самата мисъл, че може да победи Марк, будеше смях. Все едно да сложиш пойна птица да се бие с мечка гризли.

Почти отвори уста да каже Готово, когато се спря.

Да спечели с Марк, не беше никаква победа. Това не изискваше ум, умения или дори особен късмет. Шансът да спечели с Луси Грей беше невероятно малък, но исторически, ако успееше. Освен това дали най-важното беше да спечели в Игрите? Или беше да спечели публиката? Благодарение на него, в момента Луси Грей беше звезда на Игрите, най-запомнящият се трибут, който и да спечелеше. Той си спомни как се държаха за ръце в зоологическата градина, готови да се изправят срещу света. Двамата бяха екип. Тя му вярваше. Не можеше да си представи как ще ѝ каже, че я изоставя, за да вземе Марк. Или още по-лошо, как ще го каже на публиката.

Освен това каква гаранция имаше, че Марк ще се покаже по-податлив с него, отколкото със Сеян? Той спадаше точно към този тип, който би посрещнал всички с каменно изражение. И после Кориолан щеше да изглежда глупак, просейки троха внимание от Марк, докато Луси Грей ще прави пируети около Сеян.

Към това се добавяше и още една подробност. Той имаше нещо, което Сеян желаеше, при това силно. Сеян вече беше узурпирал положението, наследството, дрехите, бонбоните, сандвичите и привилегиите, дължими на един Сноу. Сега идваше да му вземе апартамента, мястото в университета, цялото му бъдеще и имаше наглостта да се оплаква от късмета си. Да го отхвърля. Дори да го счита за наказание. Ако да получи трибут като Марк го караше да се гърчи, хубаво. Нека се гърчи. Луси Грей беше единственото нещо, принадлежащо на Кориолан, което той никога, никога нямаше да получи.

— Съжалявам, приятелю — каза тихо той. — Но ми се струва, че ще си я задържа.

6

Кориолан изпита удоволствие от разочарованието, изписано по лицето на Сеян, но не за дълго, защото се стараеше да не бъде дребнав.

— Виж, Сеяне, може и да не мислиш така, но всъщност аз ти правя услуга. Само си представи. Какво би казал баща ти, ако научи, че си разменил трибута, който ти е взел с толкова усилия?

— Не ме е грижа — каза Сеян, но не прозвуча убедително.

— Добре, да оставим баща ти. Какво ще кажат в Академията? — попита той. — Съмнявам се дали е разрешено да се разменят трибути. Вече ми наложиха едно мъмрене само заради това, че отидох да посрещна Луси Грей. Какво ще стане, ако се опитам да я разменя? Освен това горкото момиче вече се е привързало към мен. Да я захвърля ще бъде все едно да ритна котенце. Струва ми се, че няма да имам сърце за това.

— Не трябваше да те моля. Дори не си помислих, че може да ти създам неприятности. Съжалявам. Беше единствено… — Сеян изведнъж заговори неудържимо. — Беше единствено, защото полудявам от цялото това нещо с Игрите на глада! Искам да кажа, какво правим ние? Затваряме деца на арената, за да се избият помежду си? Както и да го погледнеш, това е лошо нещо. Животните пазят малките си, нали така? И ние също. Мъчим се да пазим децата! Това ни е присъщо като човешки същества. Кой наистина иска да направи нещо такова? Това е противоестествено.

— Не е хубаво — съгласи се Кориолан и се огледа.

— Лошо е. Противоречи на всичко, което според мен е добро на този свят. Не мога да участвам в това. Особено не с Марк. Трябва да се измъкна по някакъв начин — каза Сеян и очите му се напълниха със сълзи.

Кориолан се почувства неудобно от отчаянието му, особено като се имаше предвид, че самият той ценеше толкова високо възможността да участва.

— Може да помолиш някой друг ментор. Според мен няма да ти е трудно да намериш кой да вземе Марк.

— Не, няма да дам Марк на никой друг. Бих го поверил единствено на теб. — Сеян се обърна към клетката, където трибутите вече си бяха легнали. — О, има ли някакво значение? Ако не е Марк, ще е някой друг. Може да е по-лесно, но пак няма да е правилно. — Той вдигна раницата си. — Най-добре да се прибирам вкъщи. Там със сигурност не ме чака нищо приятно.

— Според мен не си нарушил никакви правила — каза Кориолан.

— Публично застанах на страната на окръзите. В очите на баща ми наруших най-важното правило. — Сеян леко се усмихна. — Но пак ти благодаря, че ми помогна.

— Благодаря ти за сандвича — каза Кориолан. — Беше много вкусен.

— Ще кажа на мами, че ти е харесал — каза Сеян. — Много ще се зарадва.

Връщането вкъщи на самия Кориолан беше донякъде помрачено от неодобрението на грандмама заради пикника с Луси Грей.

— Да ѝ дадеш храна е едно нещо — каза тя. — Но да вечеряш с нея показва, че я разглеждаш като равна. Тя обаче не е. Около окръзите винаги има нещо варварско. Собственият ти баща казваше, че тези хора пият вода само защото от небето не вали кръв. Трябва да знаеш, че поемаш голям риск, Кориолане.

— Тя е едно обикновено момиче, грандмама — каза Тайгрис.

— Тя е от окръзите. И вярвай ми, тази отдавна не е момиче — отговори грандмама.

Кориолан си припомни с тревога как трибутите в камиона спореха дали да го убият. Те със сигурност проявиха желание да вкусят кръвта му. Само Луси Грей се беше възпротивила.

— Луси Грей е различна — възрази той. — Тя застана на моя страна в камиона, когато другите искаха да ме нападнат. И също така ме защити в клетката на маймуните.

Грандмама не отстъпваше.

— Щеше ли да го направи, ако не ѝ беше ментор? Разбира се, че нямаше. Тя е малка хитруша, която започна да те манипулира от минутата, в която се срещнахте. Внимавай какво правиш, момчето ми — само това казвам.

Кориолан не си направи труда да продължи спора, тъй като грандмама винаги се изказваше най-негативно за всичко, което ѝ се стореше, че е свързано с окръзите. Той отиде веднага да си легне, защото изнемогваше от умора, но не можеше да успокои мислите си. Извади пудриерата на майка си от чекмеджето на нощното шкафче и прокара пръсти по розата, гравирана върху тежката сребърна кутийка.

Розите са червени, виолетките сини.

Птиците в небето знаят, че те обичам…

Натисна ключалката, капачето се отвори и го лъхна аромат на цветя. На слабата светлина, идваща от булеварда, от кръглото, леко изкривяващо огледало го гледаха светлосините му очи. „Същите като на баща ти“, често му напомняше грандмама. Той предпочиташе да има очите на майка си, но никога не го беше казвал. Може би беше най-добре да прилича на баща си. Майка му не беше достатъчно силна за този свят. Накрая се унесе с мисълта за нея, но в съня му се яви Луси Грей, която пееше и танцуваше в роклята си с цветовете на дъгата.

На сутринта Кориолан се събуди от миризма на вкусно ядене. Отиде в кухнята и видя, че Тайгрис е станала призори и пече нещо.

Той стисна рамото ѝ.

— Тайгрис, трябва ти повече сън.

— Не можах да заспя, като си мислех какво става в зоологическата градина — каза тя. — Тази година някои деца изглеждат толкова малки. Или може би аз остарявам.

— Неприятно е да ги гледаш заключени в клетката — призна Кориолан.

— Неприятно беше да те видя и тебе вътре — каза тя, сложи готварска ръкавица и извади от фурната тава с хлебен пудинг. — Фабриция ми каза да изхвърля стария хляб, останал от гостите ѝ, но аз си помислих — защо да го прахосвам?

Изваден горещ от фурната и напоен с царевичен сироп, хлебният пудинг беше едно от любимите му яденета.

— Изглежда страхотно — каза той на Тайгрис.

— А и има много, така че може да занесеш едно парче на Луси Грей. Тя каза, че обича сладки неща — и едва ли ѝ остава много време да си хапне такива! — Тайгрис тръшна тавата върху печката. — Извинявай. Не исках да кажа това. Не знам какво ме е прихванало. Страшно съм се изнервила.

Кориолан докосна ръката ѝ.

— Заради Игрите е. Знаеш, че трябва да приема менторството, нали? За да имам някакъв шанс да спечеля награда. Трябва да спечеля заради всички нас.

— Разбира се, Корио. Разбира се. А и ние сме толкова горди с теб и с това колко добре се справяш. — Тя отряза голямо парче пудинг и го сложи на чиния. — Сега яж. Не трябва да закъсняваш.

В Академията Кориолан усети, че лошите му предчувствия се стопяват и остана поласкан от реакцията на съучениците си към безразсъдната му постъпка от вчера. С изключение на Ливия Кардю, която ясно показа, че според нея той си е послужил с измама и трябва незабавно да бъде отстранен като ментор, другите го поздравиха. Макар и учителите му да не го подкрепиха толкова открито, той все пак получи няколко усмивки и леки потупвания по гърба.

След часа на класния Сатирия го дръпна настрана.

— Браво. Д-р Гол те е харесала и това ти е спечелило точки пред всички учители. Тя ще даде добър отзив на президента Рейвинстил, което ще се отрази благоприятно на всички ни. Само че трябва да бъдеш предпазлив. Имаше късмет, че нещата се развиха по този начин. Какво щеше да стане, ако онези хулигани те бяха нападнали в клетката? Миротворците щяха да са длъжни да те спасят и можеше да има жертви и от двете страни. Нещата щяха да са много трудни, ако не беше попаднал на твоето малко момиче с шарената рокля.

— Точно затова отказах предложението на Сеян да си разменим трибутите — каза той.

Сатирия зяпна от изненада.

— Не! Представи си какво би казал Страбон Плинт, ако това се разчуеше.

— Представи си колко много ще ми е задължен, ако не се разчуе!

Мисълта да изнудва стария Страбон Плинт определено му се стори привлекателна.

Тя се засмя.

— Това са думи, подхождащи на един истински Сноу. Сега влизай в клас. Трябва останалите ти оценки да са безупречни, щом се каниш да събереш още мъмрения.

Двайсет и четиримата ментори прекараха сутринта на семинар, воден от професор Крисп Демиглос, техния раздразнителен стар учител по история. Целият клас, заедно с менторите, даваше идеи как да накарат хората да гледат Игрите на глада.

— Покажете ми, че не съм си изгубил времето с вас тези четири години — каза той със сподавен смях. — Ако историята ни учи на нещо, то е как да накараме несъгласните да изпълнят желанието ни.

Сеян веднага вдигна ръка.

— А, Сеян?

— Преди да говорим как да накараме хората да гледат, не трябва ли да започнем от въпроса дали е правилно да гледаш или да не гледаш? — попита той.

— Нека се придържаме към темата, моля. — Професор Демиглос огледа класната стая за по-продуктивен отговор. — Как да накараме хората да гледат?

Фест Крийд вдигна ръка. По-едър и по-силен от повечето си връстници, той от дете беше сред близките на Кориолан. Произхождаше от старо богато капитолийско семейство. Състоянието им, главно от дървен материал от Окръг 7, беше понесло удар през войната, но нещата пак потръгнаха през възстановителния период. Това, че му се падна момичето от Окръг 4, показваше съвсем точно общественото му положение. Високо, но не съвсем блестящо.

— Просвети ни, Фест — каза професор Демиглос.

— Просто. Пристъпваме направо към наказанията — отговори Фест. — Вместо да препоръчваме на хората да гледат, да го направим закон.

— Какво ще стане, ако не гледаш? — попита Клеменция, като не си направи труд да вдигне ръка или дори да откъсне поглед от записките си. Тя беше популярна както сред учениците, така и сред преподавателите и поради приветливата ѝ външност ѝ се разминаваха много неща.

— В окръзите те екзекутираме. В Капитола те принуждаваме да отидеш да живееш в окръзите и ако се провиниш и на следващата година, те екзекутираме — каза бодро Фест.

Всички се разсмяха, но после сериозно се замислиха. Как да наложат спазването на закона? Не можеха да изпратят миротворците да проверяват от врата на врата. Може би като подбират хора на случаен принцип, при което трябва да си подготвен да отговаряш на въпроси, доказващи, че си гледал Игрите. А ако не си гледал, какво наказание би било подходящо? Не екзекуция или изгнание — това би било прекалено крайно. Може би отнемане на някои привилегии в Капитола и публично бичуване в окръзите? Така наказанието щеше да стане лично за всички.

— Истинският проблем е, че е отвратително да се гледа — каза Клеменция. — Затова хората го избягват.

Сеян се намеси.

— Разбира се, че го избягват! Кой иска да гледа как група деца се избиват помежду си? Само някой зъл, извратен човек. Хората може да не са съвършени, но не са чак толкова долни.

— Откъде знаеш? — попита подигравателно Ливия. — И откъде някой от окръзите би имал представа какво искаме да гледаме ние от Капитола? Ти дори не си бил тук през войната.

Сеян замълча, тъй като не можеше да го отрече.

— Защото повечето от нас са общо взето добри хора — каза Лизистрата Викърс, като скръсти внимателно ръце над тетрадката си. Всичко около нея показваше такова внимание. Косата ѝ беше грижливо сплетена, ноктите — добре изпилени, а маншетите на униформената ѝ блуза, която подчертаваше гладката ѝ кафява кожа, бяха безупречно бели. — Повечето от нас не искат да гледат как другите страдат.

— През войната сме гледали и по-лоши неща. А и после — припомни ѝ Кориолан. През Тъмните дни по телевизията имаше предавания, изпълнени с много кръв, и много брутални екзекуции след подписването на Договора за измяната.

— Но тогава имаше защо, Корио! — каза Арахна Крейн, която седеше от дясната му страна и го плесна през ръката. Тя винаги говореше високо. И винаги удряше другите. Апартаментът на семейство Крейн беше в отсрещната сграда и понякога нощем дори от другата страна на Корсо той я чуваше как крещи с пълен глас. — Гледахме как умират враговете ни! Имам предвид, тази бунтовническа измет и какви ли не други. Така или иначе кой го е грижа за тези деца?

— Вероятно близките им — каза Сеян.

— Имаш предвид няколко нищожества от окръзите. Какво от това? — гръмогласно попита Арахна. — Защо трябва ние другите да се интересуваме кой от тях ще спечели?

Ливия изгледа Сеян.

— Сигурна съм, че аз не се интересувам.

— Повече се вълнувам като гледам бой на кучета — призна Фест. — Особено ако съм заложил на някое.

— Значи ще ти хареса да залагаме на трибутите? — пошегува се Кориолан. — Тогава би ли си пуснал телевизора?

— Е, това със сигурност ще раздвижи картината! — възкликна Фест.

— Отвратително е — каза Клеменция, като замислено уви кичур коса около пръста си. — Сериозно ли говориш? Според теб трябва да залагаме на това кой ще спечели?

— Не съвсем — каза Кориолан, а после погледна многозначително. — От друга страна, ако се окаже успешно, тогава, да, абсолютно сериозно, Клеми. Искам да остана в историята като човека, който е въвел залаганията в Игрите!

Клеменция се ядоса и поклати глава. Но когато отиваше на обед, Кориолан си мислеше, че идеята не е лишена от някои достойнства.

Готвачите в столовата все още използваха храната, останала от банкета по случай Жътвата, а шунката със сметана на препечена филийка беше върхът на училищното меню през годината. Кориолан се наслаждаваше на всяка хапка, за разлика от тържеството, когато беше толкова разстроен от заплашителното поведение на декана Хайботъм, че не яде почти нищо.

Менторите получиха нареждане да се съберат на балкона на Хевънсбий Хол след обяд преди първата си официална среща с трибутите. На всеки ментор беше връчен кратък въпросник, който трябваше да попълни със своя трибут, отчасти като средство за разчупване на леда и отчасти за документиране на събитието. В архивите имаше много малко информация за предишните трибути и целта беше сега да поправят това. Много от съучениците му трудно прикриваха нервността си, като разговаряха и се шегуваха малко прекалено шумно, но Кориолан имаше предимство, след като вече два пъти се беше срещнал с Луси Грей. Той се чувстваше съвсем спокоен, дори искаше да я види пак. За да ѝ благодари за песента. Да ѝ даде хлебния пудинг на Тайгрис. Да обсъдят стратегията си за интервюто.

Разговорите замряха, когато менторите излязоха на балкона и зърнаха какво ги чака долу. Всички следи от празненствата по Жътвата бяха заличени и огромната зала беше студена и величествена. В строги редици бяха подредени двайсет и четири масички и до всяка имаше два сгъваеми стола. На всяка маса имаше табелка с номера на окръга и надпис „Момче“ или „Момиче“, а до нея бетонен блок с метална халка.

Преди учениците да започнат да обсъждат подредбата, влязоха двама миротворци и застанаха от двете страни на централния вход. Въведоха трибутите в редица по един. Миротворците бяха два пъти повече от тях, макар че беше слабо вероятно някой трибут да се опита да избяга, тъй като на китките и глезените им имаше тежки вериги. Разпределиха трибутите по масите според окръга и пола, наредиха им да седнат и после ги приковаха към бетонните блокове.

Някои трибути се отпуснаха на столовете и забиха поглед в земята, само по-смелите отметнаха глава и огледаха залата. Тя беше едно от най-внушителните помещения в Капитола и някои зяпнаха, смаяни от величието на мраморните колони, еркерните прозорци и сводестия таван. Кориолан си помисли, че тя сигурно им изглежда като истинско чудо в сравнение с плоските грозни постройки, които бяха преобладаващият стил в много окръзи. Трибутите огледаха залата и накрая видяха балкона, където се намираха менторите. В продължение на един дълъг, пронизващ момент двете групи сключиха погледи.

Професор Сикъл затвори с трясък вратата зад тях и всички ментори подскочиха.

— Стига сте зяпали трибутите си и слезте тук долу — нареди тя. — Имате само петнайсет минути, затова ги използвайте мъдро. И внимавайте хубаво да попълните формулярите за нашите архиви.

Кориолан тръгна пръв надолу по витите стълби към залата. Погледът му срещна този на Луси Грей и осъзна, че тя го търси с очи. Той се разстрои, като я видя окована във вериги, но ѝ се усмихна успокоително и част от тревогата се разсея от лицето ѝ.

Той седна на стола срещу нея, погледна намръщено окованите ѝ ръце и махна към най-близкия миротворец.

— Извинете, възможно ли е да свалите белезниците?

Миротворецът беше така любезен да попита командващия офицер на вратата и после рязко поклати глава.

— Все едно, благодаря ти, че опита — каза Луси Грей. Пак беше сплела косата си в красиви плитки, но лицето ѝ беше тъжно и изморено, а синината все още ясно личеше на бузата ѝ. Тя забеляза, че я гледа и я докосна с ръка.

— Много ли е грозно?

— Вече ти минава — каза той.

— Нямаме огледало, така че мога само да си представя. — Пред него тя не си направи труда да влезе в блестящата си роля за пред камерата и той донякъде се зарадва. Може би започваше да му вярва.

— Как си? — попита я той.

— Спи ми се, страх ме е. Гладна съм — каза Луси Грей. — Тази сутрин в зоологическата градина дойдоха съвсем малко хора да ни донесат храна. Изядох една ябълка, което беше повече отколкото получиха другите, но не може да се каже, че се заситих.

— Е, аз мога да помогна малко. — Той извади пакета на Тайгрис от чантата си.

Луси Грей се пооживи, внимателно разви восъчната хартия и видя голямото парче хлебен пудинг. Изведнъж очите ѝ се напълниха със сълзи.

— О, недей. Не ти ли харесва? — възкликна той. — Мога да опитам да ти донеса нещо друго. Мога да…

Луси Грей поклати глава.

— Много го обичам.

Тя преглътна, отчупи парче и го сложи в устата си.

— И аз. Братовчедката ми Тайгрис го приготви тази сутрин и е още пресен — каза той.

— Прекрасен е. Също като онзи, който ми правеше мама. Моля те кажи на Тайгрис, че ѝ благодаря. — Тя си взе още една хапка, като се мъчеше да сдържи сълзите си.

Кориолан изпита внезапна болка. Искаше да протегне ръка и да докосне лицето ѝ, да ѝ каже, че всичко ще се оправи. Но, разбира се, нищо нямаше да се оправи. Не и за нея. Потърси кърпичка в задния си джоб и ѝ я подаде.

— Все още имам тази от снощи. — Тя посегна да я извади от джоба си.

— Имаме цели чекмеджета, пълни с кърпички — каза той. — Вземи я.

Луси Грей я взе, избърса очите си и издуха носа си. После пое дълбоко дъх и изпъна рамене.

— И така, какъв е планът ни за днес?

— От мен се иска да попълня този въпросник с данните ти. Имаш ли нещо против? — Той извади листа.

— Нищо. Обичам да говоря за себе си — каза тя.

Въпросникът започваше с най-основните неща. Име, адрес в окръга, дата на раждане, цвят на косата и очите, височина и тегло, недъзи, ако има такива. Нещата станаха по-трудни, когато стигнаха до семейството ѝ. Родителите на Луси Грей и двамата ѝ по-големи братя бяха умрели.

— Цялото ти семейство ли го няма? — попита Кориолан.

— Имам двама братовчеди. И останалите от Ятото. — Тя се наведе да погледне въпросника. — Има ли място за тях?

Нямаше. Но би трябвало да има, помисли си той, след като войната беше разделила толкова много семейства. Би трябвало да има място за всеки, който по някакъв начин те обича. Всъщност може би въпросникът трябваше да започва така: Кой те обича? Или още по-добре: На кого можеш да разчиташ?

— Омъжена ли си? — Той се засмя, после си спомни, че в окръзите се женят млади. Откъде беше сигурен? Може би тя имаше съпруг в Окръг 12.

— Защо? Предлагаш ми брак ли? — каза сериозно Луси Грей. Той я погледна изненадано. — Защото според мен би могло да се получи нещо.

Кориолан усети, че се изчервява от закачката.

— Съвсем сигурен съм, че може да си намериш нещо по-добро.

— Досега не съм. — По лицето ѝ премина болка, но тя бързо се усмихна. — Басирам се, че имаш куп гаджета из целия квартал.

Флиртуването ѝ върза езика на Кориолан. Докъде бяха стигнали? Той погледна въпросника. О, да. Семейството ѝ.

— Кой те е отгледал? Имам предвид, след като си загубила родителите си.

— Един старец ни прие срещу заплащане — шестте деца от Ятото, които останахме. Той не се грижеше за нас много, но и не ни се пречкаше, така че можеше да е по-лошо — каза тя. — Наистина съм му благодарна. Никой нямаше желание да вземе шест деца. Старецът умря миналата година от черния грип, но някои от нас вече сме достатъчно големи и можем да се оправяме сами.

Преминаха към професията. На шестнайсет години Луси Грей не беше достатъчно голяма за мините, но и не ходеше на училище.

— Изкарвам си прехраната, като забавлявам хората.

— Хората ти плащат, за да… пееш и танцуваш? — попита Кориолан. — Според мен хората от окръзите не могат да си го позволят.

— Повечето не могат — каза тя. — Понякога събират пари помежду си и две-три двойки се женят в един и същ ден. Тогава ни наемат. Мен и другите от Ятото, искам да кажа. Каквото е останало от нас. Миротворците ни разрешиха да задържим инструментите си, когато ни прибраха. Те са сред най-добрите ни клиенти.

Кориолан си припомни как те едва сдържаха усмивките си на Жътвата и как никой не ѝ попречи да пее и танцува. Записа професията ѝ и с това въпросникът свърши, но той имаше още много въпроси.

— Разкажи ми за Ятото. На чия страна бяхте през войната?

— На ничия. Моите хора не взимат страна. Ние сме си ние. — Нещо зад него привлече вниманието ѝ. — Как се казваше приятелят ти? Онзи със сандвичите? Май си има неприятности.

— Сеян ли? — Кориолан се обърна и погледна през редицата от маси. Сеян седеше срещу Марк. Между тях стояха недокоснати сандвичи с говеждо и торта. Сеян говореше настойчиво, но Марк гледаше в една точка пред себе си със скръстени ръце, без да помръдне.

Другите трибути в залата реагираха различно на ситуацията. Някои бяха закрили лице с ръце и отказваха да говорят. Други плачеха. Трети предпазливо отговаряха на въпросите, но дори и те имаха враждебен вид.

— Пет минути — обяви професор Сикъл.

Това напомни на Кориолан за другите пет минути, които трябваше да обсъдят.

— И така, вечерта преди да започнат Игрите, ще ни дадат петминутно интервю по телевизията, в което можем да правим каквото искаме. Мислех си, че пак би могла да изпееш нещо.

Луси Грей обмисли предложението.

— Не съм сигурна дали има смисъл. Искам да кажа, когато изпях песента на Жътвата, това нямаше нищо общо с всички вас тук. Не бях го планирала. Беше само част от една дълга, тъжна приказка, от която никой друг, освен мен не се интересува.

— Подейства на хората — отбеляза Кориолан.

— А песента за долината беше, както ми каза ти, може би начин да получа храна — каза тя.

— Красива песен — каза той. — Спомних си как майка ми… Тя умря, когато бях на пет. Спомних си песента, която ми пееше.

— А какво стана с баща ти? — попита тя.

— Всъщност и него загубих. Същата година — каза ѝ Кориолан.

Тя кимна съчувствено.

— Значи и ти си сирак като мен.

Кориолан не обичаше да го наричат сирак. Ливия го дразнеше, че няма родители, когато беше малък и го караше да се чувства самотен и нежелан, но той не беше нито едното, нито другото. Все пак усещаше тази празнота, която повечето други деца не могат да разберат. Но Луси Грей я разбираше, защото и тя беше сирак.

— Можеше да е по-лошо. Имам грандмама. Това е баба ми. И Тайгрис.

— Мъчно ли ти е за родителите ти? — попита Луси Грей.

— О, с баща ми не бяхме така близки. За майка ми… със сигурност. — Все още му беше трудно да говори за нея. — А на теб?

— Много. И за двамата. Единственото, което ме държи сега, е, че нося роклята ѝ. — Тя прокара пръсти по воланите. — Все едно че ме е прегърнала.

Кориолан се сети за пудриерата на майка си. Парфюмираната пудра.

— Майка ми винаги ухаеше на рози — каза той и после се почувства неудобно. Той рядко споменаваше майка си, дори вкъщи. Как разговорът стигна до тук? — Все едно, според мен песента ти развълнува много хора.

— Много мило от твоя страна да го кажеш. Благодаря ти. Но това не е истинска причина да пея на интервюто — каза той. — Щом е на предишната вечер, няма да ни дадат храна. Няма причина да пея, за да спечеля който и да е в този момент.

Кориолан се мъчеше усилено да намери някаква причина, но този път песента ѝ щеше да е от полза само за него.

— Много жалко. При глас като твоя.

— Ще ти изпея няколко такта зад кулисите — обеща тя.

Би трябвало да се помъчи и да я убеди, но за момента се отказа. Вместо това ѝ позволи тя да го разпитва още няколко минути, като отговори на още въпроси за семейството си и как са оцелели през войната. Кой знае защо му беше лесно да говори с нея. Дали защото знаеше, че всичко казано ще изчезне на арената след няколко дни?

Луси Грей изглеждаше в по-добро настроение; вече нямаше сълзи. Докато споделяха историите си, между тях започна да се заражда усещане за близост. Когато се разнесе свирката, сигнализираща края на срещата, тя пъхна внимателно кърпичката в джоба на чантата му и го стисна за лакътя в знак на благодарност.

Менторите се отправиха послушно към главния изход, където професор Сикъл им нареди:

— Трябва да отидете в лабораторията по биология за де брифинг.

Никой не ѝ зададе въпрос, но в коридорите се чудеха на висок глас каква е причината. Кориолан се надяваше, че и д-р Гол ще е там. Прилежно попълненият му въпросник рязко се отличаваше от тези на съучениците му, в които бяха попълнени само някои въпроси и така щеше още веднъж да се представи в добра светлина.

— Моят не искаше да говори. Нито дума! — каза Клеменция. — Всичко, което знам, е това, което научих след Жътвата. Името му. Рипър Аш. Представяте ли си да си кръстите детето Рипър — „Жътвар“ — и после да го изберат в Жътвата?

— Когато се е родил, не е имало Жътви — обади се Лизистрата. — Било е само селско име.

— Сигурно е вярно — каза Клеменция.

— Моята говореше. Май бих предпочела да не говори! — изкрещя Арахна.

— Защо? Какво каза? — попита Клеменция.

— О, изглежда тя прекарва повечето си време в Окръг десет в колене на прасета. — Арахна направи движение сякаш щеше да повърне. — Ужас. Какво мога да направя с това нещо? Бих искала да измисля нещо по-добро. — Тя спря изведнъж, при което Кориолан и Фест се блъснаха в нея. — Чакай! Сетих се!

— Внимавай — каза Фест, като я блъсна напред.

Тя не му обърна внимание и продължи да бърбори, настоявайки всички да я слушат.

— Бих могла да направя нещо блестящо! Нали знаете, ходила съм в Окръг десет. Той ми е направо като втори дом! — Преди войната семейството ѝ строеше луксозни хотели в курортни дестинации и Арахна беше пропътувала целия Панем. Тя все още се хвалеше с това, въпреки че след войната и тя като всички други не беше напускала Капитола. — Все едно, можеше да ми се падне нещо по-хубаво от перипетиите в кланицата!

— Имаш късмет — каза Плиний Харингтън. Всички го наричаха Млади, за да го разграничат от баща му, който беше военноморски офицер и патрулираше водите на Окръг 4. Комендантът се беше помъчил да превърне сина си в свой образ и подобие, като настояваше Млади да се подстригва ниско и да си лъска обувките, но синът му се беше родил мърляч. Той изчопли с нокът парченце шунка от шините на зъбите си и го изплю на пода. — Тя поне не се страхува от кръв.

— Защо? Твоята страхува ли се? — попита Арахна.

— Нямам представа. Плака през целите петнайсет минути от начало до край. — Млади направи гримаса. — Не знам дали Окръг седем я е подготвил да се справи дори с кожичка на ноктите, да не говорим за Игрите.

— По-добре си закопчай куртката, преди да влезем в клас — подсети го Лизистрата.

— О, точно така — въздъхна Млади. Той се помъчи да закопчее най-горното копче и то остана в ръката му. — Тъпа униформа.

Влязоха един след друг в лабораторията, но удоволствието на Кориолан да види пак д-р Гол помръкна, когато забеляза, че деканът Хайботъм се е разположил зад масата на професора и събира въпросниците. Пренебрегна Кориолан, но не беше особено дружелюбен и към другите. Той остави Главния гейммейкър да говори.

Д-р Гол мушкаше заека мутант, докато всички насядаха, а после ги поздрави.

— Скок-подскок, как се представихте? Поздравиха ли ви като приятели или само стояха и ви гледаха?

Всички си размениха объркани погледи, а тя взе въпросниците.

— За сведение на онези от вас, които не знаят, аз съм д-р Гол, Главният гейммейкър и ще бъда ментор на менторите. Хайде да видим с какви хора ще работя. — Тя прехвърли листовете, после издърпа един и го вдигна пред класа. — Ето какво искахме да направите. Благодаря, г-н Сноу. Кажете какво се случи с вас останалите?

Вътрешно той засия, но запази неутрално изражение. Най-добрият ход сега беше да подкрепи съучениците си.

— Имах късмет с моя трибут — каза той след дълга пауза. — Тя обича да говори. Но повечето деца не искаха да общуват. А дори и моето момиче не виждаше смисъл да положи усилия на интервюто.

Сеян се обърна към него.

— Защо да го правят? Какво ще спечелят? Каквото и да направят, ще бъдат хвърлени на арената и оставени всеки да се грижи за себе си.

В стаята се разнесе одобрително мърморене.

Д-р Гол се взря в Сеян.

— Ти си момчето със сандвичите. Защо го направи?

Сеян замръзна и отбягна погледа ѝ.

— Умираха от глад. Ще ги убием; защо трябва да ги измъчваме предварително?

— А-а. Симпатизант на бунтовниците.

Сеян продължи, без да откъсне поглед от тетрадката си.

— Тези едва ли са бунтовници. Някои са били на две години, когато започна войната, най-големите на осем. А сега, след като войната свърши, те са граждани на Панем, нали така? Също като нас? В химна на Капитола не се ли пее така? „Ти ни даваш светлина. Ти пак ни обединяваш“. Предполага се, че това правителство е на всички, не е ли така?

— Общо взето, това е идеята. Продължавай — насърчи го д-р Гол.

— Е, значи то трябва да защитава всички — каза Сеян. — Това е първата му задача! И не виждам как като ги принуждава да се бият до смърт постига това.

— Ти очевидно не одобряваш Игрите на глада — каза д-р Гол. — Това сигурно е мъчително за един ментор. Сигурно ти пречи да си вършиш работата.

Сеян помълча за момент. После стана, събра смелост и я погледна в очите.

— Може би трябва да ме смените и да поставите на мое място някой по-достоен.

Из класната стая се разнесоха изненадани възгласи.

— Дума да не става, момче — засмя се д-р Гол. — Съчувствието е ключът към Игрите. Емпатия е това, което ни липсва. Нали така, Каска? — Тя погледна към декана Хайботъм, но той продължи да си играе с молива.

Лицето на Сеян помръкна, но той повече не възрази. Кориолан усети, че той е приел поражението в тази битка, но не можеше да повярва, че се е отказал от войната. Сеян Плинт беше по-силен, отколкото изглеждаше. Кой би се осмелил да се откаже от менторството пред д-р Гол?

Но схватката изглежда само я изпълни с нова енергия.

— Няма ли да е прекрасно, ако всеки от публиката изпитваше такива силни емоции към трибутите както този младеж тук? Това трябва да е нашата цел.

— Не — каза деканът Хайботъм.

— Да! Те трябва истински да бъдат ангажирани! — продължи д-р Гол. Тя се плесна по челото. — Ти ми даде прекрасна идея. Начин да накараме хората лично да влияят върху изхода на Игрите. Например да позволим на публиката да изпраща на трибутите храна на арената? Да ги храни, както направи вашият приятел в зоологическата градина. Дали ще се почувстват по-ангажирани?

Фест се надигна.

— Аз бих се чувствал така, ако можех да залагам на този, който хранех! А и тази сутрин Кориолан каза, че може би трябва да залагаме на трибутите.

Д-р Гол се усмихна широко към Кориолан.

— О, разбира се, че го каза. Добре, хайде всички да помислим заедно и да видим как ще стане. Напишете ми предложение как би могло да се направи и моят екип ще го разгледа.

— Ще го разгледа? — попита Ливия. — Искате да кажете, че наистина ще използвате нашите идеи?

— Защо не? Ако са добри. — Д-р Гол хвърли купчината въпросници на масата. — Това, което липсва на младите умове като опит, понякога се компенсира от идеализма им. Старият Каска, който виждате тук, предложи идеята за Игрите на глада, когато беше мой студент в университета и само няколко години по-голям, отколкото сте вие сега.

Всички погледи се насочиха към декана Хайботъм, който се обърна към д-р Гол.

— Беше само теоретично.

— И сега ще е така, освен ако не се окаже полезно — отвърна д-р Гол. — Ще очаквам предложението на бюрото си утре сутринта.

Кориолан вътрешно въздъхна. Още един групов проект. Още една възможност идеите му да отидат на вятъра в името на сътрудничеството. И да бъдат изцяло отхвърлени или, още по-лошо, разводнени, докато загубят смисъла си. Класът избра с гласуване комисия от трима ментори, които да съставят предложението. Той, разбира се, беше избран и трудно можеше да откаже. Д-р Гол трябваше да тръгне за среща и им нареди да обсъдят предложението помежду си. Той, Клеменция и Арахна трябваше да се съберат тази вечер, но тъй като всички искаха първо да посетят трибутите си, се уговориха да се видят в осем часа в зоологическата градина. След това щяха да отидат в библиотеката, за да напишат предложението.

Тъй като беше обядвал обилно, не се почувства ощетен от вечерята със снощната зелева супа и чиния червен боб. Поне не беше бял. А когато Тайгрис събра остатъка в елегантна порцеланова купичка и я украси с пресни билки от градината на покрива, тя не изглеждаше толкова бедно, че да не я предложи на Луси Грей. Начинът, по който се поднасят нещата, беше важен за нея. А колкото до боба, е, тя умираше от глад.

На път към зоологическата градина той се преизпълни с оптимизъм. Сутринта нямаше много хора, но сега посетителите се изливаха толкова бързо, че не беше сигурен дали ще си намери място пред клетката на маймуните. Помогна му новопридобитата слава. Хората го разпознаха и го пуснаха да мине. Дори казваха на другите да му направят път. Той не беше обикновен гражданин — той беше ментор!

Тръгна право към ъгъла и с разочароване видя, че близнаците Поло и Диди Ринг са се разположили на неговия камък. Двамата използваха всяка възможност да подчертаят, че са близнаци — носеха еднакви дрехи, еднакви прически и имаха еднакво слънчев характер. Те му отстъпиха мястото, без да се наложи да ги моли.

— Седни тук, Корио — каза Диди и дръпна брат си от камъка.

— Разбира се, ние вече нахранихме нашите трибути — добави Поло. — Хей, съжалявам, че те натовариха с това предложение.

— Да, ние гласувахме за Млади, но никой не ни подкрепи! — Те се разсмяха и изтичаха в тълпата.

Луси Грей веднага дойде при него. Този път не се храниха заедно, а след като се възхити на елегантно поднесения боб, тя бързо го излапа.

— Получи ли някаква храна от хората? — попита я той.

— Една жена ми даде изсъхнало парче сирене, а две от другите деца се сбиха за парче хляб, което някой им подхвърли. Виждам най-различни хора да носят храна, но според мен ги е страх да се приближат, въпреки че сега тук при нас има миротворци. — Тя посочи към дъното на клетката, където четирима миротворци стояха на стража. — Може би ще се почувстват по-спокойни, след като сега и ти си тук.

Кориолан забеляза едно десетгодишно момче, което се движеше сред тълпата и държеше варен картоф. Той му намигна и му махна с ръка. Момчето погледна към баща си, който кимна одобрително. То се приближи зад Кориолан, като все още се държеше на разстояние.

— За Луси Грей ли донесе този картоф? — попита Кориолан.

— Да, запазих го от вечеря. Исках да го изям, но повече исках да я нахраня — каза момчето.

— Хайде, давай — насърчи го Кориолан. — Тя не хапе. И внимавай да се държиш прилично.

Момчето плахо пристъпи към Луси Грей.

— Хей, здрасти — каза Луси Грей. — Как се казваш?

— Хораций — каза момчето. — Запазих картофа за теб.

— Много си сладък! Сега ли да го изям или да си го запазя? — попита тя.

— Сега. — Момчето предпазливо ѝ го подаде.

Луси Грей прие картофа, сякаш беше диамант.

— Боже, не съм виждала по-хубав картоф. — Момчето се изчерви от гордост. — Добре, ще си го хапна. — Тя отхапа, затвори очи и почти примря от удоволствие. — По-вкусен от всичко. Благодаря ги, Хораций.

Камерата ги показа в едър план, когато Луси Грей получи изсъхнал морков от едно момиченце и варен кокал, останал от супата, от бабата на момиченцето. Някой потупа Кориолан по рамото и той се обърна. Беше Плурибус Бел, застанал до него с малка консерва мляко.

— Да си припомним доброто старо време — каза той, продупчи консервата и я подаде на Луси Грей. — Много ми хареса представлението ти на Жътвата. Ти ли написа тази песен?

По-лесно приспособяващите се трибути — и вероятно най-гладните — започнаха да се разполагат край решетките. Седяха на земята, протягаха ръце, кимаха и чакаха. Тук-там някой, обикновено дете, изтичваше напред, слагаше нещо в ръцете им и после скачаше назад. Трибутите започнаха да се състезават за внимание и привлякоха камерите към средата на клетката. Едно гъвкаво момиченце от Окръг 9 направи кълбо назад, след като получи хлебче. Момчето от Окръг 7 изнесе добро представление, като жонглираше с три ореха. Публиката възнаграждаваше трибутите, които я забавляваха, с аплодисменти и още храна.

Луси Грей и Кориолан се върнаха на мястото, където си бяха направили пикник, и наблюдаваха шоуто.

— Ние сме като истинска циркова трупа — каза тя, докато оглозгваше кокала за късчета месо.

— Никой от тях не може да се мери с теб — отвърна ѝ Кориолан.

Трибутите, които до този момент страняха от менторите си, сега се приближаваха, ако им предлагаха храна. Когато се появи Сеян с торби, пълни с твърдо сварени яйца и филии хляб, всички трибути се втурнаха към него, с изключение на Марк, който демонстративно не му обърна никакво внимание.

Кориолан кимна към тях.

— Беше права за Сеян и Марк. Били са съученици в Окръг две.

— Е, имат си сложни отношения. Поне ние двамата нямаме такъв проблем — каза тя.

— Да, доста сложно е. — Каза го на шега, но не предизвика смях. Беше доста сложно и ставаше все по-сложно с всяка минута.

Тя му се усмихна тъжно.

— Сигурно щеше да е хубаво да се запознаем при други обстоятелства.

— Как щеше да е хубаво? — Въпросът беше опасен, но не можеше да се сдържи.

— О, например идваш на някое мое представление и слушаш песните ми — каза тя. — И после идваш да си поприказваме, може би да пием по чаша и да потанцуваме.

Той си го представи — как тя пее на някое място като нощния клуб на Плурибус, как го забелязва и усещат близост още преди да са се запознали.

— И на другата вечер идвам пак.

— И имаме време за всичко — каза тя.

Мечтанията им бяха прекъснати от силно подвикване. Трибутите от Окръг 6 се впуснаха в смешен танц, а близнаците Ринг заедно с част от публиката започнаха да пляскат в такт. След това атмосферата стана почти празнична. Тълпата се осмели да се приближи и няколко души започнаха да разговарят с пленниците.

Общо взето според Кориолан нещата се развиваха добре — трябваше нещо повече от Луси Грей, за да получат праймтайм за интервютата. Той реши да остави другите трибути да покажат способностите си и да я помоли тя да пее на финала. Междувременно ѝ описа дискусията между менторите и подчерта значението, което популярността ѝ би могла да има на арената, след като сега имаше възможност хората да им изпращат подаръци.

Тайно той продължаваше да се тревожи за ресурсите си. Трябваха му повече богати зрители, които можеха да си позволят да ѝ купуват разни неща. Би изглеждало зле, ако трибутът на Сноу не получи нищо на арената. Може би трябваше да включи в предложението условие, че не може да изпращаш подаръци на собствения си трибут. Как иначе би могъл да се състезава с другите? Със сигурност не и със Сеян. А ето че до решетката и Арахна беше организирала малък пикник за своя трибут. Пресен хляб, парче сирене и грозде ли виждаше? Как можеше да си позволи тези неща? Може би туристическата индустрия започваше да се възражда.

Той гледаше как Арахна реже сиренето с нож със седефена дръжка. Нейният трибут, приказливото момиче от Окръг 10, беше приклекнало пред нея, надвесено към решетките. Арахна направи дебел сандвич, но не ѝ го подаде веднага. Тя като че ли изнасяше някаква лекция на момичето. В един момент то протегна ръка през решетките и Арахна отдръпна сандвича, предизвиквайки смеха на публиката. Тя се обърна и се усмихна на хората, заплаши с пръст трибута си, протегна пак сандвича и за втори път го дръпна назад за голяма радост на тълпата.

— Тя си играе с огъня — отбеляза Луси Грей.

Арахна размаха ръце към тълпата и после отхапа от сандвича.

Кориолан видя как лицето на момичето помръкна и мускулите на врата му се напрегнаха. Видя и нещо друго. Как плъзга пръсти надолу по решетката, протяга светкавично ръка и хваща ножа. Той се надигна, отвори уста да я предупреди, но беше много късно.

С едно движение момичето дръпна силно Арахна към себе си и ѝ преряза гърлото.

7

Сред публиката, която беше най-близо до нападението, се разнесоха писъци. Арахна пребледня, изпусна сандвича и се хвана с две ръце за врата. Кръвта се стичаше между пръстите ѝ, а момичето от Окръг 10 я пусна и леко я бутна назад. Арахна отстъпи, обърна се и протегна ръката, от която капеше кръв, с молба за помощ към публиката. Хората бяха или прекалено слисани, или прекалено изплашени, за да реагират. Много от тях се отдръпнаха, когато тя се свлече на колене и кръвта започна да шурти.

Първата реакция на Кориолан беше да се отдръпне като другите, да се хване за решетките на клетката, за да се задържи, но Луси Грей прошепна: „Помогни ѝ!“ Той си спомни камерите, които предаваха на живо за публиката в Капитола. Нямаше представа какво да направи за Арахна, но не искаше да го гледат как се присвива от страх и се държи за решетките. Ужасът му беше нещо лично, не беше предназначен за публиката.

Той се насили да направи крачка и пръв стигна до Арахна. Тя сграбчи ризата му, сякаш животът я напускаше.

— Лекар! — извика той, като внимателно я положи на земята. — Има ли лекар? Моля ви, нека някой да помогне!

Той сложи длан върху раната, за да спре кръвта, но я отдръпна, когато Арахна започна да се дави.

— Хайде! — извика той към тълпата. Двама миротворци си проправяха път към него, но много, много бавно.

Кориолан вдигна поглед навреме, за да види как момичето от Окръг 10 взима сандвича със сирене и яростно отхапва от него преди куршумите да пронижат тялото ѝ и да я изхвърлят върху решетката. Тя се строполи на земята и кръвта ѝ се смеси с тази на Арахна. От устата ѝ паднаха късчета полусдъвкана храна и плувнаха в червената локва.

Тълпата се отдръпна назад — ужасените хора се мъчеха да се отдалечат от мястото. В полумрака сцената изглеждаше още по-отчайваща. Кориолан видя как едно момченце падна и хората стъпват върху крака му, преди една жена да успее да го вдигне от земята. Други нямаха такъв късмет.

Арахна мърдаше устни в безгласни думи, които той не можеше да разгадае. Когато дишането ѝ рязко спря, реши, че е безсмислено да се опитва да я съживи. Ако приложеше изкуствено дишане, вдуханият въздух щеше просто да излезе през отворената рана на врата ѝ. Сега Фест беше до него и двамата приятели се спогледаха безпомощно.

Кориолан се отдръпна от Арахна и потрепна при вида на червената, блестяща течност, покриваща ръцете му. Обърна се и видя Луси Грей, свита на кълбо до решетката. Беше скрила глава в роклята си с волани, тялото ѝ трепереше и той осъзна, че също трепери. Така му подейства всичко това: бликналата кръв, свистенето на куршумите, крясъците на тълпата го върнаха към най-лошите моменти от детството му. По улиците се разнасяха звуци от ботушите на бунтовниците, той и грандмама лежаха приковани от стрелбата, около тях се гърчеха телата на умиращите… майка му, окървавеното ѝ легло… полудялата тълпа по време на бунтовете за храна, размазаните лица, пъшкащите хора…

Той веднага се зае да прикрие ужаса си. Стисна ръцете си в юмруци покрай тялото. Помъчи се да диша бавно и дълбоко. Луси Грей започна да повръща, а Кориолан се обърна на другата страна, за да не повърне и той.

Дойдоха медици и сложиха Арахна на носилка. Други преглеждаха хората, ранени от заблудени куршуми или стъпкани от тълпата. Една жена доближи лице до неговото и го попита дали е ранен, дали това е неговата кръв? След като се убеди, че не е, му даде кърпа, за да се избърше и продължи нататък.

Докато изтриваше кръвта, забеляза, че Сеян е коленичил близо до убития трибут. Той беше промушил ръка през решетката и като че ли посипваше трупа ѝ с нещо бяло, като мърмореше неясно някакви думи. Кориолан го зърна само за миг, преди един миротворец да дойде и да издърпа Сеян назад. Сега навсякъде плъзнаха войници, които разчистваха последните останали хора и строиха трибутите в редица в дъното на клетката с вдигнати върху главите ръце. Вече по-спокоен, Кориолан се помъчи да привлече вниманието на Луси Грей, но тя не вдигаше очи от земята.

Един миротворец го хвана за раменете и го побутна почтително, но твърдо към изхода. Той тръгна след Фест към главната алея. Двамата спряха при една чешма и се помъчиха пак да измият кръвта. Никой не знаеше какво да каже. Арахна не беше най-любимият му човек, но винаги беше част от живота му. Играеха си като съвсем малки деца, ходеха на рождени дни, редяха се на опашки за храна, отиваха заедно на училище. Тя беше облечена от глава до пети в черна дантела на погребението на майка си и миналата година беше отпразнувала завършването на брат си. Като част от богатата стара гвардия на Капитола, тя му беше нещо като роднина. И не е нужно да харесваш роднините си. Връзката е даденост.

— Не можах да я спася — каза той. — Не можах да спра кръвта.

— Според мен никой не би могъл. Ти поне се опита. Това е важното — успокои го Фест.

Клеменция ги намери, цялото ѝ тяло трепереше от ужас и тримата си тръгнаха заедно от зоологическата градина.

— Елате вкъщи — каза Фест, но когато стигнаха до апартамента му, той изведнъж избухна в сълзи. Изпратиха го до асансьора и си казаха лека нощ.

Едва когато Кориолан изпрати Клеменция до тях, се сетиха за задачата, която им беше дала д-р Гол. Предложението да се спуска храна на арената и възможността да се залага на трибутите.

— Тя едва ли ще го очаква сега — каза Клеменция. — Не мога да работя тази вечер. Не мога дори да си помисля за това. Нали разбираш, без Арахна.

Кориолан се съгласи, но на път към къщи се замисли за д-р Гол. Тя беше точно този тип, който щеше да ги накаже, че не са спазили срока, независимо от обстоятелствата. Може би трябваше да напише нещо за всеки случай.

Той изкачи дванайсетте етажа до апартамента и намери грандмама побесняла. Тя проклинаше окръзите и подготвяше най-хубавата си черна рокля за погребението на Арахна. Хвърли се към него и опипа гърдите и ръцете му, за да се увери, че не е пострадал. Тайгрис само плачеше.

— Не мога да повярвам, че Арахна е мъртва. Видях я днес следобед на пазара, купуваше грозде.

Той ги утеши и положи всички усилия да ги увери, че е в безопасност.

— Това няма да се повтори. Беше нещастна случайност. А и сега охраната ще е още по-строга.

Когато всички се поуспокоиха, Кориолан отиде в стаята си, свали изпоцапаната с кръв униформа и тръгна към банята. Под почти врялата вода на душа той отми останалата кръв на Арахна от тялото си. Около минута се разтърсваше от мъчителни ридания, докато го заболяха гърдите, но после му мина и не беше сигурен дали е от мъка заради нейната смърт или от мъка за собствените си трудности. Вероятно по малко и от двете. Той метна старата копринена роба, която беше наследил от баща си, и реши да се опита да напише предложението. Все едно, нямаше да може да заспи, не и докато в ушите му все още звучеше гъргоренето от гърлото на Арахна. Никаква пудра с аромат на рози не би могла да го заглуши. Той се зае с предложението и това му помогна да се успокои. Предпочиташе да работи в усамотение, вместо дипломатично да разменя мисли със съучениците си. Без никой да му пречи, той състави просто, но солидно предложение.

Размишлявайки върху дискусията в клас с д-р Гол и наелектризираната публика, докато хранеха изгладнели трибути в зоологическата градина, той се фокусира върху храната. За пръв път спонсорите щяха да могат да купуват храна — парче хляб, бучка сирене — която да се доставя с дрон за конкретен трибут. Щеше да бъде организирана група консултанти, които да преценяват вида и стойността на всеки подарък. Спонсорът трябваше да бъде гражданин на Капитола с добра репутация и да не е пряко свързан с Игрите. Това изключваше гейммейкърите, менторите, миротворците, назначени да охраняват трибутите и всички близки членове на семействата на гореспоменатите. Когато стигна до идеята си за залагането, той предложи друга група консултанти да създаде начин, който да дава възможност на гражданите на Капитола официално да залагат на победителя, да определят правилата и да контролират изплащането на сумите на победителите. Постъпленията от тези две програми щяха да бъдат насочени за компенсиране на стойността на Игрите, като по този начин те щяха да станат в основни линии безплатни за правителството на Панем.

Кориолан работи непрестанно до петък призори. При първите лъчи на слънцето облече чиста униформа, пъхна предложението под ръка и излезе от апартамента колкото можеше по-тихо.

Д-р Гол заемаше няколко длъжности и разпределяше времето си между научноизследователската работа, военните и академичните си задължения, така че той трябваше да отгатне къде да я намери. Тъй като това беше свързано с Игрите на глада, се насочи към импозантната сграда, известна като Цитаделата, където се намираше Военното министерство. Миротворците пред вратата нямаха намерение да го пуснат в строго охраняваната зона, но му обещаха, че листовете с предложението ще бъдат оставени на бюрото ѝ. Не можеше да направи нищо повече.

Докато вървеше обратно по Корсо, екранът, на който в ранните часове беше само гербът на Панем, сега се изпълни със събитията от предишната вечер. Излъчваха отново и отново как трибутът прерязва гърлото на Арахна, как той отива да ѝ помогне и как застрелват убийцата. Той се почувства странно дистанциран от тези сцени, сякаш всичките му емоционални резерви се бяха изчерпали от кратките ридания под душа. Тъй като първоначалната му реакция при смъртта на Арахна беше малко неубедителна, той се успокои като видя, че камерите са записали само опита му да я спаси, моментите, в които изглеждаше смел и отговорен. Можеше да се забележи как трепери само ако човек се вгледа внимателно.

Беше особено доволен, когато видя един бърз кадър, в който Ливия Кардю си пробива път през тълпата при звука от изстрелите. В часа по реторика тя веднъж беше заявила, че неспособността му да намери по-дълбокия смисъл на едно стихотворение се дължи на факта, че е прекалено погълнат от себе си. Каква ирония, при това не от друг, а от Ливия! Но делата говореха по-силно от думите. Кориолан се беше хвърлил да спасява, а Ливия — към най-близкия изход.

Като се прибра вкъщи, Тайгрис и грандмама донякъде бяха превъзмогнали шока от смъртта на Арахна и го обявиха за национален герой, при което той махна с ръка, но тайно му стана приятно. Би трябвало да е изтощен, но усети прилив на енергия и съобщението, че учебните занимания в Академията ще продължат, го приповдигна. Да бъде герой вкъщи си имаше своите ограничения; нужна му беше по-голяма публика.

След закуската с пържени картофи и студена суроватка, той се отправи към Академията с опечален вид, какъвто случаят налагаше. Тъй като беше известно, че е приятел с Арахна и го беше доказал, като се беше опитал да я спаси, изглежда му беше отредена ролята на главния опечален. В коридорите се разнасяха съболезнования от всички страни, заедно с похвала за действията му. Някой подхвърли, че той я е обичал като сестра и макар че това в никакъв случай не беше вярно, го прие. Не беше нужно да проявява неуважение към мъртвите.

Като декан на Академията Хайботъм би трябвало да открие събирането на цялото училище, но той не се появи. Вместо него Сатирия изнесе пламенно слово за Арахна: за нейната смелост, откровеност и чувството ѝ за хумор. За всички неща, мислеше си Кориолан, като бършеше очи, които бяха толкова дразнещи в нея и в крайна сметка бяха причинили смъртта ѝ. Професор Сикъл взе микрофона и го похвали, както в по-малка степен и Фест, за това, че са се притекли на помощ на своя паднал другар по оръжие. Хипократа Лънт, училищният психолог, покани всички, които са покрусени от скръб, да я посетят в кабинета ѝ, особено ако изпитват агресия към себе си и другите. Сатирия пак излезе на сцената и съобщи, че официалното погребение на Арахна ще бъде на другия ден и всички ученици ще присъстват, за да почетат паметта ѝ. Щеше да се излъчва на живо в цял Панем и тя ги насърчи да изглеждат и да се държат както подобава на млади хора от Капитола. После им разреши да разговарят помежду си, да си спомнят приятелката си и да се утешават взаимно за загубата ѝ. Часовете щяха да започнат след обяд.

След безвкусната рибна салата с препечени филии менторите трябваше пак да се съберат при професор Демиглос, въпреки че на никого не му се ходеше. Още повече че първото, което направи, беше да раздаде списък на менторите, допълнен с имената на трибутите, като каза:

— Така ще ви е по-лесно да следите напредъка си в Игрите.

10-ти Игри на глада

Ментори

ОКРЪГ 1

Момче (Фасет) Ливия Кардю

Момиче (Велвърин) Палмира Монти

ОКРЪГ 2

Момче (Марк) Сеян Плинт

Момиче (Сабин) Флор Френд

ОКРЪГ 3

Момче (Сърк) Ио Джаспър

Момиче (Тесли) Урбан Катил

ОКРЪГ 4

Момче (Мизън) Персефона Прайс

Момиче (Корал) Фест Крийд

ОКРЪГ 5

Момче (Хай) Денис Флинг

Момиче (Сол) Ифигения Мос

ОКРЪГ 6

Момче (Ото) Аполон Ринг

Момиче (Джини) Даяна Ринг

ОКРЪГ 7

Момче (Трич) Випсания Сикъл

Момиче (Намина) Плиний Харингтън

ОКРЪГ 8

Момче (Бобин) Джуно Фипс

Момиче (Уови) Хиларий Хевънсбий

ОКРЪГ 9

Момче (Панло) Гай Брийн

Момиче (Шиф) Андрокъл Андерсън

ОКРЪГ 10

Момче (Танър) Домития Уимзиуик

Момиче (Бранди) Арахна Крейн

ОКРЪГ 11

Момче (Рипър) Клеменция Давкот

Момиче (Дил) Феликс Рейвинстил

ОКРЪГ 12

Момче (Джесъп) Лизистрата Викърс

Момиче (Луси Грей) Кориолан Сноу

Кориолан заедно с още няколко души около него автоматично зачеркнаха името на момичето от Окръг 10. Но после какво? Беше логично да задраска и името на Арахна, но това беше различно. Писалката му се поколеба над името ѝ и после го остави засега. Изглеждаше доста безсърдечно да го зачеркне от списъка просто така.

Десетина минути след началото на часа от офиса пристигна бележка, в която пишеше двамата с Клеменция да излязат от училището и веднага да се явят в Цитаделата. Това можеше да бъде единствено в отговор на неговото предложение и Кориолан изпита едновременно вълнение и тревога. Дали д-р Гол го беше харесала? Какво означаваше това?

Тъй като не си беше направил труда да ѝ каже за предложението, Клеменция се почувства пренебрегната.

— Не мога да повярвам, че си писал някакво предложение, докато тялото на Арахна още е било топло! Аз плаках цяла нощ! — Подутите ѝ очи доказваха твърдението ѝ.

— Е, и аз не можах да заспя — възрази Кориолан — След като я държах в ръце, докато умираше. Работата ми помогна да не откача.

— Знам, знам. Всеки се справя различно със скръбта. Не исках да прозвучи по този начин. — Тя въздъхна. — И така, какво има в това нещо, което уж сме написали заедно?

Кориолан ѝ го описа набързо, но тя все още изглеждаше сърдита.

— Извинявай, щях да ти кажа. Няма нищо особено и част от това вече обсъждахме с групата. Виж, вече получих едно мъмрене тази седмица — не мога да си позволя да ми падне и успехът.

— Поне сложи ли и моето име на него? Не искам да изглеждам толкова слабоумна, че да нямам никакъв принос — каза тя.

— Не сложих никакви имена. То е повече като проект на целия клас. — Кориолан разпери отчаяно ръце. — Честна дума, Клеми, мислех, че ти правя услуга!

— Добре, добре — каза тя и омекна. — Сигурно съм ти задължена. Но ми се щеше поне да мога да го прочета. Само ме покривай, ако тя започне да ни разпитва.

— Знаеш, че ще го направя. Все едно, тя вероятно никак няма да го хареса — каза той. — Имам предвид, то според мен е доста солидно, но тя се придържа към съвсем различни правила.

— Вярно е — съгласи се Клеменция. — Мислиш ли, че сега изобщо ще има Игри на глада?

Не се беше сетил за това.

— Не знам. След случилото се с Арахна и после погребението… Ако има Игри, сигурно ще ги отложат. Знам, че ти така или иначе не ги харесваш.

— А ти? Някой харесва ли ги? — попита Клеменция.

— Може би те просто ще върнат трибутите по домовете им. — Тази мисъл не му се видя изцяло неприятна, когато си помисли за Луси Грей. Той се чудеше как ли ѝ се е отразила смъртта на Арахна. Дали всички трибути щяха да бъдат наказани? Щяха ли да му позволят да я види?

— Да, или да ги превърнат в авокси или нещо подобно — каза Клеменция. — Ужасно е, но не е толкова лошо, колкото на арената. Искам да кажа, предпочитам да съм без език и жива, отколкото мъртва, а ти?

— И аз, но не съм сигурен дали и за моя трибут ще е така — каза Кориолан. — Можеш ли да пееш без език?

— Не знам. Може би без думи. — Стигнаха до вратите на Цитаделата. — Плашех се от това място, когато бях малка.

— Аз още се плаша — каза Кориолан и тя се засмя.

При будката на миротворците сканираха ретините им и провериха имената им в регистрите на Капитола. Взеха чантите им, един миротворец ги придружи по дългия сив коридор и ги вкара в асансьора, който се спусна най-малко двайсет и пет етажа надолу. Кориолан никога не беше слизал толкова надълбоко под земята и колкото и да беше чудно, установи, че му харесва. Много обичаше семейния апартамент, но там се чувстваше толкова беззащитен, когато падаха бомбите през войната. Тук му се струваше, че не може да го достигне нищо.

Вратите на асансьора се разтвориха и те влязоха в гигантска открита лаборатория. Навсякъде беше пълно с редици изследователски маси, непознати машини и стъклени клетки. Кориолан се обърна към миротвореца — беше жена, но тя затвори вратите и ги остави, без да им даде други инструкции.

— Да вървим ли? — попита той Клеменция.

Те предпазливо пристъпиха в лабораторията.

— Изпитвам ужасното чувство, че може да счупя нещо — прошепна тя.

Тръгнаха покрай триметрова стена от стъклени клетки. Вътре цяла менажерия от животни — някои познати, други променени до такава степен, че не можеше лесно да се определи какви са — се мятаха напред-назад, дишаха тежко и всички изглеждаха нещастни. Докато минаваха покрай тях, по стъклото се удряха прекалено развити нокти, лапи и перки.

Посрещна ги млад мъж с лабораторна престилка и ги поведе към секцията с клетките на змиите. Тук намериха д-р Гол, която се взираше в голям терариум, пълен със стотици змии. Те имаха изкуствено ярки цветове, кожата им почти сияеше във всякакви оттенъци на неоново розово, жълто и синьо. Не по-дълги от линийка и не много по-дебели от молив, те се гърчеха и образуваха психеделичен килим, който покриваше дъното на клетката.

— А, ето ви — каза д-р Гол с усмивка. — Запознайте се с моите нови бебчета.

— Здравейте — каза Кориолан и приближи лице до стъклото, за да разгледа гърчещата се маса от змии. Напомняха му за нещо, но не можеше да се сети за какво.

— Цветовете имат ли значение? — попита Клеменция.

— Всичко има значение или изобщо няма, в зависимост от светогледа ви — каза д-р Гол. — С което стигам до вашето предложение. Хареса ми. Кой го написа? Само вие двамата? Или вашата шумна приятелка също взе участие, преди да ѝ прережат гърлото?

Клеменция сви разстроено устни, но после Кориолан видя, че изопва лице. Нямаше да позволи да я сплашат.

— Целият клас го обсъди групово.

— А Арахна планираше да ни помогне да го напишем снощи, но после… както казахте — добави той.

— Но вие двамата продължихте напред, така ли? — попита д-р Гол.

— Точно така — каза Клеменция. — Написахме го в библиотеката и аз го разпечатах вкъщи снощи. После го дадох на Кориолан, за да го предаде тази сутрин. Както ни възложихте.

Д-р Гол се обърна към Кориолан:

— Така ли беше?

Кориолан се почувства хванат натясно.

— Оставих го сутринта, да. Е, на миротворците на входа; не ме допуснаха вътре — каза той уклончиво. Имаше нещо странно в тези въпроси. — Лошо ли направих?

— Просто исках да съм сигурна, че и двамата сте участвали в написването — каза д-р Гол.

— Мога да ви покажа кои части обсъждаше групата и как бяха доразвити в предложението — предложи той.

— Да. Направи го. Донесохте ли копие? — попита тя.

Клеменция погледна с очакване към Кориолан.

— Не, аз не нося — каза той. Неприятно му беше, че Клеменция му прехвърля топката, след като беше толкова разстроена, че дори не му помогна да го напише. Особено след като тя беше един от големите му конкуренти за наградите на Академията. — Ти носиш ли?

— Взеха ни чантите — обърна се Клеменция към д-р Гол. — Може би бихме могли да използваме копието, което ви дадохме?

— Е, бихме могли. Но моят асистент го е разстлал на дъното на точно тази клетка, докато бях на обяд — каза тя и се засмя.

Кориолан погледна надолу към масата гърчещи се змии и трепкащите им езици. Точно така, можеше да зърне част от изреченията на предложението между гърчещите се тела.

— Какво ще кажете вие двамата да го извадите? — предложи д-р Гол.

Изглеждаше като някакъв тест. Странен тест на д-р Гол, но все пак. И планиран по някакъв начин, но той изобщо не можеше да се сети с каква цел. Погледна към Клеменция и се помъчи да си спомни дали я е страх от змии. Не беше сигурен дали и той самият се страхува. В училищната лаборатория нямаха змии.

Тя се усмихна към д-р Гол със стиснати зъби.

— Разбира се. Трябва ли да бръкнем през вратичката отгоре?

Д-р Гол вдигна целия капак.

— О, не, нека да ви направя повече място. Г-н Сноу? Защо не започнете вие?

Кориолан пъхна бавно ръка, усещайки топлината от нагрятия въздух.

— Точно така. Внимателно. Не ги разстройвайте — нареди д-р Гол.

Той пъхна пръсти под края на един лист от предложението и бавно го измъкна изпод змиите. Те се събраха на куп, но изглежда нямаха нещо против.

— Според мен те дори не ме забелязаха — каза той на Клеменция, която беше леко прежълтяла.

— Е, сега е мой ред. — Тя бръкна в клетката.

— Те не виждат много добре, а чуват още по-зле — каза д-р Гол. — Но усещат присъствието ви. Змиите могат да ви помиришат с езиците си, а тези мутове тук имат още по-силно обоняние от другите.

Клеменция заби нокът в един лист и го вдигна. Змиите се раздвижиха.

— Ако сте им познати, ако свързват миризмата ви с нещо приятно, няма да ви обърнат внимание. Някоя нова миризма, нещо чуждо — това може да приемат като заплаха — каза д-р Гол. — Тогава никой няма да може да ти помогне, моето момиче.

Кориолан точно започна да се сеща какво става, когато видя разтревоженото изражение на Клеменция. Тя рязко дръпна ръка от клетката, но не и преди пет-шест неонови змии да забият зъби в плътта ѝ.

8

Клеменция нададе смразяващ кръвта вик и неистово разтърсваше ръка, за да се освободи от змиите. От миниатюрните пробождания от зъбите им се процеждаше течност с неоновите цветове на кожата им. По пръстите ѝ се стичаше гной, оцветена в яркорозово, жълто и синьо.

Като отникъде се появиха лаборанти в бели престилки. Двама от тях държаха Клеменция, докато третият ѝ сложи инжекция с ужасяваща на вид спринцовка, пълна с черна течност. Устните ѝ първо станаха виолетови, а после безкръвни и тя загуби съзнание. Лаборантите я сложиха на носилка и я изнесоха.

Кориолан тръгна след тях, но д-р Гол го спря.

— Вие не, г-н Сноу. Вие ще останете тук.

— Но аз… Тя… — заекна той. — Ще умре ли?

— Никой не знае — каза д-р Гол. Тя пъхна ръка дълбоко в клетката и леко погали с разкривените си пръсти своите любимци. — Ясно е, че хартията не беше поела миризмата ѝ. Значи ти сам си написал предложението?

— Да. — Нямаше смисъл да лъже. Лъжата вероятно беше убила Клеменция. Очевидно той си имаше работа с луда жена, към която трябваше да се държи изключително предпазливо.

— Добре. Най-после истината. Не обичам лъжци. Какво друго са лъжите, освен опит да се прикрие някаква слабост? Ако пак видя тази твоя страна, ще те изоставя. И ако деканът Хайботъм те накаже, няма да му попреча. Наясно ли сме? — Тя уви една от розовите змии около китката си като гривна и като че ли ѝ се възхищаваше.

— Много наясно — каза Кориолан.

— Добро е — предложението ти — каза тя. — Добре обмислено и лесно за изпълнение. Ще препоръчам на моя екип да го обсъди и да изпълни един вариант на първия етап.

— Добре — каза Кориолан, като се страхуваше да каже нещо повече от най-любезния отговор, тъй като беше обграден от смъртоносните същества, които се подчиняваха на всяка нейна заповед.

Д-р Гол се засмя.

— О, върви си вкъщи. Или отиди да видиш приятелката си, ако все още има какво да се види. Време е за моите бисквити с мляко.

Кориолан бързо си тръгна, като се блъсна в една клетка с гущери, при което обитателите ѝ изпаднаха в лудо вълнение. Направи погрешен завой, после още един и попадна в една ужасяваща част от лабораторията, където в стъклените клетки имаше хора с присадени към тялото им животински части. Някои имаха малки яки от пера около вратовете си; големи нокти и дори пипала вместо пръсти; и нещо — може би хриле? — присадени на гърдите. Видът им го стресна и когато някои отвориха уста, умолявайки го, осъзна, че са авокси. Виковете им отекваха в помещението и той зърна малки черни птици, кацнали над тях. В главата му изплува името сойка-бъбривка. Една кратка глава от курса по генетика. Неуспял експеримент — птицата, която може да повтаря човешка реч, създадена като средство за шпиониране, само че бунтовниците отгатват способностите ѝ и започват да я пращат обратно с фалшива информация. Вече безполезните същества повтаряха жалостивите вопли на авоксите.

Накрая се появи една жена в лабораторна престилка и грамадни розови бифокални очила, скара му се, че е разтревожил птиците и го придружи до асансьора. Докато го чакаше, охранителната камера примигваше срещу него и той, без да иска, се помъчи да оглади единствения смачкан лист от предложението си, който стискаше в ръка. Горе го посрещнаха миротворци, върнаха му чантите — неговата и на Клеменция — и го изведоха от Цитаделата.

Кориолан стигна до улицата и успя да свие зад ъгъла, когато краката му изневериха и той падна на тротоара. Очите го заболяха от слънцето и като че ли не му достигаше въздух. Не беше спал и беше изтощен, но усещаше прилив на адреналин. Какво се случи преди малко? Умря ли Клеменция? Още не можеше да повярва в ужасния край на Арахна, а сега стана и това. Заприлича му на Игрите на глада. Само че те не бяха деца от окръзите. Капитолът би трябвало да ги защитава. Той се сети как Сеян каза на д-р Гол, че е работа на правителството да се грижи за всички, дори за хората от окръзите, но не беше сигурен дали може да се съгласи с това, след като те толкова доскоро им бяха врагове. Но със сигурност един представител на семейство Сноу би трябвало да е сред най-големите приоритети. Сега можеше да е мъртъв, ако Клеменция беше написала предложението вместо него. Той зарови глава в ръце, объркан, ядосан и най-вече изплашен. Страхуваше се от д-р Гол. Страхуваше се от Капитола. Страхуваше се от всичко. Щом хората, които уж трябваше да те пазят, се отнасяха толкова безцеремонно към живота ти… как би могъл да оцелееш? Със сигурност не и като им се доверяваш. А щом не можеш да се довериш на тях, то на кой друг би могъл да довериш? Всичко ставаше непредвидимо.

Кориолан изтръпна, като си припомни как змиите забиха зъби в плътта на горката Клеменция. Дали тя наистина беше умряла? И то по този кошмарен начин. И ако беше мъртва, той ли беше виновен за това? Защото не беше казал, че тя лъже? Изглеждаше съвсем дребно прегрешение, но дали д-р Гол щеше да го обвини, че я прикрива? Ако тя умреше, кой знае какви неприятности го чакаха.

Той предположи, че при спешен случай откарват човека в най-близката болница на Капитола, затова хукна в тази посока. Влезе в прохладното фоайе и последва стрелките към спешното отделение. Още щом автоматичната врата се плъзна и се отвори, чу писъците на Клеменция, точно както пищеше, когато змиите я ухапаха. Поне беше още жива. Той изрече нещо нечленоразделно на сестрата на рецепцията и тя го разбра достатъчно, за да го накара да седне малко преди да му се завие свят. Сигурно имаше ужасен вид, защото тя донесе два пакета хранителни бисквити и чаша сладко, газирано лимоново питие, което той се помъчи да пие бавно, а накрая го изпи на един дъх, като жадуваше за още една чаша. От сладкото се почувства малко по-добре, макар и не чак толкова добре, за да опита бисквитите, които пъхна в джоба си. Когато дежурният лекар излезе навън, той почти се беше съвзел. Докторът го успокои. И преди бяха лекували жертви на нещастни случаи в лабораторията. Тъй като антидотът беше поставен бързо, имаше всички основания да вярват, че Клеменция ще оцелее, макар и с някои неврологични увреждания. Щеше да остане в болницата, докато състоянието ѝ се стабилизира. Ако се обадеше след няколко дни, тя може би щеше да е готова за посетители.

Кориолан благодари на лекаря, остави чантата ѝ и се съгласи, когато лекарят каза, че е най-добре да се прибере вкъщи. Докато вървеше към изхода, забеляза родителите на Клеменция, които бързаха към него и успя да се скрие зад една врата. Не знаеше какво са казали на семейство Давкот, но нямаше желание да разговаря с тях, особено преди да обмисли своята история.

Да се върне в училище и дори вкъщи, без да има убедителна история, за предпочитане такава, която снема вината от него за състоянието ѝ, беше невъзможно.

Тайгрис щеше да се прибере най-рано за вечеря, а грандмама щеше да изпадне в ужас от ситуацията му. Чудно, но установи, че единственият човек, с когото иска да говори, е Луси Грей, която беше умна, но в същото време нямаше риск да сподели казаното с някого.

Краката му го понесоха към зоологическата градина, преди да се замисли наистина за трудностите, които го чакаха там. На главния вход пазеха двама внушително въоръжени миротворци, а зад тях обикаляха още няколко. Първо те му дадоха знак с ръка да си върви; имаха заповед да не допускат посетители в зоологическата градина. Но Кориолан се възползва от ролята си на ментор и в този момент някои от тях го разпознаха като момчето, което се беше опитало да спаси Арахна. Известността му беше достатъчна, за да ги убеди да попитат дали може да направят изключение. Миротворецът се обади директно на д-р Гол и макар да стоеше на няколко метра, Кориолан чу как от телефона се разнесе познатото му кикотене. Позволиха му да влезе с миротворец, но само за малко.

По алеята към клетката на маймуните все още се виждаха боклуци, разхвърляни от бягащата тълпа. Десетки плъхове се стрелкаха между тях и гризяха остатъците — от парченца развалена храна до обувки, изгубени в паниката. Слънцето вече се беше издигнало високо, но се виждаха и ракуни, които държаха късчета храна в сръчните си ръчички. Един дъвчеше умрял плъх и предупреждаваше останалите да не се приближават.

— Това не е зоологическата градина, каквато я помня — каза миротворецът. — Има само деца, затворени в клетки, и гризачи, пуснати на свобода.

На някои места по алеята Кориолан видя малки кутии с бял прах, пъхнати под камъните или поставени до стената. Той си спомни отровата, която Капитолът използваше по време на обсадата — време, когато имаше малко храна и много плъхове. Хората, особено мъртвите, се бяха превърнали в основното им ядене. В най-тежките моменти хората също се бяха хранили с хора. Нямаше причина да смята, че хората превъзхождат плъховете.

— Това отрова за плъхове ли е? — попита той миротвореца.

— Да, някаква нова отрова, която изпробват днес. Но плъховете са толкова умни, че не се доближават до нея. — Той сви рамене. — Това са ни дали, това сложихме.

Трибутите в клетката пак бяха оковани и се притискаха към задната стена или се бяха разположили зад камъните, сякаш се мъчеха да станат възможно най-незабележими.

— Стой по-надалече — каза миротворецът. — Твоето момиче вероятно не представлява заплаха, но кой знае? Някой друг може да те нападне. Трябва да стоиш по-далече, където не могат да те стигнат.

Кориолан кимна и отиде при обичайния камък, но остана прав зад него. Не се чувстваше застрашен от трибутите — те бяха най-малкият му проблем — но не искаше да даде на декана Хайботъм никакъв повод, за да го накаже.

Отначало не можа да открие Луси Грей. После погледът му се срещна с този на Джесъп, който седеше облегнат на задната стена и държеше на врата си, както му се стори, неговата кърпичка. Джесъп разтърси някой до себе си и Луси Грей изненадано се изправи.

За момент изглеждаше объркана. Когато забеляза Кориолан, тя разтърка очи и оправи един паднал кичур. Като ставаше, загуби равновесие и се пресегна да се задържи на ръката на Джесъп. Все още залитайки, тя тръгна през клетката към него, като влачеше веригите си. Дали беше от горещината? От травмата на убийството? От глад? Тъй като Капитолът не хранеше трибутите, тя не беше яла нищо от убийството на Арахна и в онзи момент беше повърнала ценната храна от тълпата, а вероятно и неговия хлебен пудинг и ябълката от сутринта. Беше изкарала почти пет дни с един сандвич с месо и една слива. Трябваше да намери начин да ѝ донесе повече храна, дори да беше само зелева супа.

Когато тя прекоси сухия ров, Кориолан вдигна предупредително ръка.

— Съжалявам, трябва да сме на разстояние един от друг.

Луси Грей спря на метър от решетките.

— Чудя се как изобщо си успял да влезеш.

Гърлото, кожата, косата ѝ — всичко изглеждаше изгоряло под горещото следобедно слънце. На ръката ѝ имаше голяма драскотина, която липсваше предишната вечер. Кой я беше ударил? Друг трибут или някой миротворец?

— Не исках да те събудя — каза той.

Тя сви рамене.

— Няма нищо. Двамата с Джесъп се редуваме да спим. Плъховете на Капитола обичат хора.

— Плъховете се мъчат да ви изядат? — попита Кориолан, отвратен от тази мисъл.

— Е, нещо ухапа Джесъп по врата първата нощ, когато дойдохме тук. Беше много тъмно, за да видим какво, но той каза, че е имало козина. А снощи нещо ме полази по крака. — Тя посочи кутийката с бял прах до решетките. — От това нещо няма никаква полза.

Кориолан си представи ужасна картина — как тя лежи мъртва под безброй плъхове. Това го лиши от малкото съпротивителни сили, които му бяха останали, и го обзе отчаяние. За нея. За него. За тях двамата.

— О, Луси Грей, толкова съжалявам. Толкова съжалявам за всичко това.

— Не си ти виновен — каза тя.

— Сигурно ме мразиш. Би трябвало. Аз бих се мразил — каза той.

— Не те мразя. Игрите на глада не са твоя идея — отговори тя.

— Но аз участвам в тях. Допринасям за съществуването им! — Той засрамено сведе глава. — Би трябвало да съм като Сеян и поне да опитам да се откажа.

— Не, недей! Моля те, недей. Не ме оставяй да се боря с всичко това сама! — Тя пристъпи към него и почти припадна. Хвана се за решетката и се смъкна на земята.

Пренебрегвайки предупреждението на миротвореца, той импулсивно прескочи камъка и приклекна от другата страна на решетката срещу нея.

— Добре ли си?

Тя кимна, но не изглеждаше никак добре. Искаше да ѝ разкаже за уплахата си от змиите и как Клеменция едва не умря. Надяваше се да поиска съвет от нея, но всичко това бледнееше в сравнение с нейното положение. Той си спомни за бисквитите, които му даде сестрата и извади смачканите пакетчета от джоба си.

— Донесох ти бисквити. Не са големи, но са много хранителни.

Това прозвуча глупаво. Какво значение имаше за нея хранителната им стойност? Осъзна, че само повтаря това, което казваха учителите му през войната, когато един от стимулите да ходи на училище беше безплатната закуска, осигурена от правителството. Тези сухи безвкусни бисквити, преглъщани с вода, за някои деца бяха цялото им ядене за деня. Припомни си как малките им ръчички разкъсват опаковката и последвалото отчаяно дъвчене.

Луси Грей веднага отвори единия пакет и пъхна една от двете сухи бисквити в уста, като дъвчеше и преглъщаше с труд. Тя притисна ръка към стомаха си, въздъхна и изяде втората по-бавно. Храната изглежда я съживи и гласът ѝ прозвуча по-спокойно.

— Благодаря — каза тя. — Сега е по-добре.

— Изяж и другите — подкани я той и кимна към второто пакетче.

Тя поклати глава.

— Не, ще ги оставя за Джесъп. Той сега ми е съюзник.

— Твой съюзник? — Кориолан се обърка. Как би могло да имаш съюзник в Игрите?

— Аха. Трибутите от Окръг дванайсет ще загинат заедно — каза Луси Грей. — Той може да не е най-ярката звезда в Голямата мечка, но е силен като вол.

Две бисквити не бяха голяма цена да плати за защитата на Джесъп.

— Ще ти донеса още храна колкото мога по-скоро. А и изглежда ще разрешат да се изпраща храна на арената. Вече е официално.

— Това ще е хубаво. Още храна ще е хубаво. — Тя наведе глава и опря чело в решетките. — Тогава, както каза ти, може би ще има смисъл да пея. Да накарам хората да искат да ми помогнат.

— На интервюто — предложи той. — Може пак да изпееш песента за долината.

— Може би. — Тя се замисли и се намръщи. — Показват го в цял Панем или само в Капитола?

— Мисля, че е в цял Панем — отговори той. — Но от окръзите няма да получиш нищо.

— Не се и надявам. Не е там работата — каза тя. — Все пак може да изпея нещо. По-добре ще е с китара или с някакъв друг инструмент.

— Може да се опитам да ти намеря. — Не че семейство Сноу имаха някакви музикални инструменти. С изключение на ежедневния химн на грандмама и някогашните песни преди заспиване на майка му, преди появата на Луси Грей в неговия живот нямаше много музика. Той рядко слушаше радиопредаванията на Капитола, в които пускаха главно маршове и пропагандни песни. Те всички му звучаха еднакво.

— Хей! — махна му миротворецът от алеята. — Много си близо! А и времето свърши.

Кориолан се изправи.

— По-добре да тръгвам, ако искам да ме пускат пак.

— Разбира се. Разбира се. И благодаря. За бисквитите и за всичко — каза Луси Грей, като се вкопчи в решетките, за да се помъчи да се изправи на крака.

Той се пресегна през решетката, за да ѝ помогне.

— Това е дреболия.

— Може би за теб — каза тя. — Но за мен е толкова важно някой да дойде при мен, сякаш имам значение.

— Имаш значение — каза той.

— Е, има много доказателства за обратното. — Тя разтърси веригите си и ги подръпна. И после, сякаш се сети за нещо, погледна към небето.

— Ти имаш значение за мен — повтори той. Тя сигурно нямаше значение за Капитола, но беше ценна за него. Нали току-що си беше излял сърцето пред нея?

— Време е да тръгваме, г-н Сноу! — извика миротворецът.

— Ти си важна за мен, Луси Грей — повтори той. При тези думи тя пак го погледна, но все още изглеждаше дистанцирана.

— Гледай, момче, не ме карай да се оплача от теб — каза миротворецът.

— Трябва да вървя. — Кориолан се изправи.

— Хей! — каза тя с известна настоятелност. Той се обърна. — Хей, исках да знаеш, че не вярвам да си тук само заради оценките или славата. Ти си рядка птица, Кориолане.

— И ти също — каза той.

Тя кимна и тръгна обратно към Джесъп, като веригите ѝ оставяха следа в мръсната слама и изпражненията на плъховете. Когато стигна при партньора си, тя легна и се сви на топка, сякаш изтощена от кратката среща.

На излизане от зоологическата градина той два пъти се препъна и разбра, че е прекалено изморен и е неспособен да измисли добро решение за каквото и да е. Вече беше достатъчно късно, така че прибирането му вкъщи нямаше да изглежда подозрително, затова тръгна към апартамента. По пътя имаше нещастието да се сблъска със съученичката си Персефона Прайс, дъщерята на печално известния Нерон Прайс, който беше отрязал крака на прислужницата. Накрая продължиха заедно, защото бяха съседи. Беше ѝ се паднало да е ментор на Мизън, набито тринайсетгодишно момче от Окръг 4 и затова присъстваше, когато ги бяха повикали двамата с Клеменция. Той се ужасяваше от всякакви разговори за предложението, но все още беше прекалено разстроен от смъртта на Арахна, за да говори за нещо друго. Обикновено избягваше напълно Персефона, защото винаги се чудеше дали е знаела съставките на военновременната си яхния. Известно време се страхуваше от нея, но сега тя будеше само отвращение в него, колкото и да си повтаряше, че тя няма вина. С трапчинките и лешниково сивите си очи тя беше по-красива от всички други момичета във випуска му, може би, с изключение на Клеменция… е, на Клеменция, преди да я ухапят змиите. Но мисълта да я целуне го отврати. Дори сега, когато тя през сълзи го прегърна за довиждане, той не можеше да си наложи да мисли за нищо друго, освен за отрязания крак.

Кориолан се изкачи с труд по стълбите, изпълнен с по-черни мисли от всякога при спомена за нещастната прислужница, умряла от глад на улицата. Колко дълго можеше да се надява, че ще издържи Луси Грей? Тя бързо гаснеше. Слаба и объркана. Ранена и паднала духом. Но преди всичко тя бавно умираше от глад. Утре може би нямаше да може да се изправи на крака. Ако не намереше начин да я нахрани, щеше да е мъртва още преди да са почнали Игрите на глада.

9

Когато се върна в апартамента, грандмама го погледна и му каза да си дремне малко преди вечеря. Той се хвърли на леглото, чувствайки се прекалено напрегнат, за да заспи. Следващото нещо, което усети, беше Тайгрис, която леко разтърсваше рамото му. От подноса на нощната масичка се носеше успокоителен аромат на супа с нудли. Понякога месарят ѝ даваше безплатно пилешки кости и тя правеше от тях прекрасни неща.

— Корио — каза тя. — Сатирия звъня три пъти и не мога да измисля повече извинения. Хайде, хапни супа и ѝ се обади.

— Пита ли за Клеменция? Всички ли знаят? — измърмори той.

— Клеменция Давкот? Не. Защо да пита? — учуди се Тайгрис.

— Беше толкова страшно. — Той ѝ разказа историята с всички ужасяващи подробности.

Докато ѝ говореше, тя пребледня.

— Д-р Гол е накарала змиите да я ухапят? Само заради една невинна лъжа като тази?

— Направи го. И изобщо не се интересуваше дали Клеми ще оживее — каза той. — После ме отпрати, за да отиде на следобедната си закуска.

— Това е садистично. Или напълно откачено — каза Тайгрис. — Не трябва ли да се оплачем?

— На кого? Тя е Главният гейммейкър — каза той. — Работи директно с президента. Ще каже, че ние сме виновни, защото сме я излъгали.

Тайгрис помисли.

— Добре. Няма да се оплакваме. Нито да я предизвикваме. Само я отбягвай колкото може повече.

— Това е трудно, щом съм ментор. Тя непрекъснато идва в Академията да си играе с един заек мутант и задава много откачени въпроси. Една дума от нея може да стане причина да спечеля или да загубя наградата. — Той потърка лице с ръце. — Ето, Арахна умря, Клеменция е наблъскана с отрова, а Луси Грей… е, това е друга наистина ужасна история. Съмнявам се, че тя ще стигне до Игрите и може би ще е за добро.

Тайгрис сложи лъжица в ръката му.

— Изяж си супата. Били сме и по-зле. Сноу винаги е на върха, нали?

— Сноу винаги е на върха — каза той толкова неубедително, че двамата се разсмяха. От това се почувства малко по-нормално. Изяде няколко лъжици супа, за да не я обиди, после усети, че умира от глад, и набързо я изгълта.

Когато Сатирия позвъни пак, той се готвеше да направи пълно признание, но се оказа, че тя иска само да го помоли да изпее химна на погребението на Арахна сутринта.

— Героичната ти постъпка в зоологическата градина в комбинация с факта, че ти единствен знаеш всички думи, те прави първия избор на класа.

— За мен ще е чест, разбира се — отговори той.

— Добре. — Сатирия отпи от нещо, чу се подрънкването на леда в чашата ѝ, после си пое дъх. — Как са нещата с твоя трибут?

Кориолан се поколеба. Да се оплаква щеше да изглежда детинско, сякаш не можеше да решава собствените си проблеми. Почти никога не молеше Сатирия за помощ. Но после си представи как Луси Грей се огъва под тежестта на веригите си и се отказа от всякаква предпазливост.

— Не е добре. Днес видях Луси Грей. Само за минута. Тя е много слаба. Капитолът изобщо не я е хранил.

— Откакто е напуснала Окръг дванайсет? Как може, това са, колко? Четири дни? — попита изненадано Сатирия.

— Пет. Според мен няма да издържи до Игрите. Няма да имам трибут, на който да съм ментор. Много от нас няма да имат.

— Е, това не е честно. Все едно да ти кажат да проведеш експеримент с развалена апаратура — отговори Сатирия. — А сега Игрите ще бъдат отложени с един-два дена. — Тя помълча и после добави: — Чакай, ще видя какво мога да направя.

Той затвори телефона и се обърна към Тайгрис.

— Искат да пея на погребението. Тя не спомена Клеменция. Сигурно го държат в тайна.

— Тогава и ти така направи — каза Тайгрис. — Те сигурно ще се преструват, че цялото нещо не се е случило.

— Може би няма да кажат дори на декана Хайботъм — каза той и се поободри. После се сети за друго. — Тайгрис? Сега си спомних, че всъщност не мога да пея. — И кой знае защо, и на двамата това им се стори най-смешното нещо на света.

Грандмама обаче смяташе, че нещата не са за смях и на другата сутрин го накара да стане призори, за да го упражнява. В края на всеки стих тя го мушкаше в ребрата с линийка и крещеше: „Дишай!“, докато не му оставаше нищо друго. За трети път тази седмица тя жертва една от безценните си рози в името на бъдещето му, забоде светлосиния розов цвят на грижливо изгладената му униформена куртка и каза:

— Добре. Отива ти на очите.

С елегантна външност, стомах, пълен с овесена каша и ребра, осеяни със синини, за да му напомнят да си поема въздух, той се отправи към Академията.

Макар да беше събота, всички ученици влязоха в класните стаи, преди да се съберат на централното стълбище на Академията, разпределени по класове и азбучен ред. Поради задачата си Кориолан се озова в първата редица заедно с преподавателите и видните гости, на първо място сред тях президента Рейвинстил. Сатирия му описа набързо програмата, но единственото, което му остана в главата, беше, че церемонията започва с неговото изпълнение на химна. Той не се страхуваше да говори пред публика, но никога не беше пял публично — в Панем нямаше много възможности за пеене. Това беше една от причините, поради които песента на Луси Грей грабна вниманието на хората. Той успокои нервите си, като си каза, че дори да вие като куче, нямаше с кого толкова да го сравнят.

От другата страна на авенюто временните трибуни, вдигнати за погребалното шествие, бързо се изпълниха с хора, облечени в черно — единственият цвят дрехи, за който се знаеше, че всички имат, поради смъртта на свои близки през войната. Той се огледа за семейство Крейн, но не можа да ги открие в тълпата. Академията и околните сгради бяха украсени с траурни знамена и на всеки прозорец се вееше знамето на Капитола. Многобройни камери бяха разположени, за да запечатат събитието и телевизионните репортери на Капитола коментираха на живо. Кориолан си помисли, че това е голямо представление за Арахна, несъответстващо както на живота, така и на смъртта ѝ, като последната би могла да се избегне, ако се беше контролирала и не беше такъв ексхибиционист. Изпита облекчение, че ще пее, вместо да превъзнася талантите ѝ, които, ако не го лъжеше паметта, се свеждаха до това да крещи толкова високо, че да я чуват из цялата училищна аудитория без микрофон, както и до умението ѝ да балансира лъжица на носа си. А деканът Хайботъм обвиняваше него в желание да се самоизтъква? Все пак, припомни си той, тя му беше едва ли не роднина.

Часовникът на Академията удари девет и тълпата замълча. При подадения му знак Кориолан стана и отиде на подиума. Сатирия беше обещала акомпанимент, но тишината се проточи толкова дълго, че той действително си пое въздух, за да започне химна, когато от озвучителната система се разнесе тенекиена версия на химна, като му остави шестнайсет въвеждащи такта.

Бисер на Панем,

могъщ град,

през вечността ти пак сияеш.

Пеенето му беше повече като леещ се говор, отколкото артистично изпълнена мелодия, но песента не беше особено трудна. Високата нота, която грандмама винаги не улучваше, беше по желание; повечето хора я изпълняваха една октава по-ниско. При спомена за линийката, с която го мушкаше в ребрата, той мина през песента, като не пропусна нито една нота и нито веднъж не се задъха. Седна сред всеобщите аплодисменти и одобрително кимване от президента, който сега взе думата.

— Преди два дена младият и безценен живот на Арахна Крейн приключи и затова скърбим за още една жертва на престъпния бунт, който все още ни държи под обсада — подхвана монотонно президентът. — Смъртта ѝ беше не по-малко достойна, отколкото ако беше на бойното поле, загубата ѝ — още по-голяма, тъй като твърдим, че живеем в мир. Но няма да има мир, докато тази болест разяжда всичко добро и благородно в страната ни. Днес честваме нейната саможертва, като помним, че макар злото да съществува, то няма да победи. И още веднъж ставаме свидетели на това как нашият велик Капитол носи справедливост за Панем.

Разнесе се бавен, дълбок барабанен тътен и тълпата се обърна, когато погребалното шествие излезе зад ъгъла на улицата. Макар и не толкова широка, колкото Корсо, на Сколарс Роуд лесно се побираше почетната стража от миротворци, подредени рамо до рамо в четиридесет редици по двайсет души, които пристъпваха в безпогрешен такт с ритъма на барабаните.

Кориолан се чудеше каква ще е стратегията, когато съобщят в окръзите, че един от трибутите е убил момиче от Капитола, но сега видя смисъла. Зад миротворците се движеше дълъг открит камион с кран на него. Високо във въздуха, надупченото с куршуми тяло на момичето от Окръг 10, Бранди, висеше от куката. Оковани на каросерията на камиона се намираха останалите двайсет и трима трибути. Бяха много мръсни и видът им показваше пълно поражение. Поради дължината на веригите им беше невъзможно да се изправят, затова те или бяха клекнали, или седяха на голия метален под. Това беше само още една възможност да се припомни на окръзите, че са по-нисши и че ще понесат последствия за съпротивата си.

Той видя как Луси Грей се мъчеше да запази частица достойнство, като седеше толкова изправена, колкото позволяваха веригите, и гледаше право напред, без да обръща внимание на трупа, който се полюшваше над главата ѝ. Но беше безполезно. Мръсотията, веригите, публичният показ — невъзможно беше да превъзмогне всичко това. Той се помъчи да си представи как би се държал при такива обстоятелства, докато осъзна, че несъмнено и Сеян си представя същото и се отърси от мисълта.

След трибутите маршируваше друг батальон миротворци, осигурявайки път за четири коня. Те бяха окичени с гирлянди и теглеха пищно украсена катафалка с чисто бял ковчег, обсипан с цветя. Зад ковчега бяха семейство Крейн в колесница с коне. Поне семейството ѝ имаше благоприличието да изглежда опечалено. Шествието спря, когато ковчегът се изравни с подиума.

Д-р Гол, която седеше до президента, се приближи до микрофона. Кориолан си помисли, че е грешка да ѝ позволят да говори в такъв момент, но тя сигурно беше изоставила ролята си на откачалка и розовите си змийски гривни вкъщи, защото заговори строго и интелигентно с ясен глас.

— Арахна Крейн, ние, твоите съграждани от Панем, се кълнем, че смъртта ти няма да остане напразна. Когато един от нас понесе удар, ние отвръщаме с два пъти по-силен удар. Игрите на глада ще продължат с още повече енергия и отговорност сега, когато добавяме името ти към дългия списък невинни, които загинаха, отбранявайки правата и справедлива страна. Твоите приятели, семейството и съгражданите ти отдават почест и посвещават Десетите Игри на глада на твоята памет.

Гръмогласната Арахна изведнъж се беше оказала защитник на правата и справедлива страна. Да, тя жертва живота си, като дразнеше трибута си със сандвич, помисли си Кориолан. Може би на надгробния ѝ камък ще пише: „Жертва на безвкусни шеги“.

Една редица миротворци с червени шарфове вдигнаха пушките си и дадоха няколко залпа над шествието, което продължи две-три пресечки нататък и се скри зад ъгъла.

Тълпата започна да се разотива и няколко души приеха болезненото изражение на Кориолан като мъка за смъртта на Арахна, докато, колкото и да беше иронично, той изпитваше желание да я убие още веднъж. Но си помисли, че се е представил добре, докато не се обърна и не видя, че деканът Хайботъм го гледа презрително.

— Моите съболезнования за загубата на приятелката ти — каза деканът.

— И моите за вашата ученичка. За всички ни е труден ден. Но шествието беше много вълнуващо — отговори Кориолан.

— Така ли мислиш? Според мен беше пресилено и в лош вкус — каза деканът Хайботъм. Изненадан от думите му, Кориолан се засмя, преди да се вземе в ръце и да се помъчи да си придаде шокиран вид. Деканът погледна към синята розова пъпка на ревера на Кориолан.

— Удивително е колко малко се променят нещата. След толкова много смърт. След всички сърцераздирателни обещания да помним цената. След всичко това не мога да различа пъпката от цвета. — Той чукна розата с пръст, оправи я и се усмихна. — Не закъснявай за обяд. Разбрах, че ще ни дават пай.

Единственото добро нещо от тази среща беше, че наистина имаше пай, този път с праскови, на специалния бюфет в училищната столова. За разлика от деня на Жътвата, Кориолан препълни чинията си с пържено пиле и взе най-голямото парче пай, което намери. Той намаза бисквитите си с масло и изпи три чаши гроздов сок, като последния път така препълни чашата си, че тя преля и изцапа ленената салфетка. Нека хората си приказват. Главният опечален трябваше да се подкрепи. Но още докато се хранеше, разпозна в това знак, че обичайното му умение да се самоконтролира се руши. Отдаде го на декана Хайботъм и непрекъснатия му тормоз. Какви глупости наприказва днес? Пъпки? Цветове? Би трябвало да го затворят някъде или още по-добре да го депортират в някой затънтен край, за да остави приличните хора от Капитола на мира. Само при мисълта за него Кориолан се върна да си вземе още пай.

Сеян обаче побутваше пилето и бисквитите, без да хапне нито залък. Ако на Кориолан погребалното шествие не му беше харесало, за Сеян сигурно е било мъчение.

— Ще направят оплакване срещу теб, ако изхвърлиш всичката тази храна — припомни му Кориолан. Той не беше луд по това момче, но и нямаше особено желание да види как го наказват.

— Така е — каза Сеян, но успя единствено да отпие глътка сок.

Когато обедът беше към края си, Сатирия събра двайсет и двамата активни ментори, за да им съобщи, че Игрите на глада не само не се отменят, но и се планира да бъдат най-зрелищните до този момент. Като имат предвид това, те трябваше да придружат трибутите си за обиколка на арената още днес следобед. Тя щеше да се предава на живо в цялата страна, така че по някакъв начин всички да се убедят в непоколебимата решителност, която д-р Гол показа на погребението. Главният гейммейкър смяташе, че да се отделят децата на Капитола от тези на окръзите би било израз на слабост и ще покаже, че прекалено много се страхуват от присъствието на враговете си. Сред охраната им щяха да бъдат най-добрите снайперисти от миротворците, но менторите трябваше да се явят рамо до рамо с трибутите си.

Кориолан усети известно колебание сред съучениците си — някои родители бяха подали оплаквания срещу лошите мерки за сигурност след смъртта на Арахна — но никой не възрази, защото никой не искаше да изглежда страхлив. На него цялото нещо му се виждаше опасно и недомислено — какво би попречило на другите трибути да нападнат менторите си? — но никога не би го казал на глас. Донякъде се чудеше дали д-р Гол не се надява да се случи още един насилствен акт, за да може да накаже друг трибут пред камерите, може би този път някой, който е още жив.

Той изпита желание да се разбунтува срещу тази нова проява на безсърдечност от страна на д-р Гол. Кориолан погледна към чинията на Сеян.

— Наяде ли се?

— Днес не мога да ям — каза Сеян. — Не знам какво да правя с това.

Масите около тях се изпразниха. Кориолан разстла изцапаната ленена салфетка на скута си под масата. Почувства се още по-голям престъпник, когато се сети, че е бродирана с герба на Капитола.

— Сложи го тук — каза той, като се огледа крадешком.

Сеян също се огледа и бързо прехвърли пилето и бисквитите върху салфетката. Кориолан я сгъна и пъхна всичко в чантата си. Не се разрешаваше да изнасят храна от столовата, а още по-малко, за да я дадат на някой трибут, но откъде другаде би могъл да вземе нещо преди обиколката? Луси Грей не можеше да изяде храната пред камерите, но роклята ѝ имаше дълбоки джобове. Не му беше приятно, че сега половината от храната, която ѝ носеше, отиваше за Джесъп, но може би тази инвестиция щеше да се изплати, когато започнат Игрите.

— Благодаря. Ти си голям бунтовник — каза Сеян, докато отнасяха подносите към конвейера, който ги връщаше в кухнята.

— Така е, създавам само неприятности — каза Кориолан.

Менторите се натъпкаха в няколко училищни микробуса и се отправиха към арената на Капитола, построена на другия бряг на реката, за да се избегне задръстване в центъра от тълпите. На върха на славата си огромният, свръхмодерен амфитеатър беше свидетел на много вълнуващи спортни, развлекателни и дори военни събития. Там се изпълняваха шумни екзекуции на враговете по време на войната, поради което се беше превърнала в мишена за бомбардировачите на бунтовниците. Първоначалната постройка все още стоеше, но сега беше полуразрушена и нестабилна, полезна само като място за Игрите на глада. Някога пищният килим от безупречно поддържана трева беше изсъхнал поради липса на грижи. Земята беше осеяна с кратери от бомби и бурените бяха единствената зеленина върху голата пръст. Навсякъде бяха разхвърляни отломки от експлозиите — парчета метал и камъни, а по триметровата стена около игрището имаше следи от шрапнели. Всяка година заключваха вътре трибутите и им оставяха единствено арсенал от ножове, саби, копия и други подобни, за да улесняват проливането на кръв, докато публиката наблюдаваше от домовете си. В края на Игрите, единственият, който оцелееше, щеше да бъде изпратен обратно в окръга си, труповете се разчистваха, оръжията се събираха и вратите се заключваха до следващата година. Нямаше поддръжка. Нямаше почистване. Вятърът и дъждът може би отмиваха кървавите петна, но никой от Капитола не си цапаше ръцете с това.

Професор Сикъл, придружителят им в тази екскурзия, нареди менторите да оставят вещите си в микробусите. Кориолан натъпка пълната с храна салфетка в предния джоб на панталона си и го закри с куртката си. Излязоха от климатизираните микробуси под палещото слънце и той видя, че трибутите са строени в редица с белезници и строго охранявани от миротворци. На менторите беше наредено да застанат до съответните си трибути, които бяха подредени според номерата на окръзите, така че той беше почти най-отзад с Луси Грей. Само Джесъп и неговият ментор Лизистрата, която едва ли тежеше повече от петдесет килограма, бяха зад него. Отпред беше трибутът на Клеменция Рипър — същият, който се беше опитал да го удуши в камиона — и яростно гледаше в земята. Ако се стигнеше до сбиване между ментор и трибут, шансовете не бяха в полза на Кориолан.

Въпреки деликатната си външност Лизистрата имаше характер. Тя беше дъщеря на лекарите, които се грижеха за президента Рейвинстил и имаше късмета да бъде избрана за ментор. Лизистрата очевидно полагаше много усилия да установи някаква връзка с Джесъп.

— Донесох ти крем за врата — чу я да шепне Кориолан. — Но трябва да го скриеш. — Джесъп изръмжа в знак на съгласие. — Ще ти го пъхна в джоба, когато мога.

Миротворците свалиха тежките резета на входа. Масивните врати се отвориха и разкриха огромното фоайе. Покрай стените бяха подредени павилиони със сега закрити с дъски витрини и оплюти от мухи плакати, рекламиращи събития отпреди войната. Децата последваха войниците до отсрещната страна на фоайето. Редицата високи турникети, всеки с три извити метални рамене, бяха покрити с дебел слой прах. През тях се влизаше с жетон от Капитола, като жетона, който все още се използваше за пътуване с тролейбус.

Този вход е бил за бедните, помисли си Кориолан. Или може би не за бедните. Наум му дойде думата плебеи. Семейство Сноу влизаха на арената от друг вход, ограден с кадифено въже. В тяхната ложа определено не можеше да се влезе с жетон за тролей. За разлика от голяма част от арената, тя имаше покрив, плъзгащ се стъклен прозорец и климатизация, поради което и най-горещият ден беше приятен. Към ложата беше разпределен авокс, който носеше храна, напитки и играчки за него и Тайгрис. Ако му станеше скучно, заспиваше на тапицираните плюшени седалки.

Миротворците, застанали до два турникета, пускаха жетони в слотовете, така че всеки трибут и менторът му да минават едновременно. При всяко завъртане се разнасяше весел глас: „Приятно прекарване!“

— Не може ли да изключите турникетите? — попита професор Сикъл.

— Бихме могли, ако имахме ключ, но никой не знае къде е — каза един миротворец.

— „Приятно прекарване!“ — пожела турникетът на Кориолан, когато мина през него. Той бутна назад преградата, която беше на нивото на кръста му, и установи, че е невъзможно да се излезе. Вдигна поглед към горната част на турникета и видя, че там има желязна решетка, стигаща до свода на входа. Предположи, че зрителите от евтините места напускат арената през някакви други изходи. Макар че това вероятно се разглеждаше като плюс, ако се наложи разпръскване на тълпата, то в никакъв случай не беше успокоително за един изнервен ментор, тръгнал на съмнителна обиколка на Арената.

От другата страна на турникетите едно отделение миротворци потегли по коридора, осветен само от аварийното осветление на пода. От двете страни имаше по-малки изходи с означения на различните сектори за публиката. Редицата трибути и ментори вървяха в крак, оградени от двете страни от плътни колони от миротворци. Докато се движеха в полумрака, Кориолан скъса една страница от тетрадката на Лизистрата и се възползва от възможността да пъхне салфетката с храна в окованите ръце на Луси Грей. Тя бързо изчезна в джоба на роклята ѝ. Добре. Нямаше да умре от глад пред очите му. Ръката ѝ намери неговата, пръстите им се преплетоха и от близостта им по тялото му премина тръпка. От това дребно докосване в тъмното. Той стисна още веднъж ръката ѝ и я пусна, когато излязоха под слънчевите лъчи в края на коридора, където такава постъпка би била необяснима.

Като малко момче го бяха водили няколко пъти на арената, главно за да види цирка, но и за да аплодира военните паради под командването на баща си. През последните девет години беше гледал най-малко част от Игрите по телевизията. Но нищо от това не го беше подготвило за усещането да мине през главната врата, под огромното табло за съобщения и да излезе на арената. Някои ментори и трибути ахнаха от размерите и величествения ѝ вид въпреки разрухата. Погледна нагоре към надвисналите редове за зрителите и се почувства дребен и незначителен. Капка дъжд сред потоп, камъче сред лавина.

Щом забеляза снимачните екипи, се съвзе и си даде вид, че всъщност нищо не би могло да впечатли един Сноу. Луси Грей, която се оживи и се движеше по-добре без тежестта на веригите, махна с ръка на Лепид Малмзи, но като всички репортери той запази каменно изражение и не ѝ отвърна. Бяха получили ясни нареждания; днешният ден щеше да е белязан със строга тържественост и възмездие.

Сатирия беше използвала думата обиколка и тя предполагаше екскурзия с разглеждане на забележителностите. Кориолан не беше очаквал, че ще му е приятно, но не очакваше и осезаемата тъга на това място. Миротворците, които ги ограждаха от двете страни, сега се разпръснаха, а децата послушно последваха челния взвод по вътрешната обиколка на арената — прашен, безрадостен парад. Кориолан си припомни цирковите артисти, които правеха същата обиколка, яхнали слонове и коне, с разноцветни костюми и преливащи от веселие. С изключение на Сеян, вероятно всичките му съученици бяха идвали на тези представления. Арахна също щеше да е в съседната ложа, облечена с костюм, украсен с пайети, и аплодираща с пълен глас.

Кориолан огледа арената, търсейки нещо, което би могло да е от полза за Луси Грей. Високата стена, ограждаща игрището, за да отделя публиката от разиграващото се долу, даваше някои възможности. Повредената ѝ повърхност предоставяше опора за ръце и крака и умел катерач би могъл да се добере до местата за публиката. Няколкото врати, разположени симетрично около стената, също изглеждаха преодолими, но тъй като не беше сигурен какво се крие в тунелите, си помисли, че там трябва да се подхожда предпазливо. Беше много лесно да попаднеш в капан. Трибуните определено бяха най-добрият ѝ шанс, ако можеше да стигне дотам. Той си отбеляза тези неща наум, за да ги обмисли после.

Когато редицата започна да се разрежда, прошепна на Луси Грей:

— Беше ужасно сутринта. Като те видях така.

— Е, поне първо ни нахраниха — каза тя.

— Наистина ли? — Дали разговорът му със Сатирия беше станал причина за това?

— Няколко деца припаднаха, когато се опитаха да ни съберат снощи. Според мен решиха, че ако искат да им останат участници за представлението, ще трябва да ни нахранят. Главно хляб и сирене. Дадоха ни също вечеря и закуска. Но не се тревожи, имам къде да сместя това, което е в джоба ми. — Сега тя приличаше много повече на предишната Луси Грей. — Теб ли те чух да пееш?

— О, да — призна той. — Накараха ме да пея, защото си мислеха, че двамата с Арахна сме много големи приятели. Не бяхме. И ме е срам, че си ме чула.

— Харесвам гласа ти. Баща ми би казал, че звучи много внушително. Само че песента много не ми хареса — отговори Луси Грей.

— Благодаря. Да го чуя от теб за мен означава много — каза той.

Тя го смушка с лакът.

— Не го казвай на никого. Повечето хора тук си мислят, че няма по-долно същество от мен.

Кориолан поклати глава и се ухили.

— Какво има? — попита тя.

— Използваш забавни изрази. Не толкова смешно, per se, колкото живописно — каза той.

— Е, не употребявам много думи като „per se“, ако имаш предвид това — пошегува се тя.

— Не, харесва ми. В сравнение с теб аз говоря толкова дървено. Как ме нарече онзи ден в зоологическата градина? Беше нещо с торта? — спомни си той.

— О, торта със сметана? Не го ли знаеш? — попита тя. — Е, това е комплимент. Там, откъдето съм аз, тортата е доста суха. А сметаната е по-голяма рядкост от кокошка със зъби.

За момент той се засмя, забрави къде се намират и колко потискаща е обстановката. За момент виждаше само усмивката ѝ, музиката на гласа ѝ и намека за флирт.

После светът избухна.

10

Бомбите бяха нещо познато за Кориолан и го ужасяваха. Въпреки че ударната вълна го повали и го хвърли далече в арената, той вдигна ръце, за да покрие главата си. Когато падна на земята, автоматично се простря по корем, опря буза в пръстта и покри с ръка откритото си око и ухото.

Първата експлозия, която, изглежда, идваше от главния вход, беше последвана от верига взривове около арената. Нямаше смисъл да бяга. Можеше единствено да се притиска към тътнещата земя, да се надява, че експлозиите ще спрат и да се помъчи да овладее паниката си. Изпадна в нещо, което двамата с Тайгрис наричаха „бомбено време“, сюрреалистичния период, когато секундите се разтягаха и свиваха по начин, които оборваше физическите закони.

По време на войната Капитолът беше определил убежище за всеки гражданин близо до жилището му. Величествената сграда на семейство Сноу имаше приземие, което беше толкова здраво и просторно, че побираше не само живеещите там, но и половината жители на съседните сгради. За нещастие предупредителната система на Капитола работеше главно с електричество. Поради действията на бунтовниците от Окръг 5 токът често спираше, на сирените не можеше да се разчита, бомбите обикновено ги заварваха неподготвени и те нямаха време да се скрият в мазето. В такива моменти той, Тайгрис и грандмама — освен ако тя не пееше химна — се криеха под трапезната маса, внушителна мебел, изработена от цяла плоча мрамор, която се намираше в една от вътрешните стаи. Въпреки липсата на прозорци и солидния мрамор над главата му, мускулите на Кориолан изтръпваха, когато чуеше свистенето на бомбите и минаваха часове, преди да почувства, че може да ходи нормално. Улиците и Академията също не бяха безопасни. Сега изложен на атаката и легнал без прикритие, той чакаше да свърши безкрайното „бомбено време“ и се чудеше колко щяха да пострадат вътрешните му органи.

Нямаше ховъркрафти. Тази мисъл изплува в главата му. Нямаше ховъркрафти. Значи тези бомби бяха заложени? Усети пушек — някои от тях вероятно бяха запалителни. Той притисна обичайната кърпичка към устата и носа си. Напрегна очи през черната мъгла, допълнена с прах от арената, и видя Луси Грей на около пет метра от него, свита на кълбо, с чело опряно в земята и запушила уши с пръсти — това беше всичко, което можеше да направи с белезници на ръцете. Тя кашляше безпомощно.

— Покрий си лицето! Със салфетката! — изкрещя той. Тя не погледна към него, но сигурно го чу, защото се обърна на една страна и я извади от джоба си. Бисквитите и пилето паднаха на земята, когато притисна кърпата към лицето си. През главата му премина неясната мисъл, че това няма да се отрази добре на пеенето ѝ.

Настъпи затишие и той реши, че епизодът е свършил, но точно когато вдигна глава, последната експлозия на трибуната над него разруши някогашната сергия за закуски — за розов захарен памук и карамелизирани ябълки — и върху него се изсипаха горящи отломки. Нещо го удари силно по главата и една греда падна с цялото си тегло диагонално на гърба му и го прикова към земята.

Зашеметен, Кориолан известно време лежеше почти в безсъзнание. Усети остра миризма на изгоряло и осъзна, че гредата гори. Опита се да се измъкне и да изпълзи под нея, но му се зави свят и усети как паят с праскови се надига в стомаха му.

— Помощ! — извика той. Около него се разнасяха подобни молби, но не можеше да види пострадалите през облака прах. — Помощ!

Огънят опърли косата му и с нови усилия той се помъчи да се измъкне изпод гредата, но не успя. Усети пареща болка, която запълзя по врата и рамото му и с ужас осъзна, че ще изгори и ще умре. Пак започна да пищи, но изглежда беше сам в облака от черен дим и горящи отломки. После видя, че сред адските пламъци се надига някаква фигура. Луси Грей изрече името му, после рязко се обърна назад — нещо, което той не виждаше, привлече вниманието ѝ. Тя се отдалечи на няколко крачки, после се поколеба, като очевидно се разкъсваше.

— Луси Грей! — помоли се той с пресекващ глас. — Моля те!

Тя погледна за последен път към онова, което я беше привлякло и изтича към него. Усети, че гредата се повдига от гърба му, но после пак го притиска. Повдигна се втори път, като му остави съвсем малко място, през което да се измъкне изпод нея. Луси му помогна да се изправи и с ръка, преметната през раменете ѝ, двамата с куцане се отдалечиха от пламъците, докато се строполиха някъде в средата на арената.

Отначало цялото му съзнание беше погълнато от кашлянето и задушаването, но после бавно усети болката в главата си и изгарянията по врата и раменете. Пръстите му кой знае как се бяха оплели в изгорената рокля на Луси Грей и той я стискаше като спасително въже. Виждаше свитите ѝ, оковани ръце, които бяха видимо изгорени.

Пушекът се вдигна достатъчно и сега разбра, че бомбите са били заложени на разстояние една от друга около арената, като най-мощните експлозиви са били поставени при входа. Разрушенията бяха толкова големи, че зърна улицата от другата страна и два силуета, които бягаха извън арената. Дали затова Луси Грей се поколеба, преди да се върне да му помогне? Заради възможността да избяга? Другите трибути със сигурност се бяха възползвали от този шанс. Да, сега чу сирените и виковете от улицата.

Парамедиците си проправяха път през отломките и тичаха към ранените.

— Всичко е наред — каза той на Луси Грей. — Идват ни на помощ.

Вдигнаха го на ръце и го сложиха на носилка. Той пусна роклята ѝ, като си помисли, че за нея ще има друга носилка, но докато го отнасяха, видя как един миротворец я повали по корем на земята и натисна дулото на оръжието си във врата ѝ, като през това време сипеше мръсотии срещу нея.

— Луси Грей! — извика Кориолан. Никой не му обърна внимание.

От удара по главата му беше трудно да се съсредоточи, но съзнаваше, че се вози в линейка, а после го бутат през тряскащите се врати към същата чакалня, където само предишния ден беше изпил чаша лимонада, слагат го на маса под ярка светлина, докато екипът лекари се мъчи да определи уврежданията. Той искаше да заспи, но те постоянно се навеждаха над лицето му и му задаваха различни въпроси, а от дъха им се носеше неприятна миризма на ядене и пак му прилоша. От време на време през цялата нощ някой го будеше и светваше с фенерче в очите му. След като отговореше на няколко прости въпроса, пак го оставяха да потъне в забрава.

Когато най-после се събуди — истински се събуди, беше в неделя, а по светлината от прозореца позна, че е следобед — грандмама и Тайгрис се бяха надвесили над него с разтревожени лица. Усети успокоителна топлина. Не съм сам, помисли си той. Не съм на арената. В безопасност съм.

— Здрасти, Корио — каза Тайгрис. — Ние сме.

— Здравей. — Опита се да се усмихне. — Пропусна бомбеното време.

— Оказа се, че е още по-лошо, отколкото да съм там — каза Тайгрис, — като знаех, че си съвсем сам под бомбите.

— Не бях сам — каза той. Морфлингът и сътресението му пречеха да си припомни ясно нещата. — Луси Грей беше там. Мисля, че тя ми спаси живота. — Не можеше да възприеме тази идея докрай. Беше приятно, но и тревожно.

Тайгрис стисна ръката му.

— Не се учудвам. Тя очевидно е добър човек. Още отначало се опита да те защити от другите трибути.

Грандмама трябваше да бъде убеждавана по-дълго. След като той горе-долу описа избухването на бомбите, тя стигна до това заключение:

— Е, по-вероятно е решила, че миротворците ще я застрелят, ако избяга, но все пак това показва известен характер. Може би, както твърди, не е от окръзите.

Голяма похвала наистина, или толкова голяма, на колкото беше способна грандмама.

Тайгрис му описа подробностите, които беше пропуснал, и той осъзна колко настръхнал е Капитолът от събитието. Това, което се беше случило — или поне което Капитолът твърдеше, че се е случило — беше изплашило гражданите както с непосредствените разрушения, така и със заплахите за бъдещето. Не знаеха кой е поставил бомбите — бунтовници, да, но откъде? Биха могли да са от всеки от дванайсетте окръга или някаква измет, избягала от Окръг 13, а дори и — да не дава съдбата — някаква дълбоко спяща клетка в самия Капитол. Загадка беше кога е извършено престъплението. Тъй като между Игрите на глада арената беше празна, заключена и никой не ѝ обръщаше внимание, бомбите биха могли да са поставени както преди шест дни, така и преди шест месеца. Охранителните камери покриваха входовете към арената, но поради рушащата се фасада не обхващаха цялата сграда. Дори не се знаеше дали бомбите са били задействани дистанционно или от погрешна стъпка, но неочакваните загуби бяха разтърсили Капитола из основи. Това, че двамата трибути от Окръг 6 бяха убити от шрапнел, не предизвика особена загриженост, но същата експлозия беше отнела живота на близнаците Ринг. Трима ментори бяха приети в болница — Кориолан, Андрокъл Андерсън и Гай Брийн, на които се бяха паднали трибутите от Окръг 9. Двамата му съученици бяха в критично състояние. Гай беше загубил и двата си крака, а почти всички други — ментори, трибути и миротворци — изискваха някакво лечение.

Кориолан се обърка. Той истински харесваше Поло и Диди, как двамата се обичаха и колко весели бяха. Някъде близо до него Андрокъл, който мечтаеше да стане репортер в новините на Капитола като майка си, и Гай, момче от Цитаделата с безкраен запас от ужасни шеги, беряха душа.

— А какво е станало с Лизистрата? Добре ли е? — Тя беше зад него.

Грандмама изглеждаше притеснена.

— О, тя ли? Добре е. Ходи насам-натам и разказва как онова голямо грозно момче от Окръг дванайсет я е предпазило, като я е закрило с тялото си, но кой знае дали е така? Семейство Викърс обичат да са в центъра на вниманието.

— Така ли? — попита скептично Кориолан. Той не можеше да си спомни нито един случай, когато някой Викърс да е бил в центъра на вниманието, освен в една кратка годишна новинарска конференция, в която съобщиха, че президентът Рейвинстил е в отлично здраве. Лизистрата беше сдържана, справяше се добре с всичко и никога не привличаше внимание към себе си. Той се подразни дори само от това, че биха могли да я поставят в същата категория като Арахна.

— Тя направи само едно кратко изявление пред репортер веднага след бомбите. Според мен е истината, грандмама — каза Тайгрис. — Може би хората от Окръг дванайсет не са толкова лоши, колкото ги представяш. И двамата — Джесъп и Луси Грей — се държаха смело.

— Виждали ли сте Луси Грей? Имам предвид, по телевизията. Добре ли изглежда? — попита той.

— Не знам, Корио. Не са показвали никакви кадри от зоологическата градина. Но тя не е в списъка със загиналите трибути — каза Тайгрис.

— Има ли още? Освен тези от Окръг шест? — Кориолан не искаше това да прозвучи лошо, но те бяха съперници на Луси Грей.

— Да, още някои умряха след бомбите — каза му Тайгрис.

Двете двойки от Окръг 1 и 2 бяха хукнали към открилата се от експлозията дупка при входа. Децата от Окръг 1 бяха застреляни на място, момичето от Окръг 2 беше стигнало до реката, беше скочило от стената и беше загинало при падането, а Марк беше изчезнал напълно и така някъде в града се криеше отчаяно, опасно, силно момче. Един отместен капак на шахта подсказваше, че може би е слязъл в Трансфера — мрежата от релси и пътища, изградена под Капитола — но никой не беше сигурен.

— Предполагам, че разглеждат арената като символ — каза грандмама. — Точно както беше през войната. Най-лошото беше, че минаха почти двайсет секунди преди да прекъснат предаването за окръзите, така че несъмнено това им е дало повод да се зарадват. Каквито са животни.

— Но казват, че почти никой в окръзите не го е видял, грандмама — възрази Тайгрис. — Хората там не обичат да гледат предавания за Игрите на глада.

— Достатъчни са само няколко души, за да се разчуе — каза грандмама. — Точно от такива истории тръгва пожарът.

Лекарят, който беше разговарял с Кориолан след атаката със змиите, влезе и се представи като д-р Уейн. Той изпрати Тайгрис и грандмама да се прибират и набързо прегледа Кориолан, като му обясни естеството на сътресението (доста леко) и изгарянията, които реагираха добре на лечението. Щеше да мине известно време, докато заздравеят напълно, но ако спазваше указанията и продължаваше да се подобрява, след два-три дни щяха да го изпишат.

— Знаете ли какво става с моя трибут? По ръцете си имаше доста силни изгаряния — каза Кориолан. Всеки път, когато си помислеше за нея, го пробождаше тревога, но после морфлингът я сподавяше като памук.

— Не мога да знам — каза лекарят. — Но там пратиха много добър ветеринар. Надявам се, че ще е добре, докато подготвят и започнат Игрите. Но това не е ваша грижа, младежо. Вашата грижа е да оздравеете и за целта трябва да спите.

Кориолан с радост го послуша. Той потъна пак в сън и не се събуди до понеделник сутринта. Болеше го глава, тялото му беше разнебитено и не бързаше да си тръгне от болницата. Климатичната инсталация облекчаваше изгарянията по кожата му. Редовно му поднасяха щедри порции лека храна. Той се осведомяваше за последните новини от широкоекранния телевизор, докато същевременно пиеше толкова лимонада, колкото можеше да поеме. На другия ден щеше да бъде двойното погребение на близнаците Ринг. Продължаваше издирването на Марк. Капитолът и окръзите бяха с повишени мерки за сигурност.

Трима ментори бяха мъртви, трима хоспитализирани — всъщност, четирима, ако се броеше и Клеменция. Шестима мъртви трибути, един избягал, няколко ранени. Ако д-р Гол беше искала промени в Игрите на глада, то тя ги беше постигнала.

Следобед парадът от посетители започна с Фест, който гордо показваше ръката си в превръзка през рамо и имаше няколко шева на бузата, където го беше порязало късче от бомба. Той му съобщи, че в Академията са отменени часовете, но учениците трябва да се явят на другата сутрин за погребението на близнаците Ринг. Фест се задави, като спомена близнаците и Кориолан си помисли дали и той нямаше да реагира по-емоционално, след като махнат системата с морфлинг, която потискаше както болката, така и радостта. Сатирия намина и му донесе сладки, поднесе най-добрите пожелания на учителското тяло и му каза, че колкото и да е трагичен този инцидент, той може само да подобри шансовете му за наградата. След малко се появи Сеян, който не беше пострадал — донесе му чантата от микробуса и купчина от вкусните сандвичи с руло Стефани, направени от майка му. Той нямаше какво да каже по въпроса за неговия трибут беглец. Накрая дойде и Тайгрис без грандмама, която беше останала вкъщи да си почива, но му изпращаше чиста униформа, за да има какво да облече, като го изпишат. Те си разделиха сандвичите и после Тайгрис го галеше по ранената глава, докато заспа, точно както правеше, когато като дете го измъчваше главоболие.

Когато някой го събуди в малките часове след полунощ във вторник, той предположи, че е дошла сестрата да му премери температурата и кръвното налягане, но после се сепна, като видя обезобразеното лице на Клеменция, надвесена над него. От змийската отрова или може би от противоотровата златистокафявата кожа на лицето ѝ се белеше, а бялото на очите ѝ беше с цвета на жълтък. Но много по-лошо беше треперенето на цялото ѝ тяло, при което правеше гримаси, от време на време провесваше език и ръцете ѝ не се подчиниха, когато посегна да хване неговата ръка.

— Шшш! — прошепна тя. — Не трябва да съм тук. Не им казвай, че съм идвала. Но какво съобщават? Защо никой не идва да ме види? Знаят ли родителите ми какво се е случило? Дали мислят, че съм умряла?

Замаян от съня и лекарствата, Кориолан не можеше да разбере напълно какво му казва.

— Родителите ти? Но те бяха тук. Видях ги.

— Не. Никой не идвал при мен! — извика тя. — Трябва да се махна оттук, Корио. Страх ме е, че тя ще ме убие. Не е безопасно. Не сме в безопасност!

— Какво? Кой ще те убие? Говориш глупости — каза той.

— Д-р Гол, разбира се! — Тя стисна ръката му и изгарянията го заболяха. — Знаеш, нали и ти беше там!

Кориолан се помъчи да освободи пръстите си.

— Трябва да се върнеш в стаята си. Болна си, Клеми. Това е от ухапванията на змиите. Заради тях си измисляш разни неща.

— Това измислям ли си го? — Тя разкопча болничната нощница и разкри ивица, която вървеше над гърдите и се спускаше по рамото. Осеяна с яркосини, розови и жълти люспи, ивицата приличаше на змийската кожа на влечугите от клетката. Когато той ахна, тя изпищя:

— И продължава да се разпростира! Разпростира се!

В този момент двама парамедици я хванаха, вдигнаха я и я изнесоха от стаята. Той лежа буден до сутринта, като си мислеше за змиите и кожата ѝ и стъклените клетки на авоксите с техните ужасни животински видоизменения в лабораторията на д-р Гол. Дали с Клеменция се случваше същото? Ако не беше така, защо родителите ѝ не я бяха видели? Ако Клеменция умре, дали и той щеше да изчезне, единственият свидетел? Дали беше изложил Тайгрис на риск, като ѝ разказа историята?

Болницата, която досега му се струваше приятен пашкул, изведнъж заприлича на коварен капан, който се стяга около него, за да го задуши. Минаха часове и никой не идваше да го види, което усили тревогата му. Накрая, малко преди изгрев, д-р Уейн се появи до леглото му.

— Разбрах, че Клеменция ти е идвала на гости снощи — каза весело той. — Уплаши ли те?

— Малко. — Кориолан се постара да си придаде безгрижен вид.

— Тя ще се оправи. Отровата причинява редица необикновени странични ефекти, докато организмът не я изхвърли. Затова не пуснахме родителите ѝ да я видят. Те мислят, че е под карантина с много заразен грип. След ден-два ще изглежда добре и ще може да се показва пред хора — каза му докторът. — Може да отидеш да я видиш, ако искаш. Това сигурно ще я ободри.

— Добре — каза Кориолан, малко по-спокоен. Но той не можеше да изличи от паметта си онова, което видя в болницата и в лабораторията.

След свалянето на системата с морфлинг неясните моменти се изгладиха и картината рязко дойде на фокус. Подозренията му помрачаваха всички приятни неща, от обилната закуска с палачинки и бекон и кошницата с пресни плодове и сладки от Академията до новината, че неговото изпълнение на химна ще се препредава за погребението на близнаците Ринг като признание за качеството на изпълнението и саможертвите му.

Предаването преди погребението започваше в седем и до девет учениците пак изпълниха стълбището пред Академията. Само преди седмица си мислеше, че ще потъне в забрава, защото му е отредено да бъде ментор на момичето от Окръг дванайсет, а ето че сега отдаваха почит за смелостта му пред цялата нация. Очакваше да покажат запис на лента, но вместо това зад подиума се появи холографското му изображение и макар отначало да беше малко не на фокус, после образът се изчисти. Хората винаги казваха, че от ден на ден все повече заприличва на своя красив баща, но сега за пръв път той наистина го виждаше. Не само очите, но и брадичката, косата, гордата осанка. Луси Грей беше права; гласът му звучеше наистина внушително. Общо взето, изпълнението беше доста впечатляващо.

Капитолът удвои усилията, които беше положил за погребението на Арахна, което според Кориолан близнаците заслужаваха. Още повече речи, още повече миротворци, още повече траурни знамена. Нямаше нищо против близнаците да бъдат хвалени, дори прекалено, и би искал те по някакъв начин да знаят, че събитието е било открито с неговата холограма. Броят на мъртвите трибути беше нараснал — двамата от Окръг 9 бяха умрели от раните си. Очевидно ветеринарната лекарка беше положила много усилия, но молбите ѝ да приемат трибутите в болницата бяха получили отказ. Осеяните им с белези трупове, заедно с това, което беше останало от трибутите от Окръг 6, бяха провесени от гърба на конете и изложени на показ по протежение на Сколарс Роуд. Двамата трибути от Окръг 1 и момичето от Окръг 2, както подобаваше заради страхливия им опит да избягат, бяха влачени зад тях. После следваха два от онези камиони с клетки, в които Кориолан се беше возил на път до зоологическата градина — един за момчетата и един за момичетата. Той се напрегна да види Луси Грей, но не я намери, което увеличи тревогите му. Дали лежеше неподвижна на пода, победена от раните и глада?

Когато еднаквите сребърни ковчези на близнаците се появиха в кадър, единственото, за което се сети, беше една глупава игра, която си бяха измислили през войната и бяха нарекли „Ринги-ринги-рае“. Другите деца гонеха Диди и Поло и после се хващаха за ръце, като образуваха кръг около тях и ги затваряха в него. Играта винаги завършваше, когато всички, включително близнаците Ринг, изпопадваха от смях в куп на земята. О, колко искаше пак да е седемгодишен, в радостна купчина с приятелите си, а на бюрото да го чакат хранителни бисквити.

След обяд д-р Уейн каза, че може да го изпише, ако обещае да си почива и да остане в леглото. Тъй като удоволствията на болницата бяха намалели, той веднага си облече чистата униформа. Тайгрис дойде да го вземе и го придружи до вкъщи с тролея, но после трябваше да се върне на работа. Двамата с грандмама прекараха следобеда в дрямка, а когато се събуди, майката на Сеян им беше пратила тенджера с прекрасно ястие.

По настояване на Тайгрис той си легна при залез-слънце, но сънят му убягваше. Всеки път щом затвореше очи, виждаше пламъците около себе си, усещаше тътена на земята, вдъхваше задушливия черен дим. Луси Грей и преди присъстваше в съзнанието му, но сега вече не можеше да мисли за никой друг. Как беше тя? Дали я лекуваха и хранеха или страдаше и умираше от глад в онази ужасна маймунска клетка? Докато той лежеше в климатизираната болница със система с морфлинг, дали ветеринарната лекарка се беше погрижила за ръцете ѝ? Дали димът беше увредил забележителния ѝ глас? Дали като му помогна, не съсипа шансовете си за спонсори на арената? Той усети известно смущение, когато си припомни за ужаса си под гредата, но още повече от това, което последва. Предаването по телевизията на Капитола, в което показваха бомбените експлозии, беше неясно поради дима. Но дали съществуваше запис? Дали имаше кадри от момента, когато тя го спаси и още по-лошо, когато се държеше за воланите на роклята ѝ, докато чакаха да дойде помощ?

Порови в чекмеджето на нощното шкафче и намери пудриерата на майка си. Вдъхна розовия прах и малко се успокои, но беше толкова разтревожен, че трябваше да стане. През следващите няколко часа той бродеше из апартамента, поглеждаше нагоре към нощното небе, надолу към Корсо, към прозорците на съседите отсреща. В един момент се намери на покрива сред розите на грандмама и не помнеше кога се е изкачил по стълбите към градината. Чистият нощен въздух и ароматът на цветята му помогнаха, но след малко усети, че го втриса и всичко пак го заболя.

Тайгрис го намери седнал в кухнята няколко часа преди изгрев-слънце. Тя направи чай и изядоха остатъка от яденето направо от тенджерата. Вкусните слоеве месо, картофи и сирене го успокоиха, както и внимателното напомняне на Тайгрис, че той не е виновен за ситуацията с Луси Грей. В края на краищата, и двамата все още бяха деца, чиито живот се диктуваше от независещи от тях сили.

Донякъде поуспокоен, той успя да дремне няколко часа, преди да го събуди обаждането на Сатирия. Тя го насърчи тази сутрин да отиде на училище, ако може. Беше насрочена нова среща на ментори и трибути, с цел да се подготвят за интервютата, които сега щяха да бъдат напълно доброволни.

По-късно в Академията, докато гледаше от балкона на Хевънсбий Хол, празните столове го стреснаха. Наум беше сметнал, че са загинали осем трибути и че един е изчезнал, но не си беше помислил как това ще се отрази на подредбата на двайсет и четирите масички и как ще се получат неправилни, обезпокояващи празноти. Изобщо нямаше трибути от Окръг 1, 2, 6 и 9 и само един от 10. Повечето от останалите бяха ранени и всички изглеждаха зле. Когато менторите се присъединиха към групата, загубите проличаха още по-ясно. Шестима ментори бяха или мъртви, или в болница, а менторите на избягалите от Окръг 1 и 2 нямаха трибути на масичките и следователно нямаше причина да присъстват. Ливия Кардю обсъждаше обрата, който бяха взели събитията и настояваше от окръзите да се докарат нови трибути или поне да ѝ бъде даден Рипър, момчето, възложено на Клеменция, за която всички мислеха, че е под карантина заради грип. Желанието ѝ не беше удовлетворено и Рипър седеше сам до масичката си, с превръзка с ръждивокафява засъхнала кръв около главата.

Когато Кориолан седна срещу Луси Грей, тя дори не се опита да се усмихне. Измъчваше я остра кашлица, а по дрехите ѝ все още имаше сажди от пожара. Но ветеринарната лекарка беше надхвърлила надеждите на Кориолан, защото кожата на ръцете ѝ зарастваше добре.

— Здрасти — каза той, като бутна сандвич с фъстъчено масло и две от сладките на Сатирия през масата към нея.

— Здравей — каза дрезгаво тя. Беше изоставила всички опити за флирт и дори за приятелство. Тя потупа сандвича, но изглеждаше прекалено изтощена, за да яде. — Благодаря.

— Не, аз ти благодаря, задето ми спаси живота. — Каза го весело, но когато се вгледа в очите ѝ, веселостта се стопи.

— Това ли казваш на хората? — попита тя. — Че съм ти спасила живота?

Той го беше казал на Тайгрис и на грандмама и после, може би несигурен какво да прави с информацията, я беше оставил да напусне мислите му като сън. Сега при празните столове на загиналите около него, споменът за това как го спаси на арената зае съзнанието му и той не можеше да го отхвърли. Ако Луси Грей не му беше помогнала, той щеше да е напълно, безвъзвратно мъртъв. Още един бляскав ковчег, обсипан с цветя. Още един празен стол. Когато пак проговори, думите заседнаха на гърлото му и положи голямо усилие да ги изрече.

— Казах на моето семейство. Наистина. Благодаря ти, Луси Грей.

— Е, имах малко свободно време — каза тя, като прокара треперещ пръст по захарното цвете, с което беше украсена сладката. — Красиви сладки.

После настъпи объркването. Ако му беше спасила живота, той ѝ дължеше — какво? Сандвич и две сладки? С това ѝ се отплащаше. За живота си. Който очевидно оценяваше доста евтино. Истината беше, че ѝ дължеше всичко. Той усети как се изчервява.

— Можеше да избягаш. И ако го беше направила, щях да изгоря в пламъци, преди да стигнат до мен.

— Да избягам, а? Изглежда доста голямо усилие, за да ме застрелят — каза тя.

Кориолан поклати глава.

— Може да се шегуваш, но то не променя това, което направи за мен. Надявам се, че ще мога да ти се отплатя по някакъв начин.

— И аз се надявам — каза тя.

В тези няколко думи той усети промяна в отношенията им. Като неин ментор той беше благосклонният приносител на дарове, които трябваше винаги да се посрещат с благодарност. Сега тя беше обърнала изцяло нещата, като му беше дала неоценим дар. На повърхността всичко изглеждаше същото. Оковано момиче, момче, което му носи храна. Миротворци, които се грижеха това положение да се запази. Но дълбоко вътре, нещата между тях никога нямаше да бъдат същите. Той винаги щеше да ѝ бъде длъжник. Тя имаше право да иска какво ли не.

— Не знам как — призна той.

Луси Грей се озърна наоколо, оглеждайки ранените си съперници. После го погледна право в очите и в гласа ѝ усети нетърпение.

— Като начало си помисли, че наистина мога да спечеля.

Част II

Наградата

11

Думите на Луси Грей го засегнаха, но като се замисли, бяха напълно заслужени. Кориолан никога не я беше разглеждал като победител в Игрите. В стратегията му никога не беше влизало това да я направи победител. Единственото му желание беше да се възползва от чара и привлекателността ѝ, за да постигне успех за себе си. Дори когато я насърчи да пее за спонсорите, се опитваше да удължи вниманието, което тя му носеше. Само преди минута оздравелите ѝ ръце бяха добра новина, защото можеше да свири на китара вечерта на интервюто, а не за да се отбранява на арената. Фактът, че тя беше важна за него, както ѝ беше казал в зоологическата градина, само влошаваше нещата. Той би трябвало да се мъчи да запази живота ѝ, да се мъчи тя да стане победител, независимо от шансовете.

— Бях искрена, като ти казах, че си торта със сметана — каза Луси Грей. — Ти си единственият, който изобщо си направи труда да дойде. Ти и приятелят ти Сеян. Двамата се държахте така, сякаш сме човешки същества. Но единственият начин, по който сега можеш да ми се отплатиш, е като ми помогнеш да оцелея от това нещо.

— Съгласен съм. — Почувства се много по-добре, след като го каза. — От сега нататък целта ни е да победим.

Луси Грей протегна ръка.

— Да си стиснем ръцете?

Кориолан внимателно разтърси ръката ѝ.

— Обещавам ти. — Предизвикателството го изпълни с енергия. — Стъпка номер едно: аз измислям стратегия.

— Двамата измисляме стратегия — поправи го тя. Но се усмихна и отхапа от сандвича.

— Двамата измисляме стратегия. — Той пресметна още веднъж. — Остават ти само четиринайсет конкуренти, освен ако не намерят Марк.

— Ако се погрижиш да остана жива още няколко дни, възможно е да спечеля техническа победа — каза тя.

Кориолан огледа залата и при вида на нейните паднали духом, болнави конкуренти, оковани във вериги, се окуражи, преди да признае, че и Луси Грей не беше в много по-добра форма. Все пак, след като Окръг 1 и 2 бяха извън играта, а Джесъп се грижеше за нея, както и при новата спонсорска програма, шансовете ѝ бяха много по-големи, отколкото когато пристигна в Капитола. Може би ако успееше да я храни, тя можеше да избяга и да се скрие някъде на арената, докато другите се избият помежду си или измрат от глад.

— Трябва да те питам едно нещо — каза той. — Ако се стигне до това, би ли убила някого?

Луси Грей дъвчеше, преценявайки въпроса.

— Може би в самозащита.

— Това са Игрите на глада. Всичко е в самозащита — каза той. — Но може би ще е най-добре да избягаш от другите трибути и да ти намерим спонсори за храна. Да изчакаш известно време.

— Да, за мен това е по-добра стратегия — съгласи се тя. — Да издържам ужасяващи неща е един от талантите ми. — Тя се задави от хапка сух хляб.

Кориолан ѝ подаде бутилка вода от чантата си.

— Пак ще има интервюта, но сега ще са доброволни. Готова ли си за това?

— Майтапиш ли се? Имам една песен, която е написана за този дрезгав от уиски глас — каза тя. — Намери ли ми китара?

— Не, но днес ще намеря — обеща той. — Все някой трябва да има китара, която да ми заеме. Ако можем да ти намерим спонсори, това много ще ни помогне да спечелиш.

Тя се пооживи, като започна да му разказва какво би могла да изпее. Но им бяха дадени само десет минути и кратката среща завърши, когато професор Сикъл нареди на менторите да се върнат в лабораторията по биология.

Изпълнявайки това, което изглежда бяха строги мерки за сигурност, дотам ги ескортираха миротворци, а деканът Хайботъм отмяташе имената им по списък, докато сядаха по местата си. Физически здравите ментори на загиналите и изчезналите трибути, включително Ливия и Сеян, вече седяха на лабораторните маси и гледаха как д-р Гол пуска моркови в клетката на заека. При вида ѝ — толкова близо и толкова луда — Кориолан плувна в пот.

— Скок-подскок, морков или пръчка? Всички умират, а на теб… — Тя се обърна въпросително към тях и всички, освен Сеян, отвърнаха поглед.

— … а на теб ти е лошо — каза Сеян.

Д-р Гол се засмя.

— А, съчувственото момче. Къде е трибутът ти? Имаш ли някаква представа?

Новините на Капитола продължаваха да отразяват издирването на Марк, но вече не толкова често. Официалното становище беше, че се крие на някое далечно ниво от Трансфера, където скоро ще бъде заловен. Градът се беше успокоил и всички бяха единодушни, че или ще загине, или ще бъде заловен всеки момент. Така или иначе, той изглежда беше решил по-скоро да избяга, отколкото да излезе от Трансфера, за да убива невинни граждани в Капитола.

— Възможно е да е на път към свободата — каза Сеян с напрегнат глас. — Възможно е да са го хванали и да не съобщават. Възможно е да е ранен и да се крие. Възможно е да е мъртъв. Нямам представа. А вие?

Без да иска, Кориолан се възхити на смелостта му. Разбира се, Сеян не знаеше колко опасна е д-р Гол. Ако не внимаваше, можеше да завърши в някоя клетка с чифт крила на папагал и слонски хобот.

— Не, не ми отговаряйте — добави ядосано Сеян. — Или е мъртъв, или скоро ще бъде, когато го хванете и го влачите по улиците във вериги.

— Това е наше право — възрази д-р Гол.

— Не, не е! Не е така, каквото и да казвате. Нямате право да оставяте хората да умират от глад, да ги наказвате безпричинно. Нямате право да отнемате живота и свободата им. Това са неща, с които всеки се ражда и те не са ваши, за да им ги отнемате. Фактът, че сте спечелили войната, не ви дава това право. Фактът, че имате повече оръжия, не ви дава това право. Фактът, че сте от Капитола, не ви дава това право. Нищо не ви дава право. О, дори не знам защо дойдох тук днес. — При тези думи Сеян скочи и хукна към вратата. Когато натисна дръжката, тя не помръдна. Той я разтърси и после се обърна към д-р Гол. — А сега и ни заключихте? Все едно това е нашата малка маймунска клетка.

— Не съм те освободила — каза д-р Гол. — Седни, момче.

— Не. — Сеян го изрече тихо, но все пак няколко души подскочиха.

След кратка пауза се намеси деканът Хайботъм.

— Заключено е отвън. Миротворците имат заповед да не ни обезпокояват, докато не им бъде наредено. Седни, моля те.

— Или да те отведем с придружител някъде другаде? — предложи д-р Гол. — Струва ми се, че офисите на баща ти са наблизо.

Беше ясно, че макар настойчиво да го наричаше „момче“, тя още отначало знаеше точно кой е Сеян.

Сеян изгаряше от гняв и унижение и не желаеше или не можеше да помръдне. Той стоеше и гледаше предизвикателно д-р Гол, докато напрежението стана непоносимо.

— До мен има свободно място — каза Кориолан, без никой да го е питал.

Предложението разсея Сеян и после той като че ли омекна. Пое дълбоко дъх, върна се по пътеката и седна на стола. С едната ръка стискаше дръжката на чантата си, а другата стисна в юмрук на масата.

Кориолан си помисли, че не е трябвало да се обажда. Забеляза, че деканът Хайботъм го поглежда учудено и той си придаде зает вид, като отвори тетрадката и приготви писалката си.

— Страстите се разгорещиха — каза д-р Гол на класа. — Разбирам. Наистина. Но трябва да се научите да ги овладявате и сдържате. Войните се печелят с глава, а не със сърце.

— Мислех, че войната свърши — каза Ливия. И тя изглеждаше ядосана, но не по същия начин като Сеян. Кориолан допусна, че е раздразнена от загубата на силния си трибут.

— Така ли? Дори след това, което преживя на арената? — попита д-р Гол.

— Според мен войната свърши — намеси се Лизистрата. — И ако е свършила, то технически и избиването е свършило, не е ли така?

— Започвам да мисля, че никога няма да свърши — обади се Фест. — Окръзите винаги ще ни мразят и ние винаги ще ги мразим.

— Според мен тук може да си на прав път — каза д-р Гол. — Нека приемем за момент, че войната е нещо неизменно. Конфликтът може да отслабва и да се усилва, но няма никога да спре наистина. В такъв случай каква трябва да е целта ни?

— Казвате, че не може да бъде спечелена? — попита Лизистрата.

— Нека приемем, че не може — отговори д-р Гол. — В такъв случай каква е стратегията ви?

Кориолан стисна здраво устни, за да не изрече отговора. Толкова очевидно. Прекалено очевидно. Но той знаеше, че Тайгрис е права, като му каза да избягва д-р Гол, дори ако би получил похвала. Докато класът обмисляше отговора, тя се разхождаше напред-назад по пътеката, като накрая спря до неговата маса.

— Г-н Сноу? Някакви идеи за възможни действия във връзка с нашата безкрайна война?

Той се успокои с мисълта, че тя е стара, а никой не живее вечно.

— Г-н Сноу? — настояваше тя. Той се почувства така, все едно беше заекът и тя го мушкаше с металната пръчка. — Искате ли да дадете някакво предложение?

— Трябва да я контролираме — каза тихо той. — Ако е невъзможно да сложим край на войната, то трябва да я контролираме неопределено дълго. Точно както правим сега. С миротворците, които окупират окръзите, със строги закони и с напомняне в кого е властта, както с Игрите на глада. При всеки сценарий за предпочитане е ние да сме силните, да бъдем победител, а не победен.

— Макар че в нашия случай това определено е по-неморалният вариант — измърмори Сеян.

— Не е неморално да се защитаваш — отговори му Ливия. — Кой не би предпочел да бъде победител, вместо победен?

— Не знам дали предпочитам да съм едното или другото — каза Лизистрата.

— Но това не е възможно — припомни ѝ Кориолан, — като се има предвид зададения въпрос. Не и ако се замислиш.

— Не и ако се замислиш, а, Каска? — каза д-р Гол и тръгна обратно по пътеката. — Малко позамисляне може да спаси живота на много хора.

Деканът Хайботъм драскаше по списъка. Може би Хайботъм е същият заек като мен, помисли си Кориолан и се запита защо си губи времето да се тревожи за него.

— Но да бъдем смели — продължи бодро д-р Гол. — Като повечето неща в живота, войната има своите превратности. И това е следващата ви домашна работа. Напишете есе за всичко привлекателно във войната. Всичко, което обичате в нея.

Много от съучениците му вдигнаха изненадано поглед, но не и Кориолан. Тази жена беше пуснала змии срещу Клеменция, за да се забавлява. Беше ясно, че ѝ доставя удоволствие да причинява болка и вероятно допускаше, че всички са като нея.

Лизистрата се намръщи.

— Което обичаме ли?

— Няма да ни трябва дълго време — каза Фест.

— Това групов проект ли е? — попита Ливия.

— Не, индивидуален. Проблемът с груповите проекти е, че обикновено един човек върши цялата работа — каза д-р Гол, като намигна на Кориолан, от което го побиха тръпки. — Но сте свободни да потърсите мнението на близките си. Може да се учудите. Бъдете толкова честни, колкото смеете. Донесете ги на неделната среща на менторите. — Тя извади още моркови от джоба си, обърна се към заека и изглежда забрави за тях.

Когато ги освободиха, Сеян тръгна след Кориолан по коридора.

— Трябва да престанеш да ме спасяваш.

Кориолан поклати глава.

— Не мога да се сдържа. То е някаква неволна реакция.

— Не знам какво щях да направя, ако не беше ти. — Сеян понижи глас. — Тази жена е зла. Трябва да бъде спряна.

Кориолан си помисли, че всеки опит д-р Гол да бъде детронирана щеше да бъде безуспешен, но си придаде съчувствен глас.

— Ти опита.

— И се провалих. Бих искал семейството ми да се прибере вкъщи. В Окръг 2, където ни е мястото. Не че там ще ни искат — каза Сеян. — Това, че съм от Капитола, ще стане причина за смъртта ми.

— Това е лош момент, Сеяне. С Игрите и с бомбите. Никой не е в най-добрата си форма. Не прави нищо прибързано, например да избягаш. — Кориолан го потупа по рамото и си помисли, Може да ми потрябва услуга.

— Да избягам къде? Как? С какво? — попита Сеян. — Но наистина ти благодаря за помощта. Бих искал да намеря някакъв начин да ти се отблагодаря.

Наистина имаше нещо, от което Кориолан се нуждаеше.

— Случайно да имаш китара, която да ми дадеш на заем?

Семейство Плинт нямаха китара, затова той посвети останалата част от следобеда да изпълни обещанието си на Луси Грей. Разпита съучениците си, но постигна единствено едно „може би“ от Випсания Сикъл, ментора на момчето от Окръг 7, което беше жонглирало с орехите в зоологическата градина.

— О, струва ми се, че имахме една през войната — каза му тя. — Нека да проверя и ще ти кажа. Много ще ми е приятно да чуя пак как пее твоето момиче!

Той не знаеше дали да ѝ вярва или не; семейство Сикъл не му правеха впечатление на много музикални хора. Випсания беше наследила от леля си Агрипина желанието да се конкурира и доколкото знаеше, тя се мъчеше да провали представлението на Луси Грей. Но той също беше добър в тази игра, затова ѝ каза, че е неговата спасителка, и продължи търсенето.

След като си тръгна от Академията с празни ръце, той се сети за Плурибус Бел. Той може би още имаше някакви инструменти, останали от нощния клуб.

Още щом вратата откъм задната улица се отвори, Боа Бел се уви около краката на Кориолан, мъркайки като локомотив. Беше седемнайсетгодишна, вече много стара и затова той внимателно я взе на ръце.

— А, тя винаги се радва на някой стар приятел — каза Плурибус и покани Кориолан да влезе.

Поражението на окръзите не се беше отразило на търговията на Плурибус, тъй като той все още изкарваше сигурни пари със стоки на черния пазар, макар че сега те бяха по-луксозни. Приличен алкохол, козметика и тютюн все още се намираха трудно. Окръг 1 бавно беше насочил вниманието си към доставки на удоволствия за Капитола, но не всеки имаше достъп до тях и струваха скъпо. Семейство Сноу вече не бяха редовни клиенти, но Тайгрис понякога го посещаваше, за да му продаде купоните за месо или кафе, което обикновено не можеха да си позволят. Хората плащаха с готовност за удоволствието да си купят един агнешки бут в повече.

Известен с дискретността си, Плурибус оставаше един от малкото хора, пред които Кориолан не трябваше да се преструва, че още е богат. Той знаеше положението на семейство Сноу, но никога не говореше за това, нито ги караше да се чувстват изпаднали. Днес той наля чаша студен чай на Кориолан, напълни една чиния със сладки и му предложи стол. Двамата си приказваха за бомбите и как те са събудили лошите спомени от войната, но скоро разговорът се насочи към Луси Грей, която беше направила много приятно впечатление на Плурибус.

— Ако имах няколко като нея, можех да си помисля дали да не отворя пак клуба — каза замечтано Плурибус. — О, пак ще си продавам стоката, но бих могъл да организирам представления през уикенда. Истината е, че бяхме прекалено заети да се избиваме взаимно и забравихме как да се забавляваме. Но тя знае. Твоето момиче.

Кориолан му описа плана за интервюто и попита дали случайно няма китара, която да му даде назаем.

— Много ще я пазим, обещавам. Ще я държа вкъщи, освен когато тя свири на нея и ще я върна веднага след предаването.

Плурибус не се нуждаеше от повече увещания.

— Знаеш ли, опаковах всичко, след като Кир загина при бомбардировките. Беше глупаво. Сякаш бих могъл да забравя толкова лесно любовта на живота си. — Той стана, премести куп сандъци с парфюм, зад които се разкри вратата на стар гардероб. Вътре, подредени с любов на рафтовете, имаше различни музикални инструменти. Плурибус издърпа един учудващо чист кожен калъф и вдигна капака. Кориолан погледна блестящия, златен предмет вътре и го лъхна приятна миризма на старо дърво и лак. Тялото приличаше на женско, с шест струни, опънати по дългия гриф до ключовете за настройване. Той ги докосна леко с пръст. Макар и да не беше настроена, усети красотата на звуците с цялото си тяло.

Кориолан поклати глава.

— Тази е прекалено хубава. Не искам да рискувам да я повредя.

— Вярвам ти. И вярвам на твоето момиче. Бих искал да чуя какво ще направи с нея. — Плурибус затвори калъфа и му го подаде. — Вземи я и ѝ кажи, че ѝ стискам палци. Добре е да имаш приятел в публиката.

Кориолан взе китарата с благодарност.

— Благодаря ти, Плурибус. Надявам се, че пак ще отвориш клуба. Ще ти стана редовен клиент.

— Също като баща ти — каза Плурибус и се захили. — Когато беше горе-долу на твоята възраст, той всяка вечер затваряше заведението с онзи бандит Каска Хайботъм.

Всяка дума от казаното му прозвуча абсурдно. Неговият сериозен баща, толкова лишен от хумор и строг, да се забавлява в нощен клуб? И не с кой да е друг, а с декана Хайботъм? Той никога не беше чувал да споменават имената им заедно, макар че двамата бяха горе-долу на една и съща възраст.

— Шегуваш се, нали?

— О, не. Двамата бяха луди глави — каза Плурибус. Но преди да продължи нататък, го прекъсна клиент.

Много грижливо Кориолан отнесе трофея си вкъщи и го постави на шкафа. Тайгрис и грандмама се възхищаваха на китарата, но той изгаряше от нетърпение да види реакцията на Луси Грей. Какъвто и инструмент да беше имала в Окръг 12, той никога не би могъл да се сравнява с китарата на Плурибус.

Болеше го глава и си легна при залез-слънце, но известно време не можа да заспи, толкова развълнуван беше от отношенията между баща му и „онзи бандит Каска Хайботъм“. Ако са били приятели, както твърдеше Плурибус, от приятелството им не беше останало нищо. Мислеше си, че колкото и близки да са били през онези дни, прекарвани в клуба, нещата не са завършили добре. При първа възможност щеше да разпита Плурибус за повече подробности.

Но през следващите няколко дни не му се отдаде такава възможност, тъй като те бяха посветени на подготовката на Луси Грей за интервюто, което щеше да се проведе в събота вечер. На всяка двойка ментор-трибут беше отредена класна стая за работа. Охраняваха ги двама миротворци, но свалиха белезниците и веригите на Луси Грей. Тайгрис ѝ прати една своя стара рокля и каза, че ако Луси Грей е готова да ѝ се довери, може да изпере и да изглади роклята с воланите във всички цветове на дъгата за телевизионното предаване. Луси Грей се подвоуми, но когато Кориолан ѝ даде другия подарък от Тайгрис, малък сапун с формата на цвете и ухаещ на лавандула, тя го накара да се обърне с гръб и се преоблече.

Луси Грей пое китарата с такава любов, сякаш беше живо същество, и това подсказваше за едно минало, толкова различно от неговото, че му беше трудно да си го представи. Тя дълго време настройва инструмента и после засвири песен след песен, очевидно толкова изгладняла за музика, колкото и за храната, която ѝ носеше. Той я тъпчеше с всичката храна, която можеха да отделят, заедно с бутилки чай, подсладен с царевичен сироп, за да облекчи гърлото ѝ. До настъпването на голямата вечер гласните ѝ струни значително се подобриха.

Предаването Игрите на глада: Вечерта на интервютата започна пред публика на живо в аудиторията на Академията и се излъчваше в цял Панем. Водещ беше синоптикът от телевизията на Капитола Лукреций „Лъки“ Фликърман, известен с палячовското си поведение, което изглеждаше както крайно неподходящо, така и учудващо приятно толкова скоро след всички убийства. Лъки беше облечен в син костюм с висока яка и с акценти от изкуствени диаманти, косата му беше намазана с гел и посипана с медно зелена пудра, а настроението му можеше да се опише единствено като жизнерадостно. Черната завеса на сцената, получила шанс за втори живот от някаква постановка преди войната, изобразяваше звездно небе и съответно блещукаше.

Прозвуча химнът във весело изпълнение и Лъки приветства публиката с добре дошли на чисто новите Игри на глада в чисто новото десетилетие, игри, в които всеки гражданин на Капитола може да участва, като стане спонсор на трибут по свой избор. Поради хаоса през последните няколко дни, най-доброто, което екипът на д-р Гол беше успял да измисли, беше да предложи пет-шест основни храни, които спонсорите можеха да изпращат на трибутите.

— Чудите се каква полза има от това за вас? — изчурулика Лъки. После той обясни залагането, проста система с опции „победител, място, представяне“, позната на онези, които бяха залагали на надбягванията с понита преди войната. Всеки, който искаше да изпрати паричен подарък за храна на трибут или да заложи на някой от тях, трябваше само да отиде в местната поща, където служителите бяха готови да му помогнат. От утре пощите щяха да бъдат отворени от осем сутринта до осем вечерта, предоставяйки на хората време да направят залозите си преди началото на Игрите на глада в понеделник. След като представи новия момент в Игрите, Лъки почти нямаше какво друго да прави, освен да прочете текста от телепромпта за интервютата, но той успя да вмъкне няколко магически фокуса, като да налее в чашите вино с различен цвят от една и съща бутилка, за да вдигне тост за Капитола, и да пусне гълъб от широкия ръкав на сакото си.

Само половината от двойките ментор-трибут, които участваха, показаха нещо. Кориолан помоли да бъде последен, знаейки, че никой не може да се сравнява с Луси Грей, но искаше да закрие предаването за по-голям ефект. Другите ментори дадоха обща информация за трибутите си, като се мъчеха да включат нещо запомнящо се и подканваха публиката да ги спонсорира. За да демонстрира силата на своя трибут, Лизистрата седна спокойно на стола, а Джесъп с лекота я вдигна заедно с него над главата си. Сърк, момчето от Окръг 3, каза, че може да запали огън с очилата си, а Ио Джаспър, неговият ментор, тъй като имаше научни познания, предложи различен ъгъл и час на деня, които биха улеснили задачата му. Високомерната Джуно Фипс призна разочарованието си, че ѝ се е паднал малкият Бобин. Не заслужаваше ли една Фипс, потомка на семейство, което е сред основателите на Капитол, нещо по-добро от Окръг 8? Но той спечели благоразположението ѝ, когато ѝ описа пет различни начина, по които може да убие някого с игла за шев. Корал, момичето на Фест от Окръг 4, доказа способността си да си служи с тризъбец, оръжие, което обикновено се предоставяше на арената. Тя я демонстрира със стара метла, размахвайки я толкова умело, че не остави никакви съмнения за способностите си. Домиция Уимзиуик, която беше наследница на млекодобивен бизнес, беше запозната с кравите и това се оказа предимство. Както винаги приповдигната, тя така увлече Танър, мускулестия си трибут от Окръг 10, в разговор за методите на колене, че Лъки трябваше да ги прекъсне, когато свърши времето им. Арахна беше сбъркала, като твърдеше, че темата е отблъскваща, защото Танър събра най-много аплодисменти до момента.

Кориолан слушаше с половин ухо, докато се подготвяше да излезе на сцената с Луси Грей. Феликс Рейвинстил, внук на сестрата на президента, се мъчеше да направи впечатление с Дил, момичето от Окръг 11, но Кориолан не можеше да разбере какво точно иска, защото тя беше толкова болна, че дори и кашлянето ѝ едва се чуваше.

Тайгрис беше извършила едно от поредните си чудеса с роклята на Луси Грей. Мръсотията и саждите бяха изчезнали и сега се виждаха само свежи, колосани редици от волани. Беше изпратила и кутийка руж, изхвърлена на Фабриция с останало малко на дъното. Добре измита, с бузи и устни с руж, с високо вдигната коса, както беше на Жътвата, Луси Грей изглеждаше, както каза Плурибус, като човек, който знае как да се забавлява.

— Мисля, че шансовете ти се подобряват с всяка минута — каза Кориолан, като нагласи една красива розова пъпка в косата ѝ. Тя беше също като цветето на ревера му, ако за всеки случай някой се нуждаеше от напомняне на кого принадлежи Луси Грей.

— Е, знаеш какво казват. Представлението не е свършило, докато не запее сойката-присмехулка — каза тя.

— Сойката-присмехулка? — Той се засмя. — Хайде, според мен ти само си измисляш тези неща.

— Не и това. Сойката-присмехулка е истинска птица — увери го тя.

— И тя пее в твоето представление? — попита той.

— Не в моето представление, скъпи. В твоето. Ако не твоето, поне на Капитола — каза Луси Грей. — Мисля, че е наш ред.

С чистата си рокля и неговата грижливо изгладена униформа, самата им поява предизвика спонтанни аплодисменти от публиката. Той не губи време, за да ѝ задава много въпроси, които не бяха интересни за никого. Вместо това се представи, отстъпи назад и я остави сама под прожекторите.

— Добър вечер — каза тя. — Аз съм Луси Грей Беърд от Ятото. Започнах да пиша тази песен още в Окръг дванайсет, преди да знам какъв ще бъде краят. Текстът е мой по една стара мелодия. Там, откъдето съм, я наричаме балада. Това е песен, в която се разказва някаква история. И тази сигурно е моята. „Балада за Луси Грей Беърд“. Надявам се да ви хареса.

Кориолан я беше слушал да пее десетки песни през последните няколко дни, изпълнени с всичко от красотата на пролетта до сърцераздирателната болка от загубата на майка ѝ. Приспивни песни и песни, които те карат да тактуваш с крак, тъжни песни и леки песни. Тя искаше мнението му и следеше внимателно реакцията му на всяка песен. Кориолан си мислеше, че са избрали една очарователна песен за чудото да се влюбиш, но след няколко такта от баладата разбра, че това не е нещо, което е репетирала. Пленителната мелодия задаваше тона, а думите завършваха магията, когато започна да пее с глас, който беше дрезгав от дим и тъга.

Когато бях бебе, паднах в дупка.

Когато станах момиче, паднах в обятията ти.

Дойдоха трудни времена и загубихме ярките си цветове.

Ти пропадна, а аз живеех от красотата си.

Танцувах срещу обяд, пръсках целувки като мед.

Ти крадеше и играеше на комар, а аз казвах: „Така трябва“.

Пеехме за вечеря и изпивахме парите си.

После един ден ти си тръгна и каза, че не струвам.

Е, добре, лоша съм, но и ти не си голяма награда.

Е, добре, лоша съм, но това не е нищо ново.

Каза, че няма да ме обичаш, и аз няма да те обичам.

Само да ти припомня коя съм за теб.

Защото аз съм тази, която те пази, когато скачаш.

Аз съм тази, която знае колко си смел.

И аз съм тази, която е чула какво каза насън.

Ще отнеса това и още, когато легна в гроба.

Няма да мине дълго и ще съм под земята.

Няма да мине дълго и ще си сам.

Така че при кого ще идеш утре, се чудя?

Защото когато камбаната бие, любими, ще си сам.

Аз съм тази, на която позволи да види сълзите ти.

Познавам душата, която се мъчиш да спасиш.

Много жалко, че съм залогът, който ти загуби на Жътвата.

Сега какво ще правиш, когато легна в гроба?

Когато свърши, в залата настъпи пълна тишина. После се чуха подсмърчания, кашляне и накрая гласът на Плурибус, който извика „Браво“ от дъното на залата, и последваха бурни аплодисменти.

Кориолан знаеше, че тя е попаднала право в целта с този печален, затрогващ и личен разказ за живота ѝ. Знаеше, че на арената ще се излеят подаръци за нея. Че успехът ѝ дори още сега ще се върне към него и ще се превърне в негов успех. Сноу винаги е на върха и тъй нататък. Знаеше, че трябва да е във възторг от този обрат на нещата и вътрешно да скача от радост, докато външно си придава скромен, доволен вид.

Но истинското чувство, което изпитваше, беше ревност.

12

— И накрая, но не на последно място по значение, момичето от Окръг дванайсет… тя принадлежи на Кориолан Сноу.

— Нещата можеше да са различни, ако не ти се беше паднало твоето малко многоцветно момиче.

— Истината е, че бяхме толкова заети да се избиваме взаимно, че забравихме как да се забавляваме. Но тя знае. Твоето момиче.

Неговото момиче. Неговото. Тук в Капитола беше даденост, че Луси Грей му принадлежи, сякаш животът ѝ е започнал едва когато името ѝ е изскочило на Жътвата. Дори моралистът Сеян беше убеден, че тя е нещо, което може да изтъргува. Ако това не беше собственост, то какво друго? С песента си Луси Грей беше отхвърлила всичко това, представяйки един живот, който нямаше нищо общо с него и беше свързан по много начини с някой друг. Някой, когото направо наричаше „любими“. И макар да нямаше право да иска сърцето ѝ — той почти не познаваше това момиче! — не му харесваше мисълта, че някой друг го притежава. Въпреки че песента определено имаше успех, той се почувства някак си предаден от нея. Дори унижен.

Луси Грей стана, поклони се и после протегна ръка към него. След моментно колебание той отиде при нея на авансцената, докато аплодисментите преминаха в овации и публиката стана на крака. Плурибус първи извика „бис“, но времето им свърши, както им припомни Лъки Фликърман, затова се поклониха още веднъж и напуснаха сцената ръка за ръка.

Когато влязоха зад кулисите, тя искаше да пусне ръката му, но той стисна нейната още по-силно.

— Е, беше абсолютен успех. Поздравления. Нова песен ли е?

— Работех върху нея от известно време, но последните думи ми дойдоха преди няколко часа — каза тя. — Защо? Не ти ли хареса?

— Изненада ме. Имаше толкова много други песни — каза той.

— Имаше. — Луси Грей издърпа ръката си и прокара пръсти по струните на китарата, като изсвири още една последна мелодия, преди внимателно да прибере инструмента в калъфа.

— Ето ти китарата, Кориолане. Ще се бия с всички сили, за да спечеля тези Игри, но ще съм на арената с хора като Рипър, Танър и някои други, на които да убиват не им е чуждо. Няма гаранция за нищо.

— А песента? — настоя той.

— Песента ли? — повтори тя и помисли малко, преди да отговори. — Оставих зад себе си в Окръг дванайсет някои неуредени неща. Нали станах трибут… Понякога е въпрос на лош късмет, а понякога на злонамереност. Това беше злонамереност. А някой, който ми дължи много, имаше пръст в нея. Тази песен беше един вид отмъщение. Повечето хора няма да го разберат, но Ятото ще разчете съвсем ясно посланието. А само те са важни за мен.

— След като чуят само веднъж песента? — попита Кориолан. — Тя свърши много бързо.

— Един път е напълно достатъчно за моята братовчедка Мод Айвъри. Това дете никога не забравя мелодия — каза Луси Грей. — Изглежда пак ще ме приберат.

Двамата миротворци, които се появиха до нея, сега се отнасяха определено приятелски, като я попитаха дали е готова да тръгне и се мъчеха да сдържат усмивките си. Също като онези миротворци от Окръг 12. Кориолан не можеше да не си зададе въпроса докъде стигаше нейната дружелюбност. Той ги погледна неодобрително, което имаше нулев ефект и чу как докато я отвеждат ѝ правят комплименти за изпълнението.

Кориолан сподави раздразнението си и приемаше поздравленията, които се сипеха от всички страни. Това му помогна да си припомни, че той е истинската звезда на вечерта. Дори ако Луси Грей не беше наясно с въпроса, в очите на Капитола тя му принадлежеше. Какъв смисъл би имало да приписват това на някакъв трибут от окръзите? Повярва си, докато не попадна на Плурибус, който изпадна във възторг:

— Какъв талант, тя е родена певица! Ако успее да оцелее, съм решил да я направя звездата в моя клуб.

— Това ми се струва малко трудно. Няма ли да я изпратят обратно вкъщи? — попита Кориолан.

— Правил съм услуга на един-двама и мога да ги помоля — каза той. — О, Кориолане, тя беше страхотна. Толкова се радвам, че ти се е паднала, момчето ми. Крайно време беше семейство Сноу да имат малко късмет.

Глупав старец със смешна напудрена перука и грохнала стара котка. Какво знаеше той за нещата? Кориолан се канеше да му каже, че греши, но се отказа, защото Сатирия се доближи и прошепна в ухото му:

— Според мен наградата ти е вързана в кърпа.

Сеян се появи в друг чисто нов костюм, като водеше под ръка смачкана женица със скъпа рокля на цветя. Нямаше значение. И картоф да облечеш в бална рокля, той пак ще става само за пюре. Кориолан знаеше, че това не може да бъде никой друг, освен „мами“.

Сеян ги представи, той протегна ръка и ѝ се усмихна сърдечно:

— Госпожо Плинт, каква чест. Моля простете небрежността ми. Все се каня да ви пиша и да ви благодаря, но щом седна, получавам силно главоболие от сътресението и не мога да си събера мислите. Благодаря ви за вкусното ядене.

Госпожа Плинт се разтопи от удоволствие и притеснено се засмя.

— Ние трябва да ти благодарим, Кориолане. Толкова се радваме, че Сеян си има такъв добър приятел. Ако някога се нуждаеш от нещо, надявам се знаеш, че можеш да разчиташ на нас.

— Е, същото се отнася и за вас, госпожо. На ваше разположение съм — каза той с толкова преувеличена любезност, че би събудил подозрението на всекиго, но не и на „мами“. Очите ѝ се наляха със сълзи и тя издаде сподавен звук, останала без думи от неговото великодушие. Пъхна ръка в чантата си — ужасно нещо с размерите на малък куфар — извади дантелена кърпичка и се изсекна. За щастие Тайгрис, която беше наистина много мила с всички, дойде зад кулисите, намери го и пое задачата да си приказва с двамата Плинт.

Накрая всички се успокоиха и на път за вкъщи братовчедите анализираха вечерта, от пестеливото използване на руж от Луси Грей до злополучната кройка на роклята на „мами“.

— Наистина, Корио, не бих могла да си представя по-добро развитие на нещата за теб — каза Тайгрис.

— Определено съм доволен — каза той. — Мисля, че ще успеем да ѝ намерим спонсори. Единствено се надявам някои хора да не бъдат отблъснати от песента.

— Аз много се развълнувах. Според мен беше така с повечето хора. Не ти ли хареса? — попита тя.

— Разбира се, че ми хареса, но аз съм по-свободомислещ от повечето хора — каза той. — Имам предвид, какво според теб се намекваше, че се е случило?

— Прозвуча ми така, сякаш са ѝ се случили неприятности. Някой, когото е обичала, ѝ е разбил сърцето — отговори Тайгрис.

— Това е само половината от историята — продължи той, защото не можеше да позволи дори на Тайгрис да си помисли, че завижда на някакво нищожество от окръзите. — Имаше една част, в която се казваше, че живее от красотата си.

— Е, може да означава какво ли не. Тя все пак е певица.

Той помисли.

— Сигурно е така.

— Ти каза, че е загубила родителите си. Вероятно се е борила сама години наред. Според мен никой, който е преживял войната и следващите години, не може да я обвинява за нищо. — Тайгрис сведе поглед. — Всички сме вършили неща, с които не се гордеем.

— Ти не си.

— Не съм ли? — Усети необичайна горчивина в гласа ѝ. — Всички сме вършили. Може би беше прекалено малък, за да си спомняш. Може би не знаеше колко тежко беше.

— Как може да го кажеш? Това е всичко, което помня — отговори той.

— Тогава бъди великодушен, Корио — рязко каза тя. — И се помъчи да не гледаш отвисоко хората, които е трябвало да избират между смъртта и позора.

Укорът на Тайгрис го шокира, но не толкова, колкото намекът ѝ за постъпки, които биха могли да се считат за позорни. Какво беше направила? Защото ако е направила нещо, то е било, за да защити него. Спомни си за сутринта на Жътвата, когато между другото се чудеше какво би могла да продаде на черния пазар, но никога не беше приел това на сериозно. А може би не беше така? Може би предпочиташе да не знае какви жертви би била готова да направи заради него? Коментарът ѝ беше доста неясен, а и толкова много неща бяха под достойнството на един Сноу, че би могъл да каже, също като в песента на Луси Грей, „Е, би могло да е всичко“. Искаше ли да знае подробностите? Не. Истината беше, че не искаше.

Той отвори стъклената външна врата и Тайгрис извика, като не можеше да повярва на очите си:

— О, не може да бъде! Асансьорът работи!

Той се усъмни, защото асансьорът не работеше още от началото на войната. Но вратата беше отворена и лампите се отразяваха в огледалните стени на кабината. Доволен от смяната на темата, той се поклони ниско и я покани да влезе.

— След вас.

Тайгрис се засмя и влезе тържествено в асансьора като дама от висшето общество, каквато всъщност се беше родила.

— Много сте любезен.

Кориолан я последва и за момент двамата се взираха в копчетата за различните етажи.

— Последния път, когато си спомням, че имаше асансьор, се връщахме от погребението на баща ми. Прибрахме се и оттогава досега се изкачваме по стълбите.

— Грандмама ще се зарадва — каза Тайгрис. — С нейните колена вече не може да слиза и да се изкачва по стълбите.

— И аз се радвам. Може би сега от време на време ще излиза от апартамента — каза Кориолан. Тайгрис го плесна по ръката, но се засмя. — Наистина. Ще е хубаво да останем сами за пет минути. Може да пропуснем химна някоя сутрин или да не слагам вратовръзка за вечеря. Но от друга страна, има опасност да се разприказва с хората. „Когато Кориолан стане президент, всеки вторник ще вали дъжд от шампанско“.

— Може би хората ще го отдадат на възрастта ѝ — каза Тайгрис.

— Да се надяваме. На теб ли се пада честта?

Тайгрис протегна ръка и продължително натисна най-горното копче. След пауза вратите се затвориха, без да изскърцат, и те тръгнаха нагоре.

— Учудена съм, че жилищният съвет е решил да го оправи сега. Сигурно е било скъпо.

Кориолан се намръщи.

— Мислиш ли, че стягат сградата с надежда да продадат апартаментите си? Нали се сещаш, заради новите данъци.

Веселото настроение на Тайгрис изчезна.

— Много възможно е. Знам, че семейство Дулитъл се готвят да го продадат, ако им предложат добра цена. Казват, че апартаментът е прекалено голям за тях, но знам, че не е това причината.

— И ние ли ще кажем така? Че наследственият ни дом е станал прекалено голям? — попита Кориолан, когато асансьорът се отвори и застанаха пред външната врата на апартамента. — Хайде. Имам да пиша домашно.

Грандмама го чакаше, обсипа го с похвали и каза, че непрекъснато повтарят най-хубавите моменти от интервютата.

— Това твое момиче е тъжно и нещастно, но кой знае защо привлекателно по свой начин. Може би е заради гласа ѝ. Някак ти влиза под кожата.

Щом Луси Грей беше спечелила грандмама, според Кориолан останалата част от нацията можеше единствено да я последва. Ако никой не се тревожеше от съмнителното ѝ минало, защо той трябваше да се тревожи?

Наля си чаша суроватка, облече копринения халат на баща си и седна да пише есе за всички неща от войната, които обича. Започна с Както казват, войната е нещастие, но не без своите чарове. Стори му се хитро начало, но не водеше за никъде и половин час по-късно не беше постигнал напредък. Както беше подхвърлил Фест, по определение домашното щеше да е много кратко. Но той знаеше, че това няма да удовлетвори д-р Гол и половинчатите усилия ще му навлекат единствено нежелано внимание.

Тайгрис влезе да му каже лека нощ и той я попита какво мисли по въпроса.

— Спомняш ли си изобщо нещо, което ни харесваше?

Тя седна на края на леглото и се замисли.

— Харесваха ми някои униформи. Не тези, които носят сега. Спомняш ли си червените мундири със златни ширити?

— На парадите ли? — Той усети лека тръпка, като си припомни как се надвесва от прозореца, за да гледа войниците и оркестрите, които маршируваха по улицата. — Харесвах ли парадите?

— Много ги обичаше. Толкова се вълнуваше, че не можехме да те накараме да си изядеш закуската — каза Тайгрис. — Когато имаше паради, винаги празнувахме.

— Бяхме на първия ред. — Кориолан написа на листче хартия думите униформи и паради, после добави фойерверки.

— Сигурно като съм бил малък, са ми харесвали всякакви зрелища.

— Помниш ли пуйката? — попита изведнъж Тайгрис.

Беше през последната година от войната, когато обсадата беше тласнала Капитола към канибализъм и отчаяние. Дори бобът беше на свършване и от месеци не бяха слагали на масата нищо, напомнящо месо. За да повдигне духа, Капитолът беше обявил 15 декември за Национален ден на героите. Направиха специално телевизионно предаване и отдадоха почит на десетина граждани, загубили живота си, защитавайки Капитола, сред които и бащата на Кориолан генерал Крас Сноу. Пуснаха тока навреме за предаването, но цял един ден преди това нямаше ток, а заедно с това и отопление. Бяха се сгушили на огромното легло на грандмама и останаха на него, за да гледат как отдават почит на героите. Дори тогава споменът на Кориолан за баща му вече беше избледнял и макар да познаваше лицето му от снимки, той се изненада от дълбокия му глас и безкомпромисните думи срещу окръзите. След като химнът свърши, на входната врата се почука, те станаха да отворят и видяха трима млади войници в парадни униформи, които носеха възпоменателна плака и кошница с десеткилограмова замразена пуйка, подарък от държавата. Очевидно в опит да пресъздадат някогашния лукс на Капитола, в кошницата имаше още прашен буркан с ментов конфитюр, консерва сьомга, три натрошени ананасови сладки, сюнгер и свещ с аромат на цветя. Войниците оставиха кошницата на масата във фоайето, прочетоха благодарствено писмо и им пожелаха лека нощ. Тайгрис се разплака и грандмама трябваше да седне, но първото, което Кориолан направи, беше да хукне и да провери дали вратата е заключена, за да опазят новопридобитите си богатства.

Направиха си сандвичи със сьомга и беше решено на другия ден Тайгрис да не ходи на училище, за да измисли как да сготви птицата. Кориолан занесе покана за вечеря на гравираната хартия на семейство Сноу на Плурибус, който дойде и донесе поска и очукана консерва праскови. С помощта на една от старите книги с рецепти на готвача, Тайгрис надмина себе си и пируваха с пуйка, глазирана с конфитюр, пълнена с хляб и зеле. Не бяха яли нищо по-вкусно — нито преди, нито след това.

— Остава си един от най-хубавите дни в живота ми. — Не беше сигурен как точно да го каже с думи, но накрая добави към списъка облекчение от нищетата. — Ти беше истинско чудо — как само сготви пуйката. Тогава ми се виждаше толкова голяма, но всъщност си била малко момиче — каза Кориолан.

Тайгрис се усмихна.

— И ти. На покрива имаше градина на победата.

— Ако обичаш магданоз, мен ме търси! — Той се засмя. Но се гордееше с магданоза си. Освежаваше супата, а и понякога можеше да го размени за други неща. Той добави към списъка находчивост.

И така, той написа домашното си, като изброи тези удоволствия от детството си, но накрая не остана доволен. Помисли си за последните две седмици, бомбите на арената, смъртта на съучениците си, бягството на Марк и как всичко това беше съживило ужаса, който изпитваше, когато Капитолът се намираше под обсада. И тогава, и сега важното беше да се живее без този страх. Затова той добави един абзац за дълбокото си облекчение от това, че са спечелили войната, и мрачното задоволство да види враговете на Капитола, които се бяха отнесли толкова жестоко към него и заради които семейството му беше платило толкова висока цена, принудени да се подчинят. Спънати. Безсилни. Без да могат повече да му причинят болка. Харесваше му непознатото усещане за безопасност, дошло с поражението им. Сигурността, която единствено силата даваше. Способността да контролираш нещата. Да, това харесваше най-много от всичко.

На другата сутрин, докато останалите ментори пристигаха един по един за неделната среща, Кориолан се мъчеше да си представи какви щяха да бъдат, ако нямаше война. Те бяха току-що проходили, когато войната започна, и не повече от осемгодишни, когато свърши. Макар и трудностите да бяха по-малко, той и съучениците му бяха далече от разкошния живот, който водеха семействата им при раждането им, и възстановяването на техния свят беше бавно и обезсърчително. Ако можеше да изтрие купоните за храна, бомбардировките, глада и страха и да ги замени с розовия живот, който би трябвало да наследят, дали би могъл изобщо да разпознае приятелите си?

Кориолан изпита леко угризение, когато се сети за Клеменция. Още не беше отишъл да я види, зает с възстановяването си, домашното и подготовката на Луси Грей за Игрите. Но не ставаше въпрос само за това, че нямаше време. Нямаше желание да се върне в болницата и да види в какво състояние е тя. Ами ако лекарят лъжеше и люспите се бяха разпрострели върху цялото ѝ тяло? Ако изцяло се беше превърнала в змия? Това бяха глупости, но лабораторията на д-р Гол беше толкова зловеща, че изпадаше в крайности. През главата му мина параноична мисъл. Ами ако хората на д-р Гол само това и чакаха — да отиде в болницата, за да затворят и него? Не беше логично. Ако искаха да го задържат, щяха да го направят, когато беше на легло в болницата. Стигна до заключението, че цялото нещо е абсурдно. Щеше да отиде да я види при първа възможност.

Д-р Гол, която очевидно ставаше рано, и деканът Хайботъм, който очевидно не обичаше да става рано, направиха анализ на представянето от предишната вечер. Кориолан и Луси Грей бяха смазали конкуренцията, макар че дадоха точки и на онези, които поне бяха успели да стигнат с трибутите си до етапа на интервютата. По телевизията на Капитола Лъки Фликърман предаваше актуална информация за залозите от централната поща и докато хората отдаваха предпочитанията си на Танър и Джесъп като победители, Луси Грей беше получила три пъти повече подаръци, отколкото следващото име в списъка.

— Погледнете всички тези хора — каза д-р Гол. — Изпращат хляб на хилаво момиче с разбито сърце, макар да не вярват, че може да спечели. Каква е поуката в случая?

— На боевете с кучета съм виждал хората да залагат на помияри, които едва се държат на крака — отговори ѝ Фест. — Хората обичат да поемат рискове.

— По-скоро хората обичат хубави любовни песни — каза Персефона и на бузите ѝ се появиха трапчинки.

— Хората са глупаци — присмя се Ливия. — Тя няма никакъв шанс.

— Но има много романтици. — Плиний Млади я погледна любовно и ѝ прати няколко мокри целувки.

— Да, романтични представи, идеалистични представи — те могат да са много привлекателни. Което изглежда подходящ момент да преминем към есетата ви. — Д-р Гол се настани на един висок стол. — Хайде да видим какво сте написали.

Вместо да събере есетата, д-р Гол ги накара да четат по малко от тях на глас. Съучениците на Кориолан бяха засегнали много въпроси, за които той не се беше сетил. Някои харесваха смелостта на войниците, възможността може би един ден и те да станат герои. Други споменаваха връзката, която се изграждаше между войниците, които се сражаваха заедно, или колко благородно е да защитаваш Капитола.

— Имах чувството, че всички сме част от нещо по-голямо — каза Домиция. Тя кимна тържествено, при което конската ѝ опашка подскочи. — Нещо важно. Всички правехме жертви, но беше, за да спасим страната си.

Кориолан не усети близост с техните „романтични представи“, тъй като не споделяше романтичните възгледи за войната. Смелостта в битка често беше необходима поради лошото планиране на някой друг. Той не знаеше дали някой би посрещнал куршум с тялото си заради Фест, нито искаше да знае. Относно благородните идеи на Капитола, наистина ли вярваха в тях? Единственото, което той желаеше, нямаше нищо общо с благородството и се отнасяше само до контрола. Не че нямаше силни морални принципи; определено имаше. Но почти всичко във войната, от обявяването ѝ до парадите в чест на победата, изглеждаше прахосване на средства. Той все поглеждаше часовника и се преструваше, че участва в разговора, като се надяваше часът да свърши и да не се наложи да чете нищо. Парадите му се виждаха кухи, привлекателността на силата си оставаше, но беше безсърдечна в сравнение с несвързаните мисли на съучениците му. И изпитваше желание да не беше написал онази част за магданоза; сега му звучеше глупаво.

Когато дойде неговият ред, не можа да направи нищо друго, освен да прочете историята за пуйката. Домиция му каза, че е трогателна. Ливия погледна недоумяващо, а д-р Гол повдигна вежди и го попита дали иска да сподели още нещо. Той не искаше.

— Г-н Плинт? — каза д-р Гол.

Сеян беше мълчалив и потиснат през целия час. Той обърна листа хартия и започна да чете:

— „Единственото, което ми харесваше в тази война, беше фактът, че все още живеех вкъщи“. Ако ме питате дали в нея е имало нещо ценно извън това, бих казал, че тя беше възможност да се поправят някои злини.

— И стана ли това? — попита д-р Гол.

— Изобщо не стана. Нещата в окръзите са по-зле от всякога — каза Сеян.

Из стаята се разнесоха възражения.

— О-хо!

— Не мога да повярвам, че го каза.

— Върви си в Окръг две! На никого няма да липсваш!

Наистина си търси белята, помисли се Кориолан. Но и той беше ядосан. За да има война, трябват две страни. Война, която между другото бяха започнали бунтовниците. Война, която го беше оставила сирак.

Но Сеян не обърна внимание на съучениците си, като продължи да гледа в очите Главния гейммейкър.

— Мога ли да ви попитам какво ви хареса на вас в тази война, д-р Гол?

Тя го изгледа продължително, после се усмихна.

— Хареса ми, че доказа колко съм права.

Деканът Хайботъм обяви почивка за обяд преди някой да се осмели да попита по какъв начин и всички излязоха един по един, като оставиха есетата си.

Дадоха им половин час да обядват, но Кориолан беше забравил да си донесе храна, а в столовата не се сервираше нищо, защото беше неделя. Той прекара времето изтегнат на сянка на стълбите, като облегна глава назад, докато Фест и Хиларий Хевънсбий, който беше ментор на момичето от Окръг 8, обсъждаха стратегии за трибутите момичета. Смътно си спомняше момичето трибут на Хиларий от гарата — носеше рокля на райета и червен шал — но главно защото беше с Бобин.

— Лошото при момичетата е, че не са свикнали да се бият по същия начин, както момчетата — каза Хиларий. Семейство Хевънсбий беше ултрабогато — също като семейство Сноу преди войната. Но въпреки привилегиите си Хиларий винаги изглеждаше потиснат.

— О, не знам — каза Фест. — Според мен моята Корал може да спечели срещу всяко от тези момчета.

— Моята е изтърсак. — Хиларий ровеше сандвича с месо с добре поддържаните си нокти. — Уови, така се представя. Е, опитах се да подготвя тази Уови за интервюто, но ѝ липсва всякаква индивидуалност. Никой не е заложил на нея, така че аз не мога да я храня, дори да успее да избяга от другите.

— Ако остане жива, някои ще заложат на нея — каза Фест.

— Не чуваш ли какво ти казвам? Тя не може да се бие, а аз не разполагам с пари, тъй като семейството ми не може да участва в залаганията — оплака се Хиларий. — Надявам се само да издържи до последните дванайсет, за да мога да погледна родителите си в очите. Не им е приятно, когато един Хевънсбий се представя толкова зле.

След обедната почивка Сатирия заведе менторите в телевизията на Капитола, за да се запознаят с това, което се случва зад кулисите на Игрите на глада. Гейммейкърите работеха в няколко оскъдно обзаведени офиса и макар предоставеното им контролно помещение да беше достатъчно, то изглеждаше тясно за това ежегодно събитие. Кориолан малко се разочарова от цялата обстановка — представяше си нещо по-лъскаво — но гейммейкърите бяха развълнувани от новите елементи в тазгодишните Игри и обсъждаха менторите и участието на спонсорите. В стаята настъпи оживление, докато проверяваха камерите с дистанционно управление, които бяха неизменна част от някогашните спортни събития на арената. Пет-шест гейммейкъри пробваха как работят малките дронове, предназначени да пренасят подаръците от спонсорите. Дроновете намираха получателите си чрез разпознаване на лицата им и при всеки полет можеха да носят само по едно нещо.

Лъки Фликърман, който беше пожънал успех с интервютата, беше определен за водещ, като щяха да му помагат няколко репортери от новините на Капитола. Кориолан се развълнува, когато видя, че неговото участие е от 8:15 на другата сутрин, преди Лъки да каже:

— Включваме те рано, за да е сигурно. Нали разбираш, преди твоето момиче да бъде убито.

Той изпита чувството, че някой го е ударил в корема. Ливия беше озлобена, а д-р Гол луда, поради което беше успял да не обръща внимание на увереността им, че Луси Грей не е претендент за победител. Но по някакъв начин думите на откачения Лъки Фликърман го нараниха много повече от техните. Докато вървеше към къщи, за да се подготви за последната си среща с Луси Грей, той обмисляше вероятността тя да е мъртва утре по същото време. Ревността му от предишната вечер към нейния жалък любовник и към начина, по който нейното звездно качество понякога го засенчваше, се изпари. Чувстваше я забележително близка, това момиче, което се беше появило толкова неочаквано в живота му и с толкова стил. И не ставаше въпрос само за аплодисментите, които му беше донесла. Той наистина я харесваше, много повече отколкото другите момичета, които познаваше в Капитола. Ако можеше да оцелее — о, това сладко „само ако можеше“ — какво друго им оставаше, освен връзка завинаги? Но въпреки всички позитивни приказки, той знаеше, че шансовете не са на нейна страна и го обзе дълбока меланхолия.

Вкъщи се отпусна на леглото, изпълнен с ужас, че трябва да ѝ каже довиждане. Би искал да даде на Луси Грей нещо красиво, за да ѝ покаже колко благодарен е за това, което му даде тя. Ново усещане, че е достоен за уважение. Възможност да блесне. Сигурна награда. И, разбира се, живот. Трябваше да е нещо специално. Ценно. Нещо само негово, не като розите, които всъщност бяха на грандмама. Нещо, което — ако нещата на арената тръгнеха зле — тя можеше да стисне в ръка като напомняне, че той е с нея и да се утеши от факта, че не умира сама. Имаше един копринен шал в пищно тъмно оранжево, който вероятно би могла да сложи на главата си. Златна игла, която беше спечелил за отличен успех, на която беше гравирано името му. Може би кичур от косата му, привързан с панделка? Какво по-лично би могло да има от това?

Изведнъж го обзе гняв. Каква полза имаше от всички тези неща, ако не можеше да ги използва, за да се защити? Какво правеше той всъщност — опитваше се да я облече като красив труп. Може би тя би могла да удуши някого с шала или да го прободе с иглата? Но ако това беше целта, на арената нямаше недостиг от оръжия.

Все още се мъчеше да измисли подарък, когато Тайгрис го извика на масата. Беше купила половин килограм телешка кайма и беше изпържила четири кюфтета. Нейното беше значително по-малко, срещу което би възразил, ако не знаеше, че тя винаги си хапва по малко от суровото месо, докато приготвя яденето. Тайгрис много обичаше сурова кайма и би изяла цялата си порция сурова, но грандмама забраняваше. Едно от кюфтетата беше запазено за Луси Грей, залято със сос и пъхнато в голямо хлебче. Тайгрис също беше изпържила картофи и зелева салата със сметана, а Кориолан избра най-хубавите плодове и сладки от кошницата, получена като подарък от болницата. Тайгрис сложи ленена салфетка в картонена кутия, украсена с разноцветни птици, и подреди вътре пиршеството, а най-отгоре постави снежнобяла кърпа с една последна роза от грандмама. Кориолан избра роза в прасковен цвят и листенца, които бяха тъмночервени в края, защото нейните хора обичаха многоцветни неща, а Луси Грей — повече от всички.

— Кажи ѝ — каза Тайгрис, — че ще ѝ стискам палци.

— Кажи ѝ — добави грандмама, — колко мъчно ни е на всички, че трябва да умре.

След мекия топъл вечерен въздух хладът, който лъхаше от Хевънсбий Хол, му напомни семейния мавзолей, където бяха погребани родителите му. Без глъчката от учениците тук всяка стъпка и въздишка отекваше силно и придаваше призрачна атмосфера на и без това очертаващата се като мрачна среща. Нямаше осветление, тъй като бяха решили, че последните лъчи на слънцето, които влизаха през прозорците, са достатъчни, но това контрастираше ярко със светлата обстановка при предишните срещи. Докато останалите ментори се събираха на балкона и оглеждаха трибутите си долу, настъпи мълчание.

— Работата е там — прошепна Лизистрата на Кориолан, — че доста се привързах към Джесъп. — Тя спря за момент, за да оправи опаковката на парче печени нудли със сирене. — Той ми спаси живота.

Кориолан се питаше какво ли е видяла Лизистрата, която се намираше най-близо до него на арената, когато избухнаха бомбите. Видяла ли е как Луси Грей го спаси? За това ли намекваше?

Тръгнаха към съответните маси и Кориолан се насилваше да мисли позитивно. Нямаше смисъл да прекарат последните си десет минути заедно в плач, когато можеха да ги посветят на печеливша стратегия. Доста помагаше това, че Луси Грей изглеждаше по-добре, отколкото при предишните срещи в залата. Чиста и добре вчесана, с все още чиста рокля на слабата светлина, човек би си помислил, че се е приготвила за парти, а не за заколение. При вида на кутията очите ѝ светнаха.

Кориолан ѝ я поднесе с лек поклон.

— Нося ти дарове.

Луси Грей повдигна внимателно розата и вдъхна аромата ѝ. Откъсна едно листенце и го сложи в устата си.

— Има вкус на време за лягане — каза тя с тъжна усмивка. — Каква красива кутия.

— Тайгрис я пазеше за някой специален случай — каза той. — Ако си гладна, хапни си. Още е топло.

— Мисля, че ще хапна. Ще се нахраня за последен път като цивилизован човек. — Тя разтвори салфетката и се възхити на съдържанието на кутията. — О, това изглежда първокласно.

— Има много, така че може да го споделиш с Джесъп — каза ѝ Кориолан. — Макар че Лизистрата му е донесла нещо.

— Бих го споделила, но той престана да се храни. — Луси Грей погледна разтревожено Кориолан. — Може да е само нерви. А и се държи малко особено. Разбира се, сега си говорим всякакви откачени неща.

— Като например? — попита Кориолан.

— Като например снощи Рипър се извини лично на всеки от нас, че се налага да ни убие — обясни тя. — Каза, че ще ни се отплати, когато спечели. Ще си отмъсти на Капитола, макар че тази част не стана толкова ясна, колкото другата, че ще ни убие.

Кориолан хвърли поглед към Рипър, който не само беше силен, но очевидно добър и в психологическите игри.

— Как реагираха другите?

— Повечето само го гледаха. Джесъп го заплю в лицето. Казах му, че нещата не са свършили, преди да запее сойката-присмехулка, което само го обърка. Сигурно това е неговият начин да придаде някакъв смисъл на нещата. Всички сме като замаяни. Не е лесно… да се сбогуваш с живота си.

Долната ѝ устна се разтрепери и тя бутна сандвича настрана, без да отхапе от него.

Кориолан усети, че разговорът приема фаталистичен обрат и смени темата.

— За щастие на теб няма да ти се наложи. За щастие ти имаш три пъти повече подаръци от всеки друг.

Луси Грей повдигна вежди учудено.

— Три пъти?

— Три пъти. Ти ще спечелиш, Луси Грей — каза той. — Обмислил съм всичко. Щом чуеш гонга, бягай. Бягай колкото можеш по-бързо. Качи се на трибуните от другата страна и гледай да се отдалечиш от останалите. Намери добро скривалище. Ще ти изпратя храна. После се премести на друго място. Само не преставай да се местиш и остани жива, докато всички други се избият помежду си или умрат от глад. Можеш да го направиш.

— Мога ли? Знам, че аз те подтикнах да повярваш в мен, но снощи се замислих какво ще е да бъда на арената. Хваната в капан. Всички тези оръжия. Рипър, който ме гони. През деня се чувствам по-обнадеждена, но когато се стъмни, толкова се страхувам, че…

Изведнъж по лицето ѝ потекоха сълзи. За пръв път тя не успя да ги сдържи. На сцената, след като кметът я удари или онзи път, когато Кориолан ѝ даде хлебния пудинг, тя изглежда щеше да се разплаче всеки момент, но успя да запази самообладание. Сега, сякаш се беше скъсала язовирна стена, се обля в сълзи.

Кориолан усети как вътре в него нещо се къса, като видя нейната безпомощност и усети своята. Той протегна ръка.

— О, Луси Грей…

— Не искам да умра — прошепна тя.

Той избърса с пръсти сълзите от бузите ѝ.

— Разбира се, че няма да умреш. Няма да ти позволя. — Тя продължи да плаче. — Няма да ти позволя, Луси Грей!

— Трябва да ми позволиш. Аз ти създавам само неприятности — каза сподавено тя. — Излагам те на опасност и ти ям храната. И видях, че баладата ми никак не ти хареса. Утре ще се отървеш от мен.

— Утре ще бъда съсипан! Когато ти казах, че си важна за мен, нямах предвид, че си моят трибут. Имах предвид теб. Теб, Луси Грей, като личност. Като мой приятел. Като моя… — Каква беше подходящата дума? Любима? Гадже? Не можеше да твърди, че има нещо повече от моментно привличане и то може би беше само от негова страна. Но какво би загубил, ако признае, че я харесва?

— Ревнувах те след баладата, защото исках да си мислиш за мен, а не за някого от миналото си. Глупаво е, знам. Но ти си най-невероятното момиче, което съм срещал. Наистина. Изключителна си във всяко отношение. И аз… — И неговите очи се наляха със сълзи, но той примигна, за да ги сдържи. Трябваше да бъде силен заради тях двамата. — И аз не искам да те изгубя. Отказвам да те изгубя. Моля те, недей да плачеш.

— Извинявай. Извинявай. Ще спра. Просто… чувствам се толкова самотна — каза тя.

— Не си самотна. — Той взе ръката ѝ. — И няма да си сама на арената; ние ще сме заедно. Ще бъда там всеки момент. Няма да свалям очи от теб. Ще спечелим това нещо заедно, Луси Грей. Обещавам ти.

Тя не изпускаше нито дума.

— Звучи почти възможно така, както го казваш.

— Повече от възможно — увери я той. — Вероятно. Неизбежно, ако следваш плана.

— Наистина ли го вярваш? — каза тя, като наблюдаваше изражението му. — Защото ако знам, че го вярваш, може много да ми помогне и аз да повярвам.

Моментът изискваше някакъв внушителен жест. За щастие той се беше подготвил. Колебал се беше, съзнавайки риска, но не можеше да я остави така, без никаква надежда. Беше въпрос на чест. Тя беше неговото момиче, беше спасила живота му и той трябваше да направи всичко, за да спаси нейния.

— Слушай. Слушаш ли ме? — Тя все още плачеше, но риданията ѝ бяха преминали в леки пресекливи въздишки. — Майка ми ми остави нещо, когато умря. То е най-ценното нещо, което имам. Искам да го вземеш на арената, за късмет. Давам ти го назаем, имай предвид. Ще искам да ми го върнеш. Иначе никога не бих могъл да се разделя с него. — Кориолан бръкна в джоба си, протегна ръка и разтвори пръсти. На дланта му, блеснала на последните лъчи на слънцето, беше сребърната пудриера на майка му.

Луси Грей отвори уста от изненада като я видя, а тя не беше човек, който се впечатлява лесно. Посегна и погали изящно гравираната роза, старото сребро, преди да отдръпне със съжаление ръка.

— О, не мога да я взема. Прекалено красива е. Достатъчно е, че ми я предложи, Кориолане.

— Сигурна ли си? — попита той, за да я подразни малко. Ловко отвори ключалката и вдигна пудриерата така, че да види отражението си в огледалото.

Луси Грей си пое бързо въздух и се засмя.

— Е, сега се възползваш от слабостта ми. — И беше вярно. Тя се отнасяше с внимание към външността си. Не беше истински суетна. Просто мислеше за нея. Забеляза празното място, където преди час се намираше пудрата. — Вътре имаше ли пудра?

— Имаше, но… — започна Кориолан и спря. Ако го кажеше, нямаше връщане назад. От друга страна, ако не го кажеше, можеше да я загуби завинаги. Гласът му премина в шепот.

— Помислих си, че може да искаш да сложиш вътре твоята пудра.

13

Луси Грей моментално разбра. Тя хвърли поглед към миротворците, които не ѝ обръщаха внимание, наведе се и помириса пудриерата.

— М-м, още се усеща как мирише. Прекрасно.

— На рози — каза той.

— На теб — отговори тя. — Все едно че ще бъдеш с мен, нали?

— Хайде — подкани я той. — Вземи ме с теб. Вземи я.

Луси Грей избърса сълзите си с ръка.

— Добре, но е назаем. — Тя взе пудриерата, пъхна я в джоба си и я потупа. — Ще ми помогне да виждам нещата по-ясно. Да си представям, че печеля Игрите е нещо прекалено голямо. Но да си казвам: „Трябва да върна това на Кориолан“, е нещо, което изглежда по-осезаемо. Мога да го хвана в ръка.

Поговориха още малко, главно за особеностите на арената и къде са най-добрите места за криене и той я накара да изяде половината сандвич и една праскова, преди професор Сикъл да надуе свирката си. Кориолан не беше сигурен как се случи, но сигурно и двамата станаха и тръгнаха един към друг едновременно, защото тя изненадващо се оказа в обятията му, като стискаше с ръце ризата му, а той я прегърна силно.

— Само за теб ще си мисля на арената — прошепна тя.

— А не за онова момче в Окръг дванайсет? — попита той полушеговито.

— Не, той се погрижи да убие всичко, което изпитвах към него — каза тя. — Единственото момче, за което има място в сърцето ми, си ти.

После го целуна. Но не леко. Истинска целувка по устните с аромат на праскова и рози. Вкусът на меките ѝ топли устни, притиснати към неговите, изпрати вълна от усещания през тялото му. Вместо да се отдръпне, той я притисна още по-силно, а от вкуса и докосването ѝ му се зави свят. Значи за това говореха хората! От това полудяваха! Когато най-после се отдръпнаха един от друг, той пое дълбоко дъх, сякаш излизаше на повърхността от дълбините. Луси Грей отвори очи и погледът ѝ беше точно като неговия. Те едновременно се наведоха за още една целувка, когато миротворците я хванаха и я отведоха.

Фест го смушка с лакът на излизане.

— Ето на това се вика сбогуване.

Кориолан само сви рамене.

— Какво да кажа? Аз съм неустоим.

— Сигурно — отговори Фест. — Опитах се да потупам окуражително Корал и едва не ми счупи китката.

Целувката го замая. Несъмнено беше прекрачил някаква граница, но не съжаляваше… Беше страхотно. Прибра се вкъщи сам, като вкусваше горчиво-сладката раздяла, приповдигнат от смелостта си. Може би беше нарушил едно-две правила, като ѝ даде пудриерата и я посъветва да я напълни с отрова за плъхове, кой знае? За Игрите на глада нямаше някакъв истински правилник. Добре, беше нарушил правилата. Но си струваше, дори да беше така. Заради нея. Все пак нямаше да каже на никого, дори и на Тайгрис.

Това нямаше непременно да я направи победител. За да отровиш друг трибут, се изискваше ум и късмет. Но Луси Грей беше умна и имаше не по-малко късмет, отколкото и другите. Те трябваше да глътнат отровата, а неговата работа беше да ѝ изпрати храна, която да използва като примамка. Сега чувстваше, че държи нещата по-здраво в ръце, защото имаше да прави и нещо друго, освен да гледа.

След като грандмама си легна, той призна на Тайгрис:

— Мисля, че тя е влюбена в мен.

— Разбира се, че е влюбена. А ти какво изпитваш към нея? — попита тя.

— Не знам — отговори той. — Целунах я за довиждане.

Тайгрис повдигна вежди.

— По бузата?

— Не. По устните.

Той помисли как да го обясни, но всичко, което успя да каже, беше: „Тя е страхотна“. Което беше безспорно в толкова много отношения. Истината беше, че той нямаше много опит, когато ставаше дума за момичета и още по-малко, когато ставаше дума за любов. Да запазват положението на семейство Сноу в тайна винаги беше по-важно от всичко. Братовчедите рядко канеха някого в апартамента, дори когато Тайгрис се беше влюбила до уши през последната си година в Академията. Нежеланието да покани гаджето си вкъщи беше прието като липса на чувства и беше решаващ фактор за раздялата им. Кориолан разглеждаше този инцидент като предупреждение и той да не влиза в прекалено дълбоки отношения с никого. Много от съученичките му проявяваха интерес към него, но той умело ги държеше на разстояние. Извинението с разваления асансьор се оказа полезно, а грандмама страдаше от няколко измислени болести, които изискваха абсолютно спокойствие. Имаше едно нещо миналата година, в уличката зад гарата, но то не беше толкова любовна история, колкото бас, на който се беше хванал с Фест. Поради поската и тъмнината, споменът му беше в най-добрия случай откъслечен. Припомняйки си случая, той така и не разбра как се казва тя, но това му спечели слава на голям сваляч.

Само че Луси Грей беше неговият трибут и ѝ предстоеше да излезе на арената. И дори обстоятелствата да бяха различни, тя пак щеше да си остане момиче от окръзите или поне не от Капитола. Второкласен гражданин. Човек, но полуживотно. Може би умна, но нецивилизована. Част от безформената маса нещастни, варварски създания, които оставаха в периферията на съзнанието му. Разбира се, ако правилото имаше изключение, то беше Луси Грей Беърд. Човек, който не се поддаваше на лесно определение. Рядка птица, също като него. Иначе защо от устните ѝ, притиснати към неговите, коленете му бяха омекнали като памук?

Тази вечер Кориолан заспа, като в съзнанието си повтаряше целувката отново и отново…

Сутринта на Игрите на глада беше светла и ясна. Той се приготви, изяде яйцата, които му изпържи Тайгрис и пое в горещината по дългия път към телевизията на Капитола. Отказа тежкия грим, който си беше сложил Лъки, но позволи леко да го напудрят, за да не изглежда прекалено потен пред камерите. Спокоен и невъзмутим: това бяха качествата, които трябваше да внушава един Сноу. Пудрата имаше приятна миризма, но ѝ липсваше изтънчения аромат на тази на майка му, която беше скрил в чекмеджето с чорапи вкъщи.

— Добро утро, г-н Сноу — стресна го гласът на д-р Гол. Тя, разбира се, беше тук, в телевизионното студио. Къде другаде би могла да бъде при откриването на Игрите на глада?

Не знаеше защо деканът Хайботъм бе намерил за необходимо също да дойде, но той гледаше с мътен поглед Кориолан.

— Чухме, че е имало доста трогателна сцена, когато сте се разделили снощи с трибута си.

Уф. Възможно ли беше да се намерят други двама души, по-неспособни за любов от тези тук? Откъде бяха научили за целувката? Професор Сикъл не изглеждаше клюкарка, така че кой го разпространяваше? Вероятно повечето ментори го бяха видели…

Все едно. Нямаше да клъвне на въдицата на тези двамата.

— Както посочи д-р Гол, имаше много емоции.

— Да, колко жалко, че тя едва ли ще оживее до вечерта — каза д-р Гол.

Как мразеше тези двамата. Злорадството им. Начинът, по който го провокираха. Въпреки това всичко, което можеше да си позволи, беше да повдигне безразлично рамене.

— Е, както се казва, не е свършило, преди да запее сойката-присмехулка. — Остана доволен от объркването по лицата им. Те нямаха възможност да го разпитват, защото Рем Дулитъл дойде да им съобщи, че момчето трибут от Окръг 5 е умряло през нощта поради усложнения от астма или нещо такова — все едно ветеринарната лекарка не беше успяла да го спаси — и те трябваше да се съобразят с тази загуба.

Колкото и да се мъчеше, Кориолан не можеше да си спомни момчето, нито кой от съучениците му беше определен за негов ментор. При подготовката за откриването на Игрите той актуализира списъка на менторите, който му беше дал професор Демиглос. Реши за по-просто да зачерква и двамата от екипа, независимо какво им се е случило. Не искаше да бъде безсърдечен, но нямаше друг начин да е ясно. Сега той извади списъка от чантата си, за да впише най-новата жертва.

10-ти Игри на глада

Ментори

ОКРЪГ 1

Момче (Фасет) Ливия Кардю

Момиче (Велвърин) Палмира Монти

ОКРЪГ 2

Момче (Марк) Сеян Плинт

Момиче (Сабин) Флор Френд

ОКРЪГ 3

Момче (Сърк) Ио Джаспър

Момиче (Тесли) Урбан Катил

ОКРЪГ 4

Момче (Мизън) Персефона Прайс

Момиче (Корал) Фест Крийд

ОКРЪГ 5

Момче (Хай) Денис Флинг

Момиче (Сол) Ифигения Мос

ОКРЪГ 6

Момче (Ото) Аполон Ринг

Момиче (Джини) Даяна Ринг

ОКРЪГ 7

Момче (Трич) Випсания Сикъл

Момиче (Намина) Плиний Харингтън

ОКРЪГ 8

Момче (Бобин) Джуно Фипс

Момиче (Уови) Хиларий Хевънсбий

ОКРЪГ 9

Момче (Панло) Гай Брийн

Момиче (Шиф) Андрокъл Андерсън

ОКРЪГ 10

Момче (Танър) Домития Уимзиуик

Момиче (Бранди) Арахна Крейн

ОКРЪГ 11

Момче (Рипър) Клеменция Давкот

Момиче (Дил) Феликс Рейвинстил

ОКРЪГ 12

Момче (Джесъп) Лизистрата Викърс

Момиче (Луси Грей) Кориолан Сноу

Съперниците на Луси Грей сега бяха намалели до тринайсет. Беше умрял още един, при това момче. За нея това можеше да бъде само добра новина.

Списъкът с менторите се беше посмачкал, затова го сгъна грижливо на четири и реши да го сложи във външния джоб на чантата си, за да му е под ръка. Отвори чантата и намери носна кърпичка. Почуди се за момент, защото винаги държеше своята в джоба си, после си спомни, че това е кърпичката, която Луси Грей му върна, след като избърса очите си в деня, когато ѝ занесе хлебния пудинг. Стана му приятно, че има нещо толкова лично от нея, един вид талисман, и внимателно пъхна списъка до кърпичката.

Единствените ментори, поканени да участват в предаването преди Игрите, бяха седемте, които участваха във вечерта на интервютата. Те автоматично се бяха превърнали в лицата, които представяха Капитола в Игрите, макар и някои от трибутите им да нямаха големи шансове за победа. В единия ъгъл на студиото бяха подредени няколко фотьойла, масичка за кафе и леко наклонен лампион. Повечето ментори повториха онова, което вече бяха казали за трибутите си, като наблягаха колкото може повече на опасните елементи.

Тъй като Кориолан беше посветил цялото интервю на песента на Луси Грей, той беше единственият с пресен материал. Доволен, че има нещо ново, Лъки Фликърман го остави да говори извън определеното време. След като описа обичайните подробности, Кориолан посвети повечето време да говори за Ятото, като подчерта, че Луси Грей всъщност не е от окръзите, не, изобщо не е от там. Ятото имаха дълга история като музиканти, те бяха артисти, каквито рядко се срещат, и бяха също толкова жители на окръзите, колкото и хората от Капитола. Всъщност, ако човек се замисли, те почти бяха от Капитола и само поради поредица злощастия по някакъв начин се бяха озовали или може би бяха задържани в Окръг 12. Със сигурност всички бяха видели, че Луси Грей се чувства в Капитола като у дома си? И Лъки се съгласи, че да, да, в момичето има нещо специално.

Лизистрата му хвърли ядосан поглед, когато зае неговото място. Разбра причината, когато осъзна, че в интервюто си тя се опитва да свърже Джесъп с Луси Грей и да спечели съчувствие за тях като двойка. Макар да беше вярно, че Джесъп произхожда от потомствени миньори от Окръг 12, двамата не показаха ли, че са естествени партньори от самото начало? А и кой не беше забелязал необикновената близост помежду им, която толкова често липсва при трибути от един и същ окръг? Всъщност Лизистрата беше убедена, че те са силно привързани един към друг. При силата на Джесъп и умението на Луси Грей да омайва публиката, тя беше сигурна, че тазгодишният победител ще бъде от Окръг 12.

Причината за присъствието на декана Хайботъм стана ясна, когато взе думата след Лизистрата. Той успя да обсъди програмата ментори-трибути така, сякаш не беше дрогиран през цялото време. Всъщност Кориолан малко се смути от това колко проницателни бяха някои негови наблюдения. Деканът отбеляза, че учениците от Капитола бяха започнали с известни предразсъдъци към партньорите си от окръзите, но през тези две седмици след Жътвата много от тях бяха оценили качествата им и изпитваха уважение към тях.

— Важно е, както се казва, да познаваш врага си. И какъв по-добър начин има да се опознаете взаимно от този да обедините силите си в Игрите на глада? Капитолът спечели войната само след дълга, тежка битка и съвсем наскоро на нашата арена избухнаха бомби. Да си мислим, че на която и да е от двете страни ѝ липсва интелигентност, сила или кураж, би било грешка.

— Но вие нали не сравнявате нашите деца с техните? — попита Лъки. — Само един поглед ще ви каже, че нашите са от по-висша порода.

— Един поглед ще ви каже, че нашите имат повече храна, по-добро облекло и по-добри зъболекари — отговори деканът Хайботъм. — Да твърдим нещо повече, като физическо, умствено и особено морално превъзходство, би било грешка. Този вид високомерие почти ни довърши през войната.

— Изключително интересно — каза Лъки, като очевидно не се сети за по-добър отговор. — Възгледите ви са абсолютно интересни.

— Благодаря ви, г-н Фликърман. Не мога да се сетя за никой друг, чието мнение ценя по-високо — отговори деканът с каменно изражение.

Кориолан си помисли, че в думите му се крие ирония, но Лъки се изчерви от удоволствие.

— Това е много любезно от ваша страна, г-н Хайботъм. Както всички знаем, аз съм само един скромен синоптик.

— И многообещаващ фокусник — припомни му деканът Хайботъм.

— А, може би това ще си го призная! — каза Лъки и се изкиска. — Чакайте, какво е това? — Той посегна зад ухото на декана Хайботъм и извади малък, плосък бонбон с ярки ивици. — Струва ми се, че е ваш. — Той го подаде на декана Хайботъм, като цветовете се размазаха по потната му длан.

Деканът Хайботъм не посегна да го вземе.

— Каква изненада. Откъде се появи този бонбон, Лъки?

— Професионална тайна — каза Лъки с многозначителна усмивка. — Професионална тайна.

Чакаха ги коли, които да ги откарат обратно до Академията и Кориолан се озова в колата с Феликс и декана Хайботъм. Двамата изглежда се познаваха добре и напълно игнорираха Кориолан, разменяйки си последните клюки. Това му даде време да се замисли върху думите на декана Хайботъм за хората от окръзите. Че те са в основата си равни на тези от Капитола, но по-зле материално. Идеята, която деканът беше изказал, беше донякъде радикална. Със сигурност грандмама и много други щяха да я отхвърлят, а и подкопаваше собствените му усилия, насочени да представи Луси Грей като човек, който изобщо не е от окръзите. Чудеше се каква част от това беше свързана с печелившата стратегия и каква отразяваше собствените му объркани чувства към нея.

Едва когато се отправиха към залата и Феликс беше спрян от един снимачен екип, Кориолан усети, че някой го хваща за ръката.

— Знаеш ли, относно онзи твой приятел от Окръг две? Емоционалният? — попита го деканът Хайботъм.

— Сеян Плинт — каза Кориолан. Не че бяха наистина приятели, но това не беше работа на декана Хайботъм.

— Най-добре му намери място близо до вратата. — Деканът извади шишенцето от джоба си, скри се зад близката колона и си взе дозата от капки морфлинг.

Преди да успее да осмисли думите му, се появи ядосаната Лизистрата.

— Честна дума, Кориолане, би могъл малко да ми помогнеш! Джесъп непрекъснато повтаря, че Луси Грей му е съюзник!

— Нямах представа, че ще наблегнеш на това. Не съм искал да ти попреча. Ако имаме друга възможност, ще вмъкна това, че двамата са екип — обеща той.

— Остава си едно голямо ако — каза Лизистрата и ядосано изпухтя.

Сатирия си проправи път сред тълпата и не допринесе за ситуацията, като ликуващо каза:

— Какво умно интервю, скъпи мой. Аз самата почти повярвах, че твоето момиче е родено в Капитола! Сега ела. И ти, Лизистрата! Трябва да си вземете баджовете и комуникационните гривни!

Тя ги поведе през залата, в която, за разлика от предишни години, цареше оживление. Всички му пожелаваха късмет и го поздравяваха за интервюто. Кориолан се радваше на вниманието, но в него имаше и нещо несъмнено смущаващо. В миналото настроението на тези събития беше потиснато, хората избягваха да се гледат в очите и говореха само при необходимост. Сега в залата цареше радостно нетърпение, сякаш ги очакваше някакво любимо забавление.

Един гейммейкър на масата раздаваше принадлежностите на менторите. На всички беше даден яркожълт бадж с думата Ментор, изписана с големи букви на него, който трябваше да носят на врата си, но само онези, които все още имаха трибути в Игрите, получиха комуникационни гривни, което предизвика завист. Голяма част от персоналната технология беше изчезнала през войната и в годините след нея, тъй като производството се беше насочило върху други, по-важни неща. Днес дори простите устройства бяха рядкост. Гривните се носеха на китката и имаха малък екран, на който в червено примигваше списък на даровете от спонсорите. Менторите трябваше само да прегледат списъка с храни, да изберат нещо от менюто, да кликнат два пъти и някой гейммейкър веднага се заемаше да я достави с дрон. Някои трибути не бяха получили никакви дарове. Въпреки че не участваше в интервютата, Рипър беше събрал няколко спонсори в зоологическата градина, но Клеменция не се беше появила и гривната ѝ стоеше непотърсена на масата, привличайки завистливите погледи на Ливия.

Кориолан дръпна Лизистрата настрана и ѝ показа екрана на китката си.

— Виж, разполагам с малко състояние. Ако са заедно, ще пращам храна и на двамата.

— Благодаря ти. И аз ще направя същото. Не исках да избухвам по този начин. Не си ти виновен. Трябваше да ти го кажа предварително. — Тя понижи глас. — Работата е там, че… Снощи не можах да заспя, като си мислех как ще издържа това нещо. Знам, че се прави, за да накажем окръзите, но вече не ги ли наказахме достатъчно? Още колко трябва да продължаваме войната?

— Според мен д-р Гол е убедена, че е завинаги. Както и каза в клас.

— Не е само тя. Погледни всички. — Тя посочи веселата атмосфера в залата. — Отвратително е.

Кориолан се помъчи да я успокои.

— Братовчедката ми ми каза да не забравям, че това не сме го направили ние. А и ние сме все още деца.

— Кой знае защо, това не ме успокоява. Да ни използват по този начин — каза тъжно Лизистрата. — Особено когато трима от нас са мъртви.

Да ни използват? Кориолан не си беше помислил, че да си ментор е нещо друго, освен чест. Начин да служиш на Капитола и може би да спечелиш малко слава. Но тя беше права. Ако каузата не беше благородна, как би могло да е чест да участваш в нея? Почувства се объркан, после манипулиран и накрая беззащитен. Сякаш беше повече трибут, отколкото ментор.

— Кажи ми, че ще свърши бързо — помоли Лизистрата.

— Ще свърши бързо — успокои я Кориолан. — Искаш ли да седнем един до друг? Можем да координираме даровете си.

— Моля те — каза тя.

По това време цялото училище вече се беше събрало. Двамата тръгнаха към сектора с двайсет и четирите стола за менторите, който се намираше на същото място, където беше и за Жътвата. Присъствието на всички, които не бяха болни, беше задължително, независимо дали имаха участващ трибут или не.

— Нека да не сме най-отпред — каза Лизистрата. — Не искам да ми пъхнат камерата в лицето, когато го убият.

Тя беше права, разбира се. Камерата щеше да покаже ментора и ако Луси Грей умреше, особено ако Луси Грей умреше, му беше гарантиран хубав, дълъг кадър в едър план.

Кориолан се съгласи и се отправи към задния ред. След като се настаниха, той насочи вниманието си към гигантския екран. Лъки Фликърман беше влязъл в ролята на екскурзовод из окръзите, като даваше информация за местната промишленост, изпъстрена с факти за времето и от време на време някой фокус. Игрите на глада бяха голяма възможност за Лъки и той не се посвени да придружи описанието си на Окръг 5 с някаква джаджа, от която косата му се изправи.

— Наелектризиращо е! — каза той, като се преструваше, че едва си поема дъх.

— Ти си един идиот — промърмори Лизистрата и после нещо привлече вниманието ѝ. — Този грип сигурно е бил ужасен.

Кориолан проследи погледа ѝ към масата, откъдето Клеменция току-що взе комуникационната си гривна. Тя се оглеждаше за някого из залата… О, беше за него! В секундата, когато погледите им се срещнаха, тя тръгна право към задния ред и не изглеждаше никак щастлива. Всъщност изглеждаше ужасно. Яркожълтите ѝ очи сега бяха помътнели, а бялата блуза с дълги ръкави и висока яка скриваше мястото, където имаше люспи, но дори с това прикритие, излъчваше болнавост. Тя разсеяно почеса сухите петна по лицето си, а езикът ѝ, макар и да не се показваше от устата, като че ли непрекъснато търсеше нещо по вътрешната страна на бузата. Тя стигна до мястото точно пред него и застана там, като го гледаше и от време на време пускаше парченца суха кожа във въздуха.

— Благодаря, че дойде да ме видиш, Корио — каза Клеменция.

— Исках, Клеми, но бях много съсипан… — започна да обяснява той.

Тя го прекъсна.

— Благодаря ти, че се обади на родителите ми. Благодаря ти, че им каза къде съм.

Лизистрата изглеждаше озадачена.

— Знаехме къде си, Клем. Казаха, че не можем да дойдем на свиждане, защото си заразна. Веднъж опитах да се обадя, но казаха, че спиш.

Кориолан се хвана за това.

— И аз опитах, Клеми. Няколко пъти. Винаги ме отрязваха. А що се отнася до родителите ти, лекарите казаха, че те са тръгнали към болницата. — Нищо от това не беше вярно, но какво би могъл да каже? Очевидно беше изпаднала в това състояние от отровата, иначе не би обсъждала целия инцидент на толкова публично място. — Ако съм сбъркал, извинявай. Както ти казах, аз самият се възстановявах.

— Така ли? — каза тя. — Изглеждаше в страхотна форма на интервюто. Ти и твоят трибут.

— Спокойно, Клем. Не си ти виновна, че си се разболяла — каза Фест, който пристигна навреме, за да чуе достатъчно от разговора.

— О, затваряй си устата, Фест. Нямаш представа какво говориш! — прекъсна го Клеменция и тръгна ядосана да седне на предните редове.

Фест се разположи до Лизистрата.

— Какъв ѝ е проблемът? Освен че изглежда сякаш си сменя кожата.

— О, кой знае? Всички сме разстроени — каза Лизистрата.

— Все пак, не е в стила ѝ. Чудя се какво… — започна Фест.

— Сеяне! — извика Кориолан, доволен от прекъсването. — Ела тук! — До него имаше свободно място и той имаше нужда да смени темата.

— Благодаря — каза Сеян и седна на мястото от края на реда. Не изглеждаше добре, беше изтощен и кожата му лъщеше сякаш имаше треска.

Лизистрата се пресегна през Кориолан и стисна ръката му.

— Колкото по-бързо започне, толкова по-бързо ще свърши.

— До догодина — напомни ѝ той. Но потупа благодарно ръката ѝ.

Още не им бяха казали да заемат местата си, когато гербът на Капитола се появи на всички екрани и всички станаха на крака за химна. Гласът на Кориолан се извисяваше над гласовете на другите ментори, които едва-едва мънкаха. Възмутително! Не можеха ли малко да се постараят?

Когато Лъки Фликърман се появи на екрана и разпери ръце в приветствен жест, Кориолан видя боята от фокуса с бонбона на дланта му.

— Дами и господа — каза той, — нека започнат Десетите Игри на глада!

Лъки отстъпи на панорамен кадър от арената. Четиринайсетте трибути, които бяха останали в списъка, бяха разположени в широк кръг, очаквайки да прозвучи гонгът. Никой не им обръщаше внимание нито на тях, нито на новите развалини от бомбите, с които беше осеяно игрището, нито на оръжията, разхвърляни по земята, нито на знамето на Панем, провесено от трибуните, което придаваше необикновена тържественост на арената.

Всички погледи се преместиха заедно с камерата, която бавно показа в едър план два стоманени пилона недалече от главния вход на арената. Бяха високи седем метра и свързани със също толкова дълга напречна греда. В средата ѝ висеше Марк с китки, хванати в белезници, толкова пребит и окървавен, че отначало Кориолан си помисли, че са изложили на показ трупа му. После подутите устни на Марк се раздвижиха, показвайки счупените му зъби и не остана съмнение, че все още е жив.

14

Прилоша му, но не можеше да откъсне поглед. Би било ужасно да видиш което и да е същество, изложено на показ по този начин — куче, маймуна, дори плъх… но момче? При това момче, чието единствено истинско престъпление беше да избяга, за да си спаси живота? Ако Марк беше тръгнал да избива хора в Капитола, би било друго, но след бягството му нямаше никакви съобщения за такова нещо. Кориолан си припомни погребалните шествия. Най-зловещите представления — Бранди, провесена на кука, и влачените по улиците трибути — бяха запазени за мъртвите. Самите Игри на глада се отличаваха с извратената, но блестяща идея да изправят едни срещу други децата от окръзите, така че Капитолът да не участва в действителното насилие и да си измие ръцете. За мъченията на Марк нямаше прецедент. Под ръководството на д-р Гол Капитолът беше издигнал отмъщението на още по-високо ниво.

Тази картина развали празничната атмосфера в Хевънсбий Хол. На арената нямаше микрофони, освен няколко около овалната стена, но никой от тях не беше достатъчно близо, за да чуят дали Марк се мъчи да каже нещо. Кориолан отчаяно се надяваше нещо да отвлече вниманието от Марк — да прозвучи гонгът и трибутите да влязат в действие, но паузата преди откриването се проточи.

Усещаше как Сеян се тресе от гняв и той се обърна и сложи ръка, да го успокои, но момчето скочи от мястото си и хукна напред. На първия ред на сектора за менторите имаше пет празни стола, запазени за липсващите им съученици. Сеян грабна един от ъгъла, хвърли го към екрана и го разби, докато показваше обезобразеното лице на Марк.

— Чудовища! — изкрещя той. — Всички тук сте чудовища!

После се втурна по пътеката и излезе от главния вход на залата. Никой не помръдна и мускул, за да го спре.

В този момент се чу гонгът и трибутите се пръснаха. Повечето побягнаха към вратите, които водеха към тунелите — няколко от тях бяха взривени от неотдавнашните бомби. Кориолан видя ярката рокля на Луси Грей — тя се насочи към другия край на арената — и той вкопчи пръсти в седалката на стола, сякаш за да ѝ внуши да бяга по-бързо. Бягай, казваше си той. Бягай! Махни се от там! По-силните спринтираха към оръжията, но след като взеха няколко, Танър, Корал и Джесъп се пръснаха. Само Рипър, въоръжен с вила и дълъг нож, изглеждаше готов да се сражава. Но докато тръгне да атакува, не беше останал никой, с когото да се бие. Той се обърна, видя как враговете му се отдалечават, отметна ядосано глава и се качи на близката трибуна, за да се заеме с преследването.

Гейммейкърите се възползваха от тази възможност, за да включат пак Лъки.

— Искали сте да заложите, но не сте успели да отидете до пощата? Най-после сте решили кой трибут да подкрепите? — В долната част на екрана започна да примигва телефонен номер. — Сега може да направите всичко това по телефона! Само се обадете на номера, който виждате, дайте гражданския си код, името на трибута и сумата, която искате да заложите или да дарите и ще бъдете част от действието! А ако предпочитате да направите превода лично, пощите ще бъдат отворени всеки ден от осем до осем. Хайде, не пропускайте този исторически момент. Това е възможността ви да подкрепите Капитола, а и да спечелите нещо. Бъдете част от Игрите на глада и бъдете победители! Сега да се върнем на арената!

След няколко минути от арената бяха изчезнали всички трибути, с изключение на Рипър, и след като се поразходи малко из трибуната, той също се скри от поглед. Фокусът на Игрите отново стана Марк и неговата агония.

— Не трябва ли да потърсиш Сеян? — прошепна Лизистрата на Кориолан.

— Струва ми се, че предпочита да е сам — прошепна той в отговор. Което вероятно беше вярно, но на първо място беше фактът, че не искаше да пропусне нищо, нито да предизвика реакция от страна на д-р Гол или публично да се свърже със Сеян. Все по-силното впечатление в другите, че са големи приятели и непредвидимото момче от окръзите споделя с него, започваше да го тревожи. Да раздаваш сандвичи беше едно, да хвърляш столове съвсем друго. Със сигурност щеше да има последствия, а той си имаше достатъчно неприятности, без да добавя и Сеян към списъка.

Измина един дълъг половин час, преди нещо ново да привлече вниманието на публиката. Бомбите при входа бяха разрушили главната врата, но под таблото с резултатите беше издигната барикада. С многобройните редове бетонни плочи, греди и бодлива тел, тя беше грозна, но и напомняше за нападението на бунтовниците и вероятно поради това гейммейкърите не ѝ бяха отредили много екранно време. Но тъй като не се случваше нищо друго, те благоволиха да покажат на публиката едно слабо, дългокрако момиче, което изпълзя зад барикадата.

— Това е Ламина! — каза Млади на Ливия, която седеше до него няколко реда пред Кориолан.

Кориолан не помнеше друго за трибута на Млади, освен това, че тя не можеше да спре да плаче на първата среща между менторите и трибутите. Млади не беше успял да я подготви за интервюто и по този начин беше провалил възможността си да я рекламира. Не можеше да си спомни окръга ѝ… може би 5?

Зад кадър се раздаде един доста дразнещ глас и го осведоми:

— Сега виждаме петнайсетгодишната Ламина от Окръг седем — каза Лъки. — Неин ментор е небезизвестният Плиний Харингтън. На Окръг седем се пада честта да снабдява Капитола с дървения материал, използван за ремонта на любимата ни арена.

Ламина огледа Марк, изучавайки окаяното му положение. Летният бриз разроши бухналата ѝ руса коса и тя примижа на яркото слънце. Носеше рокля, която изглежда беше направена от чувал за брашно и пристегната с колан от въже. По голите ѝ ръце и крака се виждаха ухапвания от насекоми. Очите ѝ, подпухнали и изморени, бяха зачервени, но нямаше сълзи. Всъщност тя изглеждаше странно спокойна за обстановката, в която се намираше. Без да бърза, без да нервничи, тя отиде при оръжията и също така бавно избра първо нож, после малка брадва, като с върха на палеца си провери колко са остри. Тя пъхна ножа под колана и размаха брадвата напред-назад, за да изпробва тежестта ѝ. После тръгна към един от стълбовете. Ръката ѝ се плъзна по стоманата, която беше ръждясала и напръскана с някакви стари петна боя. Кориолан си помисли, че ще се опита да го отсече, след като беше от окръг, който произвежда дървесина и тъй нататък, но вместо това тя захапа брадвата със зъби и започна да се катери, като си служеше с коленете и мазолестите си стъпала, за да се задържи за метала. Изглеждаше естествено, все едно че някоя гъсеница пълзи нагоре по стебло, но като човек, който беше вложил допълнителни часове, за да се катери по въже в часа по гимнастика, Кориолан знаеше колко много сила е необходима за това.

Когато стигна до върха на стълба, Ламина стъпи отгоре и пъхна брадвата под колана си. Макар че напречната греда едва ли беше по-широка от петнайсетина сантиметра, тя лесно тръгна по нея, докато стигна над Марк. Възседна гредата, сключи крака, за да се задържи и се надвеси над обезобразената му глава. Каза нещо, което микрофоните не уловиха, но той сигурно чу, защото устните му помръднаха в отговор. Ламина се изправи и обмисли ситуацията. После възвърна самообладание, увисна надолу и заби острието на брадвата в превития врат на Марк. Един път. Два пъти. С третия удар бликна кръв и успя да го убие. Върна се на гредата, избърса ръце в полата си и се вгледа в арената.

— Браво на моето момиче! — извика високо Млади. Той изведнъж се появи на екрана — камерата в залата показваше реакцията му. Кориолан видя и себе си няколко реда зад Млади и се поизправи. Млади се ухили, показвайки в шините на зъбите си остатъци от яйцата, с които беше закусил, и размаха свит юмрук.

— Първото убийство за деня! Това е моят трибут, Ламина от Окръг седем — каза той към камерата и вдигна китка. — А моята комуникационна гривна е готова за вас. Никога не е късно да покажете подкрепата си и да изпратите подарък!

Телефонният номер пак примигна на екрана и Кориолан чу няколко приглушени сигнала от гривната на Млади — Ламина беше получила подаръци от спонсори. Сега Игрите на глада изглеждаха по-изненадващи, по-променливи, отколкото очакваше. Събуди се! — каза си той. — Ти не си зрител, ти си ментор!

— Благодаря ви! — Млади махна с ръка към камерата. — Е, според мен тя заслужава някакъв малък подарък, нали? — Той си играеше с гривната и се взираше в екрана в очакване. Камерата се върна пак към Ламина. Публиката гледаше с нетърпение, тъй като това щеше да бъде първият опит за изпращане на подарък на някой трибут. Мина минута, после още пет. Кориолан започна да се чуди дали техниката не е изневерила на гейммейкърите, когато при входа над арената се появи малък дрон, който носеше в щипките си половинлитрова бутилка вода, и несигурно полетя към Ламина. Направи остър завой, спусна се и дори пое назад, но после се удари в напречната греда на цели три метра от нея и падна на земята като поразено насекомо. Бутилката се пукна, водата изтече на земята и изчезна.

Ламина гледаше подаръка си с безизразно лице, сякаш не беше очаквала друго, но Млади избухна сърдито:

— Чакайте малко! Това не е честно! Някой е платил много пари за водата!

Из тълпата се разнесе одобрително мърморене. Грешката не беше поправена веднага, но десет минути по-късно долетя нова бутилка и този път Ламина успя да я грабне от дрона, който последва предшественика си и се разби на земята.

Ламина от време на време отпиваше от бутилката, но като се изключи това, не се случваше нищо, освен че около трупа на Марк се събраха мухи. Кориолан чуваше пиукане от гривната на Млади, което съобщаваше за още подаръци за Ламина. Тя самата, изглежда, се задоволяваше да си остане на напречната греда. Всъщност това не беше лоша стратегия. Със сигурност беше по-безопасно, отколкото на земята. Тя имаше план. Можеше да убива. За по-малко от час Ламина беше сменила ролята си и сега се очертаваше като претендент в Игрите. А и изглеждаше много по-силна от Луси Грей. Където и да се намираше тя.

Мина известно време. С изключение на Рипър, който дебнеше по трибуните и от време на време се показваше, никой от останалите трибути не се проявяваше като ловец, дори и въоръжените. Ако не беше представлението с Марк и начинът, по който Ламина го довърши, това щеше да е изключително бавно начало. Обикновено в началото на Игрите можеше да се види някаква кървава баня, но тъй като толкова много от трибутите, които изглеждаха по-силни, бяха загинали, останалите на арената бяха главно жертви.

На екрана се появи Лъки и кадърът от арената се сви до малко прозорче в ъгъла. Лъки поднесе още информация за окръзите и прибави към това прогнозата за времето. Включването на водещ през цялото време на Игрите беше нова територия и той полагаше всички усилия да изгради ролята си. Когато Танър се появи и тръгна по най-горния ред на арената, камерата веднага го показа, но трибутът само постоя за малко на слънце и после изчезна в коридорите под трибуната.

Хората обърнаха глави поради някаква раздвижване в дъното на залата и Кориолан видя, че Лепид Малмзи идва по пътеката със своя снимачен екип. Той покани Млади пред камерата и интервюто им се предаваше на живо. Млади, който до момента беше неизползван източник, изреди всяка подробност за Ламина, за която успя да се сети и после добави още няколко, които според Кориолан си измисли, но дори и така, това продължи само няколко минути. Моделът за сутринта се очертаваше да бъде такъв. Кратки информационни интервюта с менторите. Дълги периоди на бездействие на арената. Всички се зарадваха на обедната почивка.

— Излъга, като каза, че ще свърши бързо — измърмори Лизистрата, когато се наредиха на опашка за сандвичите с бекон, натрупани на една маса в залата.

— Нещата ще се раздвижат — каза Кориолан. — Трябва да се раздвижат.

Но изглежда не стана така. През дългия горещ следобед се мярнаха само още няколко трибути и четири лешояда, които мързеливо кръжаха над Марк. Ламина успя да пререже въжето му и той се свлече на земята. Млади възнагради усилията ѝ с филия хляб, която тя начупи, направи на малки топчета и ги изяде едно по едно. После се излегна по корем, върза се с колана си за гредата и задряма.

Телевизията на Капитола потърси краткотрайно разнообразие, като излъчваше картина от площада пред арената. Там бяха разположени временни павилиони, където се продаваха напитки и сладки за гражданите, решили да дойдат и да гледат Игрите на двата големи екрана пред входа. Тъй като на арената не се случваше почти нищо, накрая вниманието се насочи главно към две кучета, чиито собственик ги беше облякъл като Луси Грей и Джесъп. Кориолан бе обзет от противоречиви чувства — не му харесваше да види този глупав пудел в разноцветна рокля с волани — докато гривната му не се обади с няколко пиукания и реши, че няма лоша реклама. Но кучетата се измориха и бяха отведени вкъщи, а на арената все така не се случваше нищо.

Наближаваше пет часът, когато Лъки представи д-р Гол на публиката. Изглеждаше видимо съсипан от напрежението да води предаването. Той вдигна отчаяно ръце във въздуха и попита:

— Какво става, г-жо Главен гейммейкър?

Д-р Гол, общо взето, не му обърна внимание и заговори директно към камерата.

— Някои от вас може би са учудени от това бавно начало на Игрите, но нека да ви припомня през какви перипетии минахме до този момент. Над една трета от трибутите така и не стигнаха до арената, а онези, които стигнаха — повечето от тях — не бяха точно най-силните. По брой на загиналите се движим наравно с миналата година.

— Да, това е вярно — каза Лъки. — Но струва ми се ще изразя мнението на много хора, като попитам къде са трибутите тази година? Обикновено е по-лесно да бъдат забелязани.

— Може би сте забравили за скорошната бомбена атака — каза д-р Гол. — В предишни години районът, открит за трибутите, се свеждаше главно до игрището и трибуните, но атаката от миналата седмица причини много процепи и пукнатини, които осигуряват лесен достъп до лабиринта от тунели в стените на арената. Това са едни съвсем нови Игри, в които трябва първо да намериш друг трибут, а после да го изкараш от много тъмните ъгълчета.

— О-о… — Лъки изглеждаше разочарован. — Значи може да не видим повече някои трибути.

— Не се тревожете. Когато огладнеят, ще започнат да подават глави — отговори д-р Гол. — Това също е нов елемент в Игрите. Ако публиката осигурява храна, Игрите могат да продължат безкрайно.

— Безкрайно? — попита Лъки.

— Надявам се, че сте си подготвили още много фокуси — захили се д-р Гол. — Знаете ли, имам един заек мутант, който много бих искала да видя как измъквате от шапката си. Той е половин питбул.

Лъки леко пребледня и се опита да се засмее.

— Не, благодаря. Аз си имам свои собствени любимци, д-р Гол.

— Почти ми стана мъчно за него — прошепна Кориолан на Лизистрата.

— На мен не — отговори тя. — Те се заслужават взаимно.

В пет часа деканът Хайботъм освободи учениците, но четиринайсетте ментори с трибути останаха, главно защото комуникационните им гривни работеха само чрез предавателите в Академията или в телевизията на Капитола.

Към седем часа поднесоха истинска вечеря за „талантливите ментори“, от което Кориолан се почувства важен и в центъра на събитията. Свинските пържоли с картофи бяха определено по-добро меню от това, което имаха вкъщи — още една причина да иска Луси Грей да остане жива. Обираше соса от чинията и се чудеше дали тя е гладна. Когато си взеха тортата с боровинки и сметана, той дръпна Лизистрата настрана, за да обсъдят ситуацията. Трибутите им имаха малък запас храна от прощалната среща, особено ако Джесъп беше изгубил апетит, но какво щяха да правят с водата? Дали на арената имаше източник на вода? А дори и да искаха, как биха изпратили запаси, без да разкрият скривалището на трибутите си? Д-р Гол вероятно беше права, като каза, че трибутите ще си подадат главите, ако искат нещо. Дотогава, решиха двамата, най-добрата стратегия беше да чакат.

Когато свършиха десерта, някаква активност на арената върна менторите по местата им. Момчето на Ио Джаспър от Окръг 3, Сърк, изпълзя от барикадата при входа, огледа се и после махна с ръка. След него се измъкна малко мършаво момиче с тъмна къдрава коса. Ламина, която все още дремеше на гредата, отвори едно око, за да прецени степента на опасност.

— Не се тревожи, моя сладка Ламина — каза Млади към екрана. — Тези двамата не биха могли да те стигнат и със стълба.

Ламина очевидно се съгласи, защото само се намести в по-удобна поза.

Лъки Фликърман се появи в ъгъла на екрана, със салфетка, пъхната под яката и следи от боровинки по брадичката. Той напомни на публиката, че децата са трибутите от Окръг 3, технологичния окръг. Сърк беше момчето, което заяви, че може да запали огън с очилата си.

— А името на момичето е… — Лъки погледна в телепромпта. — Тесли! Тесли от Окръг три! И неин ментор е добре известният… — Лъки погледна пак в телепромпта, но този път изглеждаше объркан. — Това ще е нашият добре известен…

— О, постарай се малко — измърмори Урбан Канвил от първия ред. Също като Ио, родителите му бяха някакви учени, може би физици? Урбан имаше сприхав нрав, поради което никой не се стараеше да скрие колко им е неприятно, че той на тестовете по висша математика винаги получава отлична оценка. Кориолан си помисли, че едва ли вината на Лъки е поради мързел, след като Урбан не беше участвал в интервютата. Тесли изглеждаше дребна, но не безнадеждна.

— Нашият добре известен Турбан Канвил! — каза Лъки.

— Урбан, не Турбан! — каза Урбан. — Толкова ли не можаха да намерят някой професионалист?

— За съжаление не видяхме Турбан и Тесли на интервютата — продължи Лъки.

— Защото тя отказа да говори с мен! — ядосано каза Урбан.

— По някакъв начин е устояла на чара му — каза Фест и на задния ред се разнесе смях.

— Ще изпратя веднага нещо на Сърк. Не знам кога ще го видя пак — съобщи Ио, като натисна гривната си. Кориолан видя, че Урбан я последва.

Сърк и Тесли бързо заобиколиха трупа на Марк и приклекнаха, за да разгледат катастрофиралите дронове. Те внимателно ги опипваха, преценявайки доколко са пострадали и отваряха капачета, които иначе биха останали незабелязани. Сърк извади нещо правоъгълно, което Кориолан помисли за батерия, и вдигна победоносно палец към Тесли. Тесли свърза отново няколко жици на своя дрон и светлините му примигнаха. Двамата се захилиха един на друг.

— О, вижте! — възкликна Лъки. — Тук се случва нещо вълнуващо!

— Би било по-вълнуващо, ако имаха дистанционното управление — каза Урбан, но сега като че ли не беше толкова сърдит.

Двамата все още разглеждаха дроновете, когато долетяха други два дрона и пуснаха хляб и вода горе-долу до мястото, където се намираха. Докато прибираха подаръците си, от другата страна на арената се появи фигура. Те размениха няколко думи, после всеки взе по един дрон и бързо се скриха пак зад барикадата. Фигурата се оказа Рипър, който се мушна в един тунел и се появи обратно, като носеше някого в ръце. Камерите се насочиха към тях и Кориолан видя, че това е Дил, която като че ли още се беше смалила и се беше свила на топка. Тя гледаше с мътен поглед във вечерното слънце, което играеше върху посивялата ѝ кожа. Закашля се и от едната страна на устата ѝ се стече кървава слюнка.

— Учуден съм, че изкара цял ден — коментира Феликс, без да се обръща конкретно към някого.

Рипър заобиколи отломките, разхвърляни от бомбената експлозия, намери едно слънчево място и положи Дил върху обгоряла дъска. Тя трепереше, въпреки горещината. Той посочи към слънцето и каза нещо, но тя не реагира.

— Не беше ли този, който се закани да убие всички други? — попита Млади.

— Не ми изглежда толкова страшен — каза Урбан.

— Тя е момичето от неговия окръг — каза Лизистрата. — И вече е полумъртва. Вероятно туберкулоза.

От това хората се умълчаха, защото в Капитола все още върлуваше тежка разновидност на болестта и донякъде се контролираше като хронично заболяване, но беше нелечима. В окръзите, разбира се, беше смъртна присъда.

Рипър крачеше напред-назад в продължение на минута — или искаше да се върне към преследването, или не можеше да понесе страданията на Дил. После я потупа още веднъж и тръгна бързо към барикадата.

— Не трябва ли да му пратиш нещо? — попита Домиция.

— За какво? — отговори Клеменция. — Той не я уби; само я поноси на ръце. Няма да тръгна да го възнаграждавам за това.

Кориолан, който я избягваше цял ден, реши, че е взел правилното решение. Клеменция не беше на себе си. Може би змийската отрова беше променила нещо в мозъка ѝ.

— Е, колкото и да е малко каквото имам, най-добре да го използвам. То си е нейно — каза Феликс и натисна нещо на гривната.

Долетя дрон с две бутилки вода. Дил като че ли не ги забеляза. След няколко минути момчето, което Кориолан беше видял да жонглира, спринтира от един тунел, с развяваща се черна коса. Без да спре, той се наведе и грабна водата, а после изчезна през един голям процеп в стената. Гласът на Лъки зад кадър напомни на публиката, че момчето е Трич, от Окръг 7, и негов ментор е Випсания Сикъл.

— Е, това беше жестоко — каза Феликс. — Можеше да ѝ даде една последна глътка.

— Това беше много умно — каза Випсания. — Спестява ми пари, а и нямам какво толкова да му пратя.

Слънцето се скри зад хоризонта, а лешоядите кръжаха бавно над арената. Накрая Дил се разтресе от финален, яростен пристъп на кашлица и струя кръв напои мръсната ѝ рокля. На Кориолан му прилоша. Кръвта, течаща от устата ѝ, едновременно го ужасяваше и отвращаваше.

Лъки Фликърман се появи на екрана и съобщи, че Дил, момичето трибут от Окръг 11, е умряло от естествена смърт. За съжаление, това означаваше, че публиката повече няма да види Феликс Рейвинстил.

— Лепид, може ли да разменим няколко последни думи с него от Хевънсбий Хол?

Лепид покани Феликс пред камерата и го попита какви чувства изпитва, като се налага да напусне Игрите.

— Е, всъщност това не е изненада. Момичето почти издъхваше, когато пристигна тук — каза Феликс.

— Според мен имаш изключителна заслуга, като успя да я преведеш през интервюто — каза съчувствено Лепид. — Много ментори не успяха да го сторят.

Кориолан си помисли дали големите похвали от Лепид не се дължаха повече на това, че Феликс е внук на сестрата на президента, отколкото на нещо друго, но не завиждаше. Това внасяше едно ниво на успех, което вече беше надхвърлил, така че дори Луси Грей да не оцелееше до сутринта, пак щеше да изпъкне сред другите. Но тя трябваше да оцелее през нощта, и после през следващата нощ, и да продължи, докато спечели. Беше обещал да ѝ помогне, но досега не беше направил нищо друго, освен да я рекламира пред публиката.

От студиото Лъки изсипа още няколко комплимента на Феликс и завърши предаването.

— Със спускането на нощта на арената повечето от нашите трибути са си легнали и вие трябва да направите същото. Ние ще следим нещата оттук, но не очаквайте много развития до сутринта. Приятни сънища.

Гейммейкърите показаха панорамен кадър на арената, но силуетът на Ламина на нейната греда беше единственото, което Кориолан успя да различи. През нощта на арената нямаше друго осветление, освен луната, и това обикновено не беше много интересно. Деканът Хайботъм каза, че могат да се прибират вкъщи, макар че би било добра идея за в бъдеще да си носят четка за зъби и чисти дрехи. Всички се ръкуваха с Феликс и го поздравиха за добре свършената работа. Повечето бяха искрени, тъй като през този ден между менторите беше възникнало едно съвсем ново чувство за близост. Те бяха членове на един специален клуб, в който накрая щеше да остане само един от тях, но преживяното щеше завинаги да ги промени.

На път за вкъщи Кориолан направи сметка. Още двама трибути бяха мъртви, но той отдавна беше престанал да разглежда Марк като претендент. Все пак оставаха само тринайсет и само дванайсет състезатели, които Луси Грей трябваше да победи. А и както бяха доказали Дил и астматичното момче от Окръг 5, голяма част се свеждаше просто до това тя да надживее другите. Той си спомни за вчера: как избърса сълзите ѝ, обещанието да я запази жива, целувката. Дали тя си мислеше сега за него? Дали ѝ липсваше така, както му липсваше тя? Надяваше се, че утре ще се покаже и ще може да ѝ прати храна и вода. Да напомни на публиката за съществуването ѝ. Следобед беше получил съвсем малко нови подаръци и това може би се дължеше на Джесъп като неин съюзник. Очарователният образ на Луси Грей като пойна птица ставаше все по-малко впечатляващ след всяка зловеща минута в Игрите на глада. Никой, освен него, не знаеше за отровата за плъхове, така че това не допринасяше за популярността ѝ.

Измъчен от горещината и изморен след напрегнатия ден, той не искаше нищо друго, освен да вземе душ и да потъне в леглото си, но щом влезе в апартамента, го лъхна ароматът на жасминов чай, който пазеха за гости. Кой би могъл да дойде в този час? При това в деня на откриването? Беше прекалено късно за приятелките на грандмама, прекалено късно, за да се отбият съседите, а и те не бяха хора, които обичат да се отбиват. Нещо не беше наред.

Семейство Сноу рядко пускаха телевизора в официалния хол, но, разбира се, имаха телевизор. На екрана се виждаше тъмната арена, точно като изглеждаше, когато си тръгна от Хевънсбий Хол. Грандмама беше метнала приличен халат над нощницата си, седеше с изпънати рамене на стола до масичката за чай, а Тайгрис наливаше от светлата димяща течност за гостенката си.

Защото там седеше г-жа Плинт, по-раздърпана от всякога, с разрошена коса и смачкана рокля, и плачеше в кърпичката си.

— Вие сте такива мили хора — каза тя през сълзи. — Толкова се извинявам, че ви се изтърсих така.

— Всеки приятел на Кориолан е и наш приятел — каза грандмама. — Плинч ли казахте?

Кориолан не се съмняваше, че тя знае точно коя е „мами“, но да бъде принудена в този час да приеме някого на гости — още повече някой си Плинт — нарушаваше всичките ѝ принципи.

— Плинт — каза жената. — Плинт.

— Нали си спомняш, грандмама, тя ни изпрати прекрасното ядене, когато Кориолан пострада — припомни ѝ Тайгрис.

— Извинявайте. Много късно е — каза г-жа Плинт.

— Моля ви, не се извинявайте. Постъпили сте точно, както трябва — каза Тайгрис и я потупа по рамото. — Тя забеляза Кориолан и изглежда изпита облекчение. — О, ето го и моят братовчед! Може би той ще знае нещо.

— Г-жо Плинт, какво неочаквано удоволствие. Наред ли е всичко? — попита Кориолан, сякаш вече не се беше сетил за лошата новина.

— О, Кориолане. Не е. Съвсем не е. Сеян не се прибра вкъщи. Разбрахме, че сутринта си е тръгнал от Академията и оттогава не съм го виждала. Много съм разтревожена — каза тя. — Къде може да е? Знам, че той много се разстрои при вида на Марк. Ти знаеш ли? Знаеш ли къде може да бъде? Беше ли разстроен, като си тръгна?

Кориолан си спомни, че избухването на Сеян, хвърлянето на стола, обидите, които сипеше, се отнасяха за публиката в Хевънсбий Хол.

— Беше разстроен, госпожо. Но не знам дали това е причина да се тревожите. Вероятно му е било нужно само да изпусне малко пара. Да отиде на дълга разходка или нещо такова. Аз бих постъпил по същия начин.

— Но вече е толкова късно. Не е в характера му да стане и да изчезне, без да се обади на мами — оплака се тя.

— Не се ли сещате къде може да е отишъл? Или за някой, на когото може да отиде на гости? — попита Тайгрис.

Госпожа Плинт поклати глава.

— Не. Не. Братовчед ви е единственият му приятел.

Колко тъжно, помисли си Кориолан. Да нямаш приятели. Но на глас каза:

— Нали знаете, че ако му е трябвала компания, вероятно щеше да дойде първо при мен. Сега разбирате, че може да му е било нужно да остане известно време сам, за да… осмисли всичко това. Сигурен съм, че е добре. Иначе щяхте да научите нещо.

— Проверихте ли при миротворците? — попита Тайгрис.

Госпожа Плинт кимна.

— Няма и помен от него.

— Виждате ли? — каза Кориолан. — Не се е случило нищо лошо. Може вече и да се е прибрал вкъщи.

— Може би трябва да си тръгнете и да проверите — посъветва я грандмама, малко прекалено очевидно.

Тайгрис ѝ хвърли поглед.

— Или може да се обадите.

Но г-жа Плинт се беше успокоила достатъчно, за да схване намека.

— Не, вашата грандмама е права. Трябва да си бъда вкъщи. И да ви оставя всички да си лягате.

— Кориолан ще ви изпрати — каза твърдо Тайгрис.

Тъй като не му остави друг избор, той кимна.

— Разбира се.

— Колата ме чака на ъгъла.

Г-жа Плинт стана и оправи косата си.

— Благодаря ви. Всички бяхте толкова мили. Благодаря ви.

Тя събра огромната си чанта и се канеше да тръгне, когато нещо на екрана привлече вниманието ѝ. Тя замръзна.

Кориолан проследи погледа ѝ и видя как една неясна фигура се измъква иззад барикадата и тръгва към Ламина. Беше висок мъж, който носеше нещо в ръце. Рипър или Танър, помисли си той. Стигна до трупа на Марк, спря и погледна нагоре към спящото момиче. Сигурно някой от трибутите най-после е решил да се справи с нея. Знаеше, че като ментор трябва да гледа, но много искаше първо да се отърве от г-жа Плинт.

— Да ви изпратя ли до колата? — попита той. — Обзалагам се, че ще заварите Сеян в леглото.

— Не, Кориолане — каза г-жа Плинт с приглушен глас. — Не. — Тя кимна към екрана. — Моето момче е точно там.

15

Още преди г-жа Плинт да го изрече, Кориолан знаеше, че това е истина. Може би само майка би могла да го види в тъмното, но след нейните думи той разпозна Сеян. Нещо в стойката, леко прегърбените рамене, линията на челото. Бялата униформена риза от Академията просветваше в тъмното и той почти виждаше яркожълтия менторски бадж, който все още висеше на шнур пред гърдите му. Как Сеян се беше озовал на арената той нямаше представа. Момче от Капитола, при това ментор, не би привлякло много внимание на входа, където продаваха мекици и розова лимонада, и можеше да се присъедини към тълпата, която гледа Игрите на екрана. Дали просто се беше слял с другите или дори се беше възползвал от неголямата си известност, за да разсее съмненията? С моя трибут е свършено, така че мога да се позабавлявам! Дали беше позирал за снимки? Дали се беше заприказвал с миротворците и по някакъв начин се беше промъкнал, когато бяха с гръб към него? Кой би си помислил, че ще иска да влезе на арената и изобщо защо би го направил?

На екрана тъмният силует приклекна, остави на земята пакет и преобърна Марк по гръб. Помъчи се да му изправи краката и да скръсти ръцете му пред гърдите, но крайниците му се бяха вкочанили и не помръдваха. Кориолан не можеше да каже какво се случваше, но ставаше нещо с пакета, а после Сеян се изправи на крака и протегна ръка над трупа.

Това направи и в зоологическата градина, помисли си Кориолан. Той си спомни, че след смъртта на Арахна беше зърнал за миг как Сеян поръсва нещо върху тялото на мъртвия трибут.

— Това вашият син ли е там? Какво прави? — попита ужасено грандмама.

— Слага трохи хляб върху тялото — каза г-жа Плинт. — За да има Марк храна за пътуването си.

— Пътуването си за къде? — попита грандмама. — Той е мъртъв!

— За завръщането си там, откъдето е дошъл — каза г-жа Плинт. — Така правим в нашия край. Когато някой умре.

Кориолан без да иска се почувства засрамен заради нея. Ако на някой му трябваше доказателство за назадничавостта на окръзите, ето го. Първобитни хора с първобитни обичаи. Колко хляб бяха прахосали за тези глупости? О, не, той умира от глад! Някой да донесе хляб! Обзе го страх, че неговото предполагаемо приятелство със Сеян ще му създаде неприятности. Сякаш по сигнал, телефонът звънна.

— Целият град ли е буден? — почуди се грандмама.

— Извинете ме. — Кориолан отиде до телефона във фоайето. — Ало? — каза той в слушалката, като се надяваше, че са сгрешили номера.

— Г-н Сноу, обажда се д-р Гол. — Кориолан усети как стомахът му се свива. — Близо ли сте до телевизор?

— Всъщност току-що се връщам вкъщи — отговори той, мъчейки се да спечели време. — О, да, ето. Семейството ми гледа телевизия.

— Какво става с вашия приятел? — попита тя.

Кориолан се обърна на другата страна и понижи глас.

— Той всъщност… не ми е такъв.

— Глупости. Двамата сте неразделни — каза тя. — „Помогни ми да раздам сандвичите, Кориолане!“ „До мен има свободно място, Сеяне!“ Когато попитах Каска с кои от съучениците си е близък, той се сети само за твоето име.

Любезността му към Сеян очевидно беше зле разбрана. Те не бяха нищо повече от познати.

— Д-р Гол, ако ми позволите да обясня…

— Нямам време за обяснения. Точно сега това досадно момче Плинт е излязло на арената с глутница вълци. Ако го видят, ще го убият на място. — Тя се обърна, за да каже нещо на някой друг. — Не, не прекъсвайте изведнъж, така само ще привлечете внимание. Само затъмнете картината колкото можете. Нека изглежда естествено. Бавно затъмнение, сякаш луната се е скрила зад облак. — После тя продължи без прекъсване. — Ти си умно момче. Какво ще си каже публиката след такова нещо? Вредите ще са значителни. Трябва веднага да поправим ситуацията.

— Бихте могли да изпратите миротворци — каза Кориолан.

— И да хукне като заек? — подигравателно попита тя. — Представи си за момент как миротворците се мъчат да го догонят в тъмното. Не, трябва да го подмамим навън, колкото е възможно по-незабелязано, така че ни трябват хора, на които държи. Той не може да понася баща си, няма братя и сестри, няма други приятели. Оставате вие двамата с майка му. Сега се мъчим да я намерим.

Кориолан усети как сърцето му се сви.

— Тя е тук — призна той. Дотук с оправданията му „ние сме само познати“.

— Е, готово. Искам ви двамата тук на арената след двайсет минути. Ако закъснеете повече, аз лично ще ти наложа мъмрене, не Хайботъм, и може да се сбогуваш с всякакви шансове да получиш награда. — След тези думи тя затвори.

Кориолан видя как картината на телевизора потъмня. Сега почти не можеше да различи фигурата на Сеян.

— Г-жо Плинт, обади се Главният гейммейкър. Иска да се срещнете с нея на арената, за да приберете Сеян и аз ще ви придружа. — Той не би могъл да признае нищо повече, без да причини сърдечен удар на грандмама.

— Неприятности ли ще има? — попита тя с разширени очи. — С Капитола?

На Кориолан му се видя чудно, че в този момент тя се страхува повече от Капитола, отколкото от арената, пълна с въоръжени трибути, но може би имаше основание след станалото с Марк.

— О, не. Просто се тревожат да не му се случи нещо. Няма да се бавя, но не ме чакайте — каза той на Тайгрис и грандмама.

Кориолан изведе г-жа Плинт навън, като едва се сдържаше да не я понесе на ръце, слязоха с асансьора и излязоха през фоайето. Колата ѝ се приближи безшумно и шофьорът, най-вероятно авокс, само кимна, като му каза да ги закара на арената.

— Доста бързаме — каза му Кориолан и колата веднага ускори, летейки по празните улици. Ако беше възможно да вземат разстоянието за двайсет минути, щяха да успеят.

Г-жа Плинт стискаше чантата си и гледаше през стъклото безлюдния град.

— Когато за пръв път видях Капитола, пак беше през нощта, като сега.

— О, така ли? — каза Кориолан само от любезност. Кой се интересуваше от това? Цялото му бъдеще беше заложено на карта поради нейния безотговорен син. А и човек би си задал въпроса що за възпитание е получило момче, което си мислеше, че като се промъкне на арената, може да промени нещо.

— Сеян седеше точно на твоето място и ми каза: „Всичко ще е наред, мами. Ще е добре.“ Мъчеше се да ме успокои. Когато и двамата знаехме, че е катастрофа — каза г-жа Плинт. — Но той беше толкова смел. Толкова добър. Мислеше единствено за своята мами.

— Хм. Сигурно е било голяма промяна. — Какво им ставаше на тези хора? Непрекъснато да превръщат привилегиите в трагедия? Трябваше само да хвърлиш бегъл поглед на интериора на колата, на обработената кожа, тапицираните седалки, на барчето с кристални бутилки с течности с цвят на скъпоценни камъни, за да разбереш, че са сред най-преуспелите хора в Панем.

— Роднините и приятелите ни прекратиха връзки с нас — продължи г-жа Плинт. — Тук не можахме да намерим нови приятели. Страбон — неговият папи, искам да кажа — все още мисли, че сме постъпили правилно. В Окръг две няма бъдеще. Това беше неговият начин да ни защити. Неговият начин да предпази Сеян от Игрите.

— Ирония на съдбата, наистина. — Кориолан се опита да насочи разговора към друга тема. — Сега аз не знам какво има предвид д-р Гол, но предполагам, че ще иска да ѝ помогнете, за да го измъкнат от там.

— Не знам дали ще мога — каза тя. — След като е толкова разстроен и тъй нататък. Мога да опитам, но той трябва да е убеден, че така е правилно да постъпи.

Така е правилно да постъпи. Кориолан осъзна, че точно това винаги определяше действията на Сеян — желанието му да постъпва правилно. Тази настойчивост, например начинът, по който се опълчваше срещу д-р Гол, когато останалите искаха само да минат без неприятности, беше друга причина, поради която отблъскваше хората. Откровено казано, той понякога беше непоносим със своите високопарни коментари. Но да се използва това негово качество може би беше начинът да бъде манипулиран.

Когато колата спря пред входа на арената, Кориолан видя, че полагат усилия да прикрият кризата. Имаше само десетина миротворци и няколко гейммейкъри. Павилионите за храна бяха затворени, тълпата се беше разотишла, така че почти нямаше какво да привлече любопитните зрители. Той излезе навън и забеляза колко бързо е спаднала температурата, откакто се беше прибрал вкъщи пеш.

В задната част на един минибус имаше монитор на телевизията на Капитола и екранът беше разделен на две — действителната картина от арената и затъмнената версия, която се предаваше за публиката. Д-р Гол, деканът Хайботъм и няколко миротворци се бяха събрали около него. Кориолан се приближи с г-жа Плинт и видя Сеян, коленичил до трупа на Марк, все така неподвижен като статуя.

— Поне сте точни — каза д-р Гол. — Предполагам, вие сте г-жа Плинт?

— Да, да — каза г-жа Плинт с разтреперан глас. — Извинявам се, ако Сеян е причинил някакви неудобства. Той наистина е добро момче. Просто взима нещата присърце.

— Никой не би могъл да го обвини, че е безчувствен — съгласи се д-р Гол. Тя се обърна към Кориолан. — Някаква идея как да спасим най-добрия ви приятел, г-н Сноу?

Кориолан пропусна хапливата забележка и се вгледа в екрана.

— Какво прави той?

— Изглежда само е коленичил там — каза деканът Хайботъм. — Вероятно е изпаднал в нещо като шок.

— Изглежда спокоен. Може би бихте могли да изпратите миротворци сега, без да го стреснете? — предложи Кориолан.

— Прекалено рисковано е — каза д-р Гол.

— А защо майка му да не го извика по високоговорителите или с рупор? — продължи Кориолан. — Щом можете да затъмните екрана, със сигурност можете да контролирате и звука?

— В предаването. Но на арената ще обявим на всеки трибут, че сред тях има невъоръжено момче от Капитола — каза деканът Хайботъм.

Кориолан беше обзет от лошо предчувствие.

— Какво предлагате?

— Мислим някой, който той познава, да се промъкне колкото може по-незабелязано и да го примами да излезе — каза д-р Гол. — А именно вие.

— О, не! — избухна г-жа Плинт учудващо рязко. — Не може да е Кориолан. Последното, което искаме, е да изложим на опасност още едно дете. Аз ще го направя.

Кориолан беше благодарен за предложението, но знаеше, че шансовете ѝ са нищожни. Със зачервените си, подути очи и несигурните високи токчета, тя не вдъхваше доверие като изпълнител на тайни операции.

— Трябва ни някой, който, ако се наложи, да може да избяга. Г-н Сноу е човекът за тази работа. — Д-р Гол направи знак на миротворците и те му облякоха защитна жилетка за арената. — Тази жилетка ще предпазва най-важните органи. Ето ви лютив спрей и фенерче, което временно ще заслепи враговете ви, ако си създадете такива.

Той погледна малкия флакон с лютив спрей и фенерчето.

— Защо не ми дадете пистолет? Или поне нож?

— Тъй като не сте обучен, това изглежда по-безопасно. Помнете, не сте там, за да нанасяте вреди; там сте, за да изведете приятеля си колкото може по-бързо и по-тихо — инструктира го д-р Гол.

Друг ученик или дори онзи Кориолан отпреди две седмици би протестирал срещу ситуацията. Би настоявал да повикат някой родител или настойник. Би се молил. Но след като змиите нападнаха Клеменция, след бомбите и след изтезанията на Марк, той знаеше, че ще е безрезултатно. Ако д-р Гол решеше да го изкара на арената на Капитола, така и щеше да стане, дори залогът да не беше наградата му. Той беше също като участниците в другите ѝ експерименти, ученици или трибути — с не по-голямо значение от авоксиге в клетките. Безпомощен да ѝ възрази.

— Не може да го направите. Той е само момче. Нека да се обадя на съпруга ми — помоли се г-жа Плинт.

Деканът Хайботъм леко се усмихна на Кориолан.

— Той ще се справи. Да убиеш един Сноу не е лесно.

Не беше ли цялата тази идея негова? Дали виждаше в това лесен начин да постигне крайната си цел — да провали бъдещето на Кориолан? Във всеки случай той остана глух за молбите на „мами“.

С миротворци от двете му страни — за да го пазят или да не му позволят да побегне? — той тръгна към арената. Почти не си спомняше как са го изнесли след избухването на бомбите — може би бяха излезли през друг изход? — но сега виждаше значителните разрушения на главния вход. Една от двете големи врати беше изцяло взривена и там зееше широка дупка в рамка от усукан метал. Имаше пазач, но не беше направено почти нищо друго за охраната на тази част, освен няколко реда високи до кръста бетонни бариери пред дупката. Сеян не се беше затруднил много да мине между тях, ако имаше нещо, което да отвлече вниманието на пазача, а през по-голямата част от деня тук цареше карнавално оживление. Ако се опасяваха от нови бунтовнически действия, миротворците щяха да следят за някой, който би нападнал тълпата. Все пак охраната изглеждаше малко прекалено рехава. Какво би станало, ако трибутите пак се опитат да избягат оттук?

Кориолан и ескортът му минаха през бариерите и влязоха във фоайето, което беше силно пострадало. Малкото здрави електрически крушки при входните пунктове и павилионите за храни бяха покрити с прах от мазилката. От тавана се бяха откъртили парчета, имаше разрушени колони и паднали греди. За да се стигне до турникетите на входа, трябваше да се намери път сред отломките, и той и тук видя как Сеян е минал незабелязано през тях с малко търпение и много късмет. Близо до турникетите от дясната страна беше избухнала бомба и беше оставила разкривен, стопен метал и свободен достъп. Тук миротворците бяха построили първото истинско укрепление — временни прегради, обвити в бодлива тел и пет-шест въоръжени пазачи. Незасегнатите турникети си оставаха ефективна блокада, тъй като не позволяваха повторно влизане.

— Значи е имал жетон? — попита Кориолан.

— Имал е жетон — потвърди един стар миротворец, който, изглежда, беше началникът. — Хвана ни неподготвени. Всъщност не сме следили някой да не влезе на арената по време на Игрите, а само някой да не излезе. — Той извади един жетон от джоба си. — Този е за теб.

Кориолан завъртя диска в пръсти, но не тръгна към турникетите.

— Как ли е мислил да излезе?

— Според мен не е мислил — каза миротворецът.

— А как ще изляза аз? — попита Кориолан. Този план му се струваше в най-добрия случай рискован.

— От там. — Миротворецът посочи към бетонните греди. — Ще дръпнем бодливата тел назад, ще наведем гредите и ще се отвори достатъчно място, за да пропълзиш навън.

— Бързо ли може да го направите? — попита той със съмнение.

— Ще те следим с камера. Ще започнем да отместваме гредите, когато успееш да го изведеш — увери го миротворецът.

— А ако не мога да го убедя да дойде? — попита Кориолан.

— За това нямаме инструкции. — Миротворецът сви рамене. — Сигурно трябва да останеш, докато изпълниш задачата си.

Когато осъзна смисъла на думите му, Кориолан се обля в студена пот. Нямаше да му разрешат да излезе без Сеян. Той погледна отвъд турникетите към края на коридора, където под таблото за резултатите беше издигната барикада. Същата, през която по-рано беше видял да бягат напред-назад Ламина, Сърк и Тесли.

— А от там?

— Тази е само декор. Скрива гледката към фоайето и към улицата. За да не се виждат по телевизията — обясни миротворецът. — Но няма да ти е трудно да минеш през нея.

И на трибутите няма да им е трудно, помисли си Кориолан. Той прокара палец по гладката повърхност на жетона.

— Ще те прикриваме до барикадата — каза миротворецът.

— Значи ще убиете някой трибут, ако ме нападне? — попита Кориолан, за да внесе яснота.

— По-скоро ще го подплашим — каза миротворецът. — Не се тревожи, ще ти пазим гърба.

— Отлично — каза Кориолан, но никак не беше убеден. Той събра сили, пъхна жетона в слота и натисна металните рамене на вратата.

— Приятно прекарване! — пожела му вратата, като в нощната тишина прозвуча десет пъти по-силно. Един от миротворците се захили.

Кориолан се насочи към стената отдясно и вървеше колкото може по-бързо и по-тихо. Червените аварийни лампи, единственото му осветление, хвърляха мека кървава светлина в тунела. Той стисна устни и овладя дишането си през носа. Надясно, наляво, надясно, наляво. Нищо и никой не помръдваше. Може би, както беше предположил Лъки, всички трибути вече си бяха легнали?

Спря за момент при барикадата. Точно както каза миротворецът, тя беше декор. Рехава бодлива тел, увита около рамки, паянтови дървени конструкции и бетонни блокове, подредени така, че да скриват гледката, а не да затворят трибутите. Вероятно времето не беше стигнало за истинска барикада или може би бяха решили, че е ненужна поради преградите и миротворците. В случая трябваше само да си проправи път отстрани и да се озове в края на игрището. Той се поколеба зад последния ред бодлива тел и огледа сцената.

Луната се беше издигнала високо в небето и на бледата, сребриста светлина различи фигурата на Сеян, с гръб към него, все още коленичил до трупа на Марк. Ламина не помръдваше. Като се изключат двамата, наоколо изглеждаше безлюдно. Но дали беше така? Разрушенията от бомбите предлагаха много скривалища. Другите трибути можеха да се крият на няколко метра и той нямаше да разбере. На мразовития въздух пропитата му с пот риза лепнеше по кожата му и той съжали, че не си е взел куртката. Помисли си за Луси Грей и роклята ѝ с къси ръкави. Дали се беше сгушила в Джесъп, за да се топли? Картината не му хареса, затова я изтласка от съзнанието си. Не можеше да мисли сега за нея, а само за непосредствената опасност и за Сеян и как да го преведе от другата страна на турникета.

Кориолан пое дълбоко дъх и тръгна напред. Вървеше с тихи, леки стъпки, подражавайки на цирковите тигри, които беше гледал тук като малък. Безстрашни, силни и безшумни. Знаеше, че не бива да стресне Сеян, но трябваше да стигне достатъчно близо до него, за да разговарят.

Когато беше на три метра от него, спря и каза с приглушен глас:

— Сеяне? Аз съм.

Сеян замръзна, после раменете му започнаха да треперят. Отначало Кориолан си помисли, че плаче, но беше точно обратното.

— Ти няма ли да престанеш да ме спасяваш?

Кориолан се присъедини към едва доловимия смях.

— Няма.

— Изпратиха те да ме изкараш навън? Каква лудост. — Смехът на Сеян секна и той стана на крака. — Виждал ли си някога труп?

— Много. През войната. — Той го прие като покана да се присъедини към Сеян и се приближи. Така. Сега можеше да сграбчи ръката му, но после какво? Едва ли можеше да го извлече от арената. Вместо това пъхна ръце в джобовете си.

— Аз не съм виждал много. Не толкова отблизо. Сигурно на погребения. И онази вечер в зоологическата градина, само че момичетата не бяха умрели толкова отдавна, че да се вкочанят — каза Сеян. — Не знам дали предпочитам да ме кремират или да ме погребат. Не че наистина има някакво значение.

— Е, не се налага да решаваш сега. — Кориолан огледа игрището. Дали там зад срутената стена не се криеше някой?

— О, няма да зависи от мен — каза Сеян. — Не знам защо трибутите толкова се бавят да ме намерят. Тук съм вече от доста време. — Той за пръв път погледна Кориолан и се намръщи загрижено. — Ти трябва да се махнеш.

— Бих искал — каза предпазливо Кориолан. — Наистина бих искал. Само че не мога заради майка ти. Тя чака отвън. Много е разстроена. Обещах ѝ да те заведа при нея.

По лицето на Сеян се изписа неописуема тъга.

— Горката мами. Горката стара мами. Тя не искаше тези неща. Нито пари, нито да се местим, нито скъпи дрехи и шофьор. Искаше само да си остане в Окръг две. Но баща ми… Басирам се, че той не е тук, нали? Не, той ще се държи на разстояние, докато всичко свърши. После нека започне купуването!

— Купуването на какво? — На арената излезе лек вятър и разроши косата на Кориолан. Мина твърде много време и Сеян не полагаше усилие да говори тихо.

— Да купува всичко! Той купи идването ни тук, купи образованието ми, купи менторството и ще откачи, защото не може да купи и мен — каза Сеян. — Той ще те купи, ако му позволиш. Или най-малкото ще те компенсира за това, че си се опитал да ми помогнеш.

Да ме купи, помисли си Кориолан, като се сети за таксата за следващата година. Но каза само:

— Ти си ми приятел. Не трябва да ми плаща, за да ти помогна.

Сеян сложи ръка на рамото му.

— Само заради теб издържах толкова дълго, Кориолане. Трябва да престана да ти създавам неприятности.

— Не съзнавах колко ти е тежко. Трябваше да се съглася да си разменим трибутите, когато поиска — отговори той.

Сеян въздъхна.

— Вече няма значение. Всъщност нищо няма значение.

— Разбира се, че има значение — каза настойчиво Кориолан. Усещаше, че те вече идват. Усещаше как глутницата го заобикаля. — Тръгвай с мен.

— Не. Няма смисъл — каза Сеян. — Не ми остава друго, освен да умра.

Кориолан продължи да настоява.

— Това ли е? Това ли е единственият ти избор?

— Това е единственият начин, по който бих могъл да покажа какво мисля. Нека всички видят как умирам в знак на протест — завърши Сеян. — Дори да не съм истински гражданин на Капитола, аз не съм и от окръзите. Също като Луси Грей, но без талант.

— Наистина ли си мислиш, че ще покажат такова нещо? Тихо ще изнесат трупа ти и ще кажат, че си умрял от грип. — Кориолан спря, чудейки се дали не е казал прекалено много, ако намекваше прекалено директно за съдбата на Клеменция. Но д-р Гол и деканът Хайботъм едва ли можеха да го чуят. — Със сигурност са изключили сигнала.

Лицето на Сеян помръкна.

— Няма да ни покажат?

— За нищо на света. Ще си умрял напразно и ще си пропилял възможността да подобриш нещата. — Кашляне, леко и заглушено, но определено кашляне. Чу го от трибуните отдясно. Не би могъл да си го измисля.

— Каква възможност? — попита Сеян.

— Имаш пари. Може би не сега, но един ден ще имаш цяло състояние. Парите могат да се използват за много неща. Виж как са променили твоя свят. Може би и ти можеш да промениш нещата. За добро. Може би ако не го направиш, ще страдат много повече хора. — Кориолан стисна в дясната си ръка спрея с лютив газ и после погледна фенерчето. Кое от двете би помогнало, ако наистина го нападнат?

— Защо си мислиш, че бих могъл да го направя? — попита Сеян.

— Ти си единственият, който имаше смелостта да се изправи срещу д-р Гол — каза Кориолан. Не му беше приятно да му го признае, но беше истина. Той беше единственият от класа, който се беше опълчил срещу нея.

— Благодаря ти. — Гласът му прозвуча уморено, но малко по-нормално. — Благодаря ти за това.

Кориолан сложи свободната си ръка на ръката на Сеян, сякаш за да го успокои, но всъщност за да го сграбчи за ризата, ако реши да побегне.

— Обкръжават ни. Аз тръгвам. Ела с мен. — Усети, че Сеян започва да отстъпва. — Моля те. Какво искаш да направиш, да се биеш с трибутите или да се биеш заради тях? Не предоставяй на д-р Гол удоволствието да те победи. Не се предавай.

Сеян погледна надолу към Марк, претегляйки възможностите си.

— Прав си — каза той накрая. — Ако вярвам в това, което казвам, длъжен съм да я сваля. По някакъв начин да сложа край на това зверство. — Той повдигна глава, сякаш изведнъж осъзна ситуацията. Погледна към трибуните, откъдето Кориолан чу кашлянето. — Но няма да оставя Марк.

Кориолан взе бързо решение.

— Ще го хвана за краката.

Краката му бяха вкочанясали и тежки, миришеха на кръв и мръсотия, но той го хвана колкото можеше по-здраво под коленете и вдигна долната част на Марк. Сеян го хвана под мишниците и тръгнаха, като полуносеха, полувлачеха трупа към барикадата. Десет метра, пет метра, оставаше малко. Стига веднъж да минат зад нея, миротворците щяха да им осигурят някакво прикритие.

Той се препъна на камък и падна, удари коляното си в нещо остро и усети пробождаща болка, но скочи на крака, като едновременно вдигна трупа на Марк. Почти стигнаха. Почти…

Чу зад себе си стъпки. Бързи и леки. Приближаваха се откъм барикадата, където трибутът беше лежал в засада. Кориолан по рефлекс пусна Марк и се обърна точно навреме, за да види как Бобин замахва с ножа си.

16

Ножът се плъзна по защитната жилетка и го поряза под лявото рамо. Кориолан отскочи назад и замахна срещу Бобин, но срещна само въздух. Падна сред купчина отломки, стари дъски и мазилка, като потърси с ръка някакво средство за защита. Бобин пак се нахвърли срещу него и насочи ножа към лицето му. Кориолан напипа една дъска, замахна и го удари силно в слепоочието. Бобин се свлече на колене. Кориолан скочи на крака и използвайки дъската като тояга, продължи да го удря, без да вижда къде точно попадат ударите.

— Трябва да вървим! — извика Сеян.

Сега Кориолан чу подсвиркване и шум от стъпки откъм пейките. Объркан, той направи крачка към трупа на Марк, но Сеян го дръпна настрани.

— Не! Остави го! Бягай!

Без повече увещания Кориолан се впусна в спринт към барикадата. Под рамото го прониза болка, но той не ѝ обърна внимание, а движеше ръце покрай тялото си колкото може по-силно, както го беше учила професор Сикъл. Стигна до барикадата, но ризата му се закачи в бодливата тел и когато се обърна, за да я освободи, ги видя. Двамата трибути от Окръг 4, Корал и Мизън, както и Танър — момчето от кланицата — идваха право към него, въоръжени до зъби. Мизън отметна ръка назад, за да хвърли тризъбеца си. Кориолан дръпна ризата от бодливата тел, ръкавът се скъса и той отскочи от траекторията на тризъбеца, а Сеян беше точно зад него.

Слабите лунни лъчи едва осветяваха барикадата и Кориолан усети, че се мята сред дъски и парчета от оградата като птица в кафез и сигурно всеки трибут, който по някакъв начин беше пропуснал присъствието му, сега го чуваше. Той се удари с лице в бетонната плоча, Сеян го блъсна отзад и той за втори път удари челото си в безмилостно твърдата повърхност. Когато се отдръпна, имаше чувството, че сътресението му не е минало. Главата му бучеше и той изпадна в пълно объркване.

Трибутите се разкрещяха и тракаха с оръжия по барикадата, преследвайки менторите през лабиринта. В каква посока да тръгнат? Като че ли навсякъде около тях имаше трибути. Сеян сграбчи ръката му и започна да го дърпа, а той се запрепъва след него заслепен, ранен и изпаднал в ужас. Това ли беше краят? Така ли щеше да умре? Гневът срещу цялата тази несправедливост, цялата подигравка с живота му, предизвика прилив на енергия и той се втурна пред Сеян, като падна на ръце и колене в облак мека, червена светлина. Пасажът! В далечината различи турникетите, където миротворците се бяха струпали около временните прегради. Побягна колкото можеше по-бързо.

Пасажът не беше дълъг, но на него му се стори безкраен. Стъпваше така, сякаш беше потънал до кръста в лепило и пред очите му пробягваха черни точки. Сеян продължаваше да бъде до него, но той чуваше как трибутите ги настигат. Нещо тежко и твърдо — тухла? — го одраска по врата. Нещо друго проби жилетката му и се задържа, като се поклащаше зад него, докато падна с метален звън. Къде беше прикритието? Защитният огън от миротворците? Нямаше нищо, абсолютно нищо и преградата все така си стоеше на мястото. Искаше да изкрещи към тях да убият трибутите, да ги застрелят на място, но не му стигаше дъх.

Нечии тежки стъпки стопиха преднината му до няколко метра, но като пак си спомни тренировките на професор Сикъл, той не посмя да губи време, за да погледне кой е. Пред него миротворците най-после успяха да наклонят бариерата, като се отвори процеп от трийсетина сантиметра. Кориолан се хвърли на земята, ожули няколко слоя от кожата на брадичката си в грубия под и успя да пъхне ръце под бариерата, където миротворците го хванаха и го издърпаха навън. Нямаше време да обърне глава настрани и ожули останалата част от лицето си в мръсната повърхност, преди да се озове в безопасност.

Миротворците веднага го пуснаха на земята, за да изтеглят Сеян, който нададе силен писък, когато ножът на Танър сряза прасеца му, преди да се измъкне. Върнаха бариерите на място и заключиха барикадата, но трибутите бяха неукротими. Танър, Мизън и Корал пъхаха оръжията си през решетките към Кориолан и Сеян и сипеха изпълнени с омраза обиди, докато миротворците удряха по турникетите с палки. Не беше даден нито един изстрел. Нито дори ги напръскаха с лютив спрей. Кориолан осъзна, че сигурно са имали заповед да не нараняват трибутите.

Миротворците му помогнаха да се изправи на крака и той гневно избухна:

— Благодаря, че ни пазехте гърба!

— Само следвахме заповеди. Не се сърди на нас, задето Гол е решила, че може да ви пожертва, момче — каза старият миротворец, който беше обещал да го пази.

Някой се помъчи да го закрепи на крака, но той го отблъсна.

— Мога и сам! Мога да вървя и то не благодарение на теб!

После залитна настрани и почти падна на пода, те пак го вдигнаха и тръгнаха през фоайето. Кориолан сипеше дълга редица от псувни, които не ги впечатлиха, и висеше безпомощно в ръцете им, докато накрая го пуснаха безцеремонно на земята малко извън арената. Минута по-късно сложиха и Сеян до него. Двамата лежаха и дишаха тежко на плочките, които красяха предната част на арената.

— Съжалявам, Корио — каза Сеян. — Много съжалявам.

Корио го наричаха старите му приятели. Семейството му. Хората, които Кориолан обичаше. И точно този момент ли беше избрал Сеян да се обърне към него с това име? Ако имаше енергията, Кориолан би се пресегнал и би го удушил.

Никой не им обръщаше внимание. Мами беше изчезнала. Д-р Гол и деканът Хайботъм спореха за нивото на звука, докато гледаха картината от камерите в каравана. Миротворците стояха на групички и очакваха заповеди. Минаха пет минути, преди да дойде линейка и да отворят задната ѝ врата. Натовариха момчетата вътре, без главните действащи лица изобщо да ги погледнат.

Медичката даде на Кориолан тампон, който да притисне към раната на ръката и се зае с по-спешния проблем с прасеца на Сеян, от който все още течеше доста кръв. Кориолан се ужасяваше от това да се върне в болницата при онзи ненадежден д-р Уейн, докато видя през малкото прозорче, че пристигат в Цитаделата, което му се стори два пъти по-страшно. Сложиха ги на колички и бързо ги откараха дълбоко надолу в лабораторията, където змиите бяха нападнали Клеменция, докато Кориолан се чудеше какви ли модификации му бяха подготвили.

Изглежда в лабораторията нещастните случаи бяха чести, защото имаше малко медицинско отделение. Липсваше скъпата апаратура, използвана за възкресяването на Клеменция, но изглеждаше достатъчно, за да закърпят момчетата. Двете болнични легла бяха разделени с бяла завеса, но Кориолан чуваше как Сеян дава едносрични отговори на въпросите на лекарите. Той самият не говори много повече, докато зашиваха раната на ръката му и почистваха ожуленото му лице. Главата го болеше, но не посмя да им каже, че се опасява да не би пак да е получил сътресение, защото се страхуваше, че ще го оставят в болницата неопределено дълго. Искаше единствено да се махне от тези хора. Въпреки протестите му те му сложиха система, за да го рехидрират и да влеят някакъв коктейл от лекарства и той лежеше неподвижно на леглото, като със силата на волята се удържаше да не хукне. Макар да беше направил каквото поиска д-р Гол, макар да беше успял, той се чувстваше по-уязвим от всякога. А ето че лежеше тук, ранен и хванат в капан, скрит в нейното леговище.

Болката в ръката му отслабна, но не го обгърна познатата кадифена завеса на морфлинга. Сигурно му бяха дали някакво алтернативно лекарство, защото, ако не друго, съзнанието му беше по-ясно от всякога и забелязваше всичко — тъканта на чаршафа, как лепенката подръпва ожулената му кожа, горчивият вкус, останал в устата му от металната чаша с вода. Чу звука от ботушите на миротворците и как се отдалечават с накуцващия Сеян. От другия край на лабораторията долетяха писъци, оповестявайки, че е дошло време за хранене на някакво същество и се разнесе слаба миризма на риба. След това за дълго време настъпи относителна тишина. Помисли си дали да не се опита да се измъкне, но в сърцето си знаеше, че от него се иска да чака. Да чака тихия звук от чехли, които неизбежно се доближиха до леглото му. Когато д-р Гол отметна завесата, в полумрака на нощната лаборатория Кориолан остана със странното впечатление, че тя е застанала на ръба на скала и ако я побутнеше съвсем малко, щеше да полети назад в някаква дълбока пропаст и никой повече нямаше да я види. Де да беше така, помисли си той. Де да беше така. Вместо това тя се приближи и сложи два пръста на китката му, за да провери пулса му. Той потръпна от докосването на студените, сякаш хартиени пръсти.

— Знаеш ли, започнах кариерата си като лекар — каза тя. — Акушер-гинеколог.

Колко ужасно, помисли си Кориолан. Точно ти да бъдеш първият човек, който бебето вижда на този свят.

— Не беше работа за мен — каза д-р Гол. — Родителите винаги искат гаранции, които не можеш да им дадеш. За бъдещето, което очаква децата им. Откъде бих могла да знам пред какво ще се изправят? Като теб тази вечер. Кой би си представил, че скъпото момченце на Крас Сноу ще се бие за живота си на арената на Капитола? Не и той.

Кориолан не знаеше какво да отговори. Той почти не си спомняше баща си, и още по-малко би гадал какво е щял да си представя.

— Как беше там? На арената? — попита д-р Гол.

— Ужасяващо — каза лаконично Кориолан.

— Така е замислено да бъде. — Тя провери зениците му, като светна с фенерче във всяко око. — Ами трибутите?

От светлината го заболя глава.

— Какво за трибутите?

Д-р Гол премина към шевовете на ръката му.

— Какво си помисли за тях сега, като са без вериги? Сега, след като се опитаха да те убият? Защото нямат полза от твоята смърт. Ти не си сред състезателите.

Беше вярно. Те бяха достатъчно близо, за да го разпознаят. Но преследваха двамата със Сеян — Сеян, който се отнасяше толкова добре с трибутите, хранеше ги, защитаваше ги, отдаваше им последни почести! — въпреки че биха могли да се възползват от възможността да се избият взаимно.

— Мисля, че подценявах колко много ни мразят — каза Кориолан.

— А като разбра това, каква беше реакцията ти? — попита тя.

Мислено той се върна към Бобин, към бягството, към тяхната жажда за кръв дори след като беше от другата страна на бариерата.

— Исках да умрат. Исках да умрат до един.

Д-р Гол кимна.

— Е, тази мисия е изпълнена, що се отнася до малкия от Осми. Ти го направи на пихтия. Наложи се да измислим някаква история за този смешник Фликърман, която да разкаже на сутринта. Но каква прекрасна възможност беше това за теб. Преобразяваща.

— Така ли? — Кориолан си припомни отвратителните звуци, докато удряше Бобин с дъската. И какво беше направил? Беше убил момчето? Не, не беше така. Беше несъмнен случай на самозащита. Но какво беше тогава? Със сигурност го беше убил. Никога нямаше да изтрие това. Нямаше да си възвърне невинността. Беше отнел човешки живот.

— Не беше ли така? Повече, отколкото се надявах. Ти ми трябваше, за да измъкнеш Сеян от арената, разбира се, но исках да вкусиш и това — каза тя.

— Дори да бях загинал? — попита Кориолан.

— Без заплахата от смъртта нямаше да е толкова добър урок — каза д-р Гол. — Какво се случи на арената? Там човешката същност е оголена. Трибутите. А и ти. Колко бързо изчезва цивилизацията. Всичките ти изискани маниери, образование, семейна среда, всичко, с което се гордееш, си отива за секунда и показва само това, което си в действителност. Момче с тояга, което пребива друго момче до смърт. Това е човечеството в естественото му състояние.

Идеята, изложена по този начин, го шокира, но той се помъчи да се засмее.

— Наистина ли сме толкова лоши?

— Бих казала да, абсолютно. Но е въпрос на лично мнение. — Д-р Гол извади ролка бинт от джоба на лабораторната си престилка. — Ти как мислиш?

— Мисля, че не бих пребил никого до смърт, ако вие не ме бяхте хвърлили на арената! — отговори той.

— Може да обвиняваш обстоятелствата, средата, но изборът беше само твой, не на някой друг. Да разбереш всичко това наведнъж е много, но от основно значение е да си отговориш на един въпрос. Кои са човешките същества? Защото това кои сме, определя какво управление ни е нужно. По-късно, надявам се, ще можеш да помислиш и да бъдеш честен пред себе си за това, което научи тази нощ. — Д-р Гол започна да бинтова раната му. — А да платиш с няколко шева на ръката е много евтино.

При тези думи на Кориолан му се повдигна, но още повече се вбеси от факта, че го е принудила да убива заради нейния урок. Нещо толкова важно би трябвало да е негово решение, не нейно. Само негово и на никой друг.

— Е, щом аз съм кръвожадно животно, то коя сте вие? Вие сте учителката, която изпраща ученика си да пребие друго момче до смърт!

— О, да. Паднала ми се е тази роля. — Тя умело завърши превръзката. — Знаеш ли, двамата с декана Хайботъм прочетохме есето ти от начало до край. Какво ти харесва във войната. Доста пълнеж. Всъщност бръщолевене. До онова място в края на есето. За контрола. За следващото ти домашно искам да развиеш тази тема. Стойността на контрола. За това какво се случва, когато го няма. Не бързай. Но това може да се окаже добро допълнение към молбата ти за наградата.

Кориолан знаеше какво се случва без контрол. Видя го наскоро, в зоологическата градина, когато Арахна загина, на арената, когато избухнаха бомбите и още веднъж тази нощ.

— Настъпва хаос. Какво друго има да се каже?

— О, много неща според мен. Започни от там. От хаоса. Няма контрол, няма закони, няма правителство. Все едно си на арената. Накъде ще тръгнем от там? Какъв вид споразумение е нужен, ако искаме да живеем в мир? Какъв вид обществен договор се изисква за оцеляването ни? — Тя откачи системата от ръката му. — Ще трябва да дойдеш пак, за да проверим конците. Дотогава на твое място бих си мълчала за събитията от тази нощ. Най-добре се прибери вкъщи и поспи няколко часа. Колкото и да е чудно, твоят трибут все още има нужда от теб.

След като тя си тръгна, Кориолан бавно облече разрязаната си, изпокъсана, окървавена риза и закопча копчетата. Полута се, докато намери асансьора за нивото на улицата и апатичните гардове му махнаха с ръка да излезе. Тролеите спираха в полунощ, а часовникът на Капитола показваше два часа, затова той се запъти с мръсните си обувки към къщи.

Луксозната кола на Плинт спря до него, прозорецът се спусна и той видя шофьора авокс, който излезе и му отвори задната врата. Кориолан си помисли, че той вече е откарал Сеян вкъщи и „мами“ го е изпратила за него. Тъй като в колата нямаше нито един Плинт, той се качи. Едно последно возене и после не искаше никога да има нищо общо с това семейство. Шофьорът му отвори вратата пред апартамента и му връчи голяма хартиена торба. Преди да успее да възрази, колата потегли.

Качи се, надзърна и видя, че Тайгрис го чака до масичката за чай, облечена в проскубано кожено палто, което имаше от майка си. То беше нейното утешение, точно както розовата пудриера беше неговото, преди да я преправи на оръжие. Той взе една училищна куртка от закачалката и я метна върху съсипаната си риза, преди да влезе при нея.

Кориолан се помъчи да се пошегува за ужасната нощ.

— Едва ли е толкова зле, че да ти трябва коженото палто?

Тя зарови пръсти в кожата.

— Ти ще ми кажеш.

— Ще ти кажа. С всички подробности. Но на сутринта, може ли?

— Може. — Когато тя стана да го прегърне за лека нощ, напипа с ръка превръзката под ръката му. Преди да успее да я спре, дръпна куртката и видя кръвта. Тайгрис прехапа устни.

— О, Корио. Накараха те да излезеш на арената, нали?

Той я прегърна.

— Не беше толкова страшно, наистина. Тук съм. Изведох и Сеян.

— Не беше толкова страшно? Ужасно е, като си помисля, че си бил вътре. Като си помисля, че който и да е, е вътре! — проплака тя. — Горката Луси Грей.

Луси Грей. Сега, след като той самият беше излязъл на арената, положението ѝ изглеждаше още по-безнадеждно отпреди. При мисълта как се е свила някъде в студената тъмна арена, изпаднала в такъв ужас, че не може да затвори очи, усети болка. За пръв път се зарадва, че е убил Бобин. Поне я беше спасил от това животно.

— Всичко ще е наред, Тайгрис. Но трябва да ме оставиш да си почина. И ти трябва да поспиш.

Тя кимна, но той знаеше, че за нея ще е щастие да дремне час-два. Подаде ѝ торбата.

— Подарък от мами Плинт. Закуска, ако се съди по миризмата. Ще се видим на закуска, нали?

Без да си прави труда да се изкъпе, той потъна в дълбок сън, докато го събуди гласът на грандмама, която пееше химна. Така или иначе беше време да стане. Болеше го цялото тяло. Отиде със залитане под душа, свали превръзката от ръката си и пусна горещата струя върху ожулената си кожа. От престоя в болницата му беше останала тубичка крем и макар и несигурен за какво се използва, намаза с него ожуленото си лице и брадичката си. Усещаше шевовете на ръката си под чистата риза, но не тече повече кръв. Днес щеше да облече куртката си за всеки случай. Хвърли в чантата си четка за зъби и чиста униформа, погледна още веднъж в огледалото и въздъхна. Паднал съм с колелото, помисли си той. Това е историята. Нищо, че от години не съм имал здраво колело. Е, сега имаше извинение за това, че велосипедът му е счупен.

След като си придаде приличен вид, първото нещо, което направи, беше да погледне телевизора, за да се увери, че нищо лошо не се случило с Луси Грей. Но камерата беше неподвижна и единственият трибут, който се виждаше на светлината на ранното утро, беше Ламина на нейната греда. Избягвайки грандмама, той влезе в кухнята, където Тайгрис претопляше стар жасминов чай.

— Закъснявам — каза той. — Най-добре да тръгвам.

— Вземи това за закуска. — Тя пъхна в ръцете му пакет и сложи два жетона в джоба му. — И днес се качи на тролея.

За да пести енергия, той изпълни нарежданията ѝ — качи се на тролея и изяде два големи сандвича с яйце и наденица, изпратени от г-жа Плинт. Единственото, което щеше да му липсва, когато зареже семейство Плинт, щеше да бъде яденето от г-жа Плинт.

На всички ученици беше наредено да се явят в осем без петнайсет, затова подранилите бяха само активните ментори и няколко авокси, които почистваха залата. Кориолан не се сдържа и погледна гузно Джуно Фипс, която седеше и обсъждаше стратегията си с Домиция, а можеше да си спи вкъщи. Той много не я харесваше — тя винаги се фукаше пред него за произхода си, сякаш неговият не беше също толкова добър — но последната нощ не се беше оказала справедлива и към нея. Чудеше се как ще съобщят за смъртта на Бобин и как ще да се почувства самият той в този момент. Освен че естествено щеше да му се иска да повърне.

В Хевънсбий Хол сервираха единствено чай, което предизвика негодуванието на Фест.

— Щом трябва да сме тук рано, можеха поне да ни нахранят. Какво се е случило с лицето ти?

— Паднах с велосипеда — каза Кориолан достатъчно високо, така че всички да го чуят. Той хвърли плика с последния сандвич на Фест, доволен, че поне веднъж и той може да предложи храна. Вече не помнеше колко пъти семейство Крийд го беше хранило.

— Благодаря ти. Изглежда страхотно — каза Фест и веднага се зае със сандвича.

Лизистрата му препоръча крем, за да не стане инфекция и двамата заеха местата си, когато съучениците им почнаха да пристигат.

Макар и слънцето да беше изгряло преди няколко часа, на екрана не настъпи особена промяна, освен че трупът на Марк беше изчезнал.

— Сигурно са го отнесли — каза Млади. Но Кориолан си помисли, че той може би все още лежи край барикадата, където двамата със Сеян го изоставиха, малко извън обсега на камерата.

Щом часовникът удари осем, станаха на крака за химна и най-после съучениците му като че ли се справяха с текста. После се появи Лъки Фликърман и ги приветства с добре дошли на втория ден на Игрите на глада.

— Докато сте спали, се случи нещо доста важно. Нека да видим какво. — Показаха панорамен кадър на арената и после камерата бавно мина към барикадата и я даде в едър план. Както подозираше Кориолан, трупът на Марк лежеше там, където го бяха пуснали двамата със Сеян. На метър-два от него се виждаше размазаното тяло на Бобин върху парче бетон. Изглеждаше много, много по-зле, отколкото си беше представял. Крайниците му бяха окървавени, окото извадено, а лицето толкова подпухнало, че беше неузнаваемо. Наистина ли беше причинил това на друго момче? И то толкова малко момче, защото в смъртта си Бобин изглеждаше още по-дребен. Хванат в онази жестока мрежа от ужас, изглежда точно това беше направил. По челото на Кориолан изби пот и имаше желание да излезе от залата, от сградата, да остави цялото събитие зад себе си. Но, разбира се, това не беше възможно. Кой беше той — Сеян?

След продължителен кадър на труповете, предаването продължи с Лъки, който се чудеше кой може да е извършил това. После настроението му рязко се промени.

— В едно сме сигурни и то е, че имаме повод да празнуваме! — От тавана се посипаха конфети и Лъки наду като луд пластмасов рог. — Защото току-що стигнахме до половината! Точно така, паднаха дванайсет трибути и остават само още дванайсет! — От ръката му полетяха вързани една за друга разноцветни кърпички. Той ги завъртя над главата си, като танцуваше и крещеше: „Ура“. Когато най-после се успокои, си придаде тъжно изражение. — Но това също означава, че трябва да си вземем довиждане с г-ца Джуно Фипс. Лепид?

Лепид вече се беше разположил на пътеката до нищо неподозиращата Джуно и не ѝ оставаше нищо друго, освен да отиде при него и да прикрие разочарованието си от камерата. Ако ѝ бяха дали малко предупреждение, помисли си Кориолан, сигурно би се представила по-достойно, но при сегашното положение изглеждаше раздразнителна и подозрителна. Тя явно поставяше под съмнение последните събития и размахваше кожена папка, на която беше гравиран семейният герб на Фипс.

— Струва ми се, че има нещо съмнително — каза тя на Лепид. — В смисъл какво прави той до трупа на Марк? Кой го е преместил? И как всъщност Бобин е умрял? Изобщо не мога да си представя правдоподобен сценарий. Имам чувството, че може да има някаква измама!

Репортерът изглеждаше искрено озадачен.

— В какво по-точно би се състояла измамата? Имам предвид, на арената?

— Е, не знам в какво по-точно — каза ядосано Джуно, — но аз самата наистина бих искала да видя запис на събитията от снощи!

Продължавай да искаш, Джуно, помисли си Кориолан. После се сети, че записът съществува. В караваната д-р Гол и деканът Хайботъм бяха гледали и двете версии, истинската картина и другата картина — затъмнена, за да не се вижда мисията, на която беше изпратен. Дори в истинския запис трудно биха го разпознали. Все пак мисълта, че някъде има запис, колкото и неясен, как убива Бобин, не му харесваше. Ако някой ден излезеше наяве… е, той не знаеше какво ще стане. Но изпита тревога.

Лепид не се занимава дълго с Джуно, която приемаше тежко поражението и не притежаваше достойнството, с което Феликс беше посрещнал загубата си. Той я отпрати обратно на мястото ѝ, след като я потупа утешително по гърба.

Все още обсипан с блестящи конфети, Лъки като че ли не забеляза болката ѝ. Той се наведе към камерата с едва прикрито злорадство.

— И сега, какво очаквате да се случи? Подготвили сме изключително голяма изненада — особено ако сте един от дванайсетте оставащи ментори.

Кориолан имаше само секунда да размени въпросителни погледи с приятелите си, преди Лъки да се насочи към другия край на студиото и да покаже Сеян, седнал редом до баща си, Страбон Плинт, чието строго изражение беше сякаш изсечено от гранита в родния му окръг. Лъки зае стола на водещия и потупа Сеян по крака.

— Сеяне, съжалявам, че вчера не те включихме, за да ти дадем възможност да коментираш кончината на твоя трибут Марк.

Сеян погледна неразбиращо Лъки. Лъки като че ли едва сега забеляза изподраното му лице.

— Какво става тук? Изглежда ти самият си се бил с някого?

— Паднах с колелото — дрезгаво каза Сеян, а Кориолан леко се намръщи. Две падания с колело за един и същ период от двайсет и четири часа изглеждаха повече от съвпадение.

— Леле. Е, предполагам, че имаш да споделиш някои важни новини с нас! — каза Лъки с окуражително кимане.

Сеян сведе очи за момент и тъй като двамата с баща си сякаш взаимно не се забелязваха, изглежда между тях вървеше някаква битка.

— Да — започна най-после Сеян. — Ние, семейство Плинт, бихме искали да съобщим, че ще дадем награда за пълното обучение в университета на ментора, чийто трибут спечели Игрите на глада.

Млади подвикна, а другите ментори си размениха усмивки. Кориолан знаеше, че повечето нямат толкова остра нужда от парите като него, а може би изобщо нямаха нужда, но това би било гордост за всеки от тях.

— Сензационно! — каза Лъки. — Какво вълнение сигурно изпитват тези дванайсет оставащи ментори точно сега. Твоя идея ли беше това, Страбон? Да създадеш наградата „Плинт“?

— Всъщност на сина ми — каза Страбон, като леко повдигна ъгълчетата на устните си в нещо, което Кориолан си помисли, че може би беше усилие да се усмихне.

— Е, какъв щедър и навременен жест, особено като имаме предвид поражението на Сеян. Може да не си спечелил Игрите, но със сигурност отнасяш вкъщи наградата за добро спортсменство. Когато казвам голямо благодаря, мисля, че говоря от името на целия Капитол! — Лъки се усмихна широко на двамата, но тъй като не последва нищо друго, той махна с ръка. — Добре тогава, да се върнем на арената!

Мислите на Кориолан се въртяха около това ново развитие. Сеян беше прав за бързите действия на баща му да погребе скандалното поведение на сина си с пари. Не че то не заслужаваше да бъде замазано по някакъв начин. Той не беше видял особена реакция от другите в Хевънсбий Хол около избухването със стола, но предполагаше, че се говори за това. Всъщност наградата за ментора на победителя изглеждаше малка цена. Какво ли не би предложил Плинт, за да не научат хората за разходката на Сеян на арената? Дали имаше намерение да подкупи Кориолан, за да си мълчи?

Няма значение, това няма значение, каза си Кориолан. По-важната новина беше възможността да спечели наградата „Плинт“. Тя не зависеше от Академията, така че деканът Хайботъм нямаше да има решаващо мнение. Нито дори д-р Гол. Таксата за пълното обучение би го освободила от властта им и би свалила тази ужасна тревога за бъдещето от плещите му! Залогът в тези игри без друго беше висок, но сега скочи на стратосферно ниво. Съсредоточи се, каза си той, като дишаше бавно и дълбоко. Съсредоточи се да помогнеш на Луси Грей.

Но какво можеше да направи, преди тя да се покаже на арената? С напредването на сутринта изглежда много малко трибути се изкушаваха да го направят. Корал и Мизън се поразходиха заедно за малко, за да вземат храната и водата, изпратени от менторите им Фест и Персефона. Двамата седяха един до друг, като се мъчеха да разработят съвместна стратегия за трибутите си и Кориолан забеляза, че Фест се влюбва в нея. Прието ли е да кажеш на най-добрия си приятел, че любимата му е канибал? Точно когато ти трябва правилник, все няма такъв.

Когато се върнаха от обяд на подиума, видяха, че столовете за менторите са станали дванайсет, оставяйки съвсем малко място за онези, които все още имаха трибути в Игрите.

— Гейммейкърите поискаха така — каза Сатирия на последните дванайсет ментори. — Така за публиката е по-лесно да следи кой все още е в състезанието. Ще продължим да махаме столове, след като трибутите ви бъдат убити.

— Също като игра на музикални столове — каза Домиция с доволно изражение.

— Но с умиращи хора — добави Лизистрата.

Решението губещите да бъдат отстранени от подиума огорчи още повече Ливия, ако това беше възможно, и Кориолан се зарадва като видя, че я изпращат в сектора на обикновената публика, откъдето нямаше да чува ехидните ѝ забележки. От друга страна, така ставаше по-трудно да се държи на разстояние от Клеменция, която изглежда прекарваше цялото си свободно време да му се мръщи. Той се разположи на последния ред, с Фест и Лизистрата от двете му страни, и се помъчи да си придаде зает вид.

Стана следобед и главата му все повече натежаваше, докато Лизистрата се принуди два пъти да го смушка, за да не заспи. Може би беше хубаво, че през този ден от него се изискваше толкова малко, след като предишната нощ едва не загина. Почти не се виждаха трибути, а Луси Грей си оставаше напълно скрита.

Едва в късния следобед в Игрите на глада най-после започна този вид действие, който публиката очакваше. Трибутът от Окръг 5, рахитично момиченце, което за Кориолан беше само едно от немитото стадо, се изкачи на трибуната в далечния край на арената. Лъки не успя да намери името ѝ и после с труд успя да я свърже с нейния също толкова незапомнящ се ментор Ифигения Мос, чийто баща контролираше Министерството на земеделието и по този начин потока на храната в целия Панем. Противно на очакванията, Ифигения винаги изглеждаше недохранена, като често даваше храната си за обяд на съучениците си и в един случай дори припадна. Клеменция веднъж каза на Кориолан, че това е единственият начин, по който може да отмъсти на баща си, но отказа да даде повече подробности.

Съвсем в свой стил Ифигения започна да изпраща на своя трибут всичката храна, която можеше, но още докато дроновете прекосяваха дългото разстояние през арената, Мизън, Корал и Танър, които изглежда действаха в нещо като глутница след приключението от предишната нощ, излязоха от тунелите и започнаха преследването. След кратко гонене по пейките, тримата наобиколиха момичето и Корал я уби, като заби тризъбец в гърлото ѝ.

— Е, свърши се — каза Лъки, който все още не можеше да намери името ѝ. — Какво може да ни каже нейният ментор, Лепид?

Ифигения вече беше намерила Лепид.

— Името ѝ е Сол или може би Сал. Имаше особен акцент. Не мога да кажа много повече.

Лепид изглеждаше склонен да се съгласи.

— Свърши добра работа, като я прекара до втората половина, Албина!

— Ифигения — каза Ифигения през рамо, докато напускаше подиума.

— Точно така! — каза Лепид. — И това означава, че остават само единайсет трибути!

Което означава десет между мен и наградата, помисли си Кориолан, докато гледаше как един авокс отнася стола на Ифигения. Искаше да изпрати храна и вода на Луси Грей. Какво би станало, ако ги изпратеше, без да знае местоположението ѝ? На екрана глутницата прибра храната на Сол или Сал и се върна в тунелите, вероятно за да си почине преди да се стъмни. Дали да рискува сега?

Той го обсъди шепнешком с Лизистрата, според която си струваше да опитат, ако заедно изпратят дронове.

— Не искаме да отслабнат и да се обезводнят прекалено много. Според мен Джесъп не е ял нищо дни наред. Нека да почакаме и да видим дали няма да се опитат да се свържат с нас. Нека изчакаме до вечеря.

Но Луси Грей се появи точно когато другите ученици бяха освободени и си тръгнаха за вкъщи. Тя изскочи от един тунел, като тичаше с всички сили, а плитките ѝ се бяха разплели и косата ѝ се развяваше зад нея.

— Къде е Джесъп? — попита Лизистрата и се намръщи. — Защо не са заедно?

Преди Кориолан да изкаже някакво предположение, Джесъп излезе със залитане от същия тунел. Отначало Кориолан си помисли, че е ранен, вероятно докато е защитавал Луси Грей. Но каква беше причината за бягството им? Дали ги преследваха други трибути? Камерата се насочи към Джесъп и стана ясно, че не е ранен, а болен. Със схванати крайници и крайно превъзбуден, той махна няколко пъти към слънцето, после приклекна, но почти веднага скочи пак на крака и те го видяха в едър план.

Кориолан се почуди дали Луси Грей е намерила начин да го отрови, но това беше нелогично. Джесъп беше прекалено ценен като неин защитник, особено когато наоколо се движеше глутницата, която се беше формирала снощи. От какво можеше да е болен?

Би могъл да се разболее от какво ли не, възможни бяха всякакви болести, ако не беше издайническата пяна, която започна да излиза от устата му.

17

— Болен е от бяс — каза тихо Лизистрата.

Заболяването се беше завърнало в Капитола през войната. Тъй като лекарите бяха нужни на фронта, а болниците и каналите за доставка бяха пострадали от бомбардировките, медицинското обслужване стана ограничено за хората, като майката на Кориолан, и почти липсваше за разглезените домашни любимци в Капитола. Да ваксинираш котката не беше в списъка на най-важните неща, когато не можеш да събереш достатъчно пари за хляб. Как беше започнало всичко си оставаше спорен въпрос — заразен койот от планините? Нощна среща с прилеп? Но кучетата го разпространяваха. Повечето от тях умираха от глад, самите те изоставени жертви на войната. От куче на куче и после на хората. Вирулентният щам се развиваше с безпрецедентна скорост, като уби над десет граждани на Капитола, преди да бъде овладян с програма за ваксинация.

Кориолан си спомняше плакатите, осведомяващи хората за предупредителните признаци при животни и хора, добавяйки само още една потенциална заплаха в неговия свят. Спомни си как Джесъп притискаше кърпата към врата си.

— Ухапване от плъх?

— Не е плъх — каза Лизистрата с шокирано и тъжно изражение. — Плъховете почти никога не разпространяват бяс. Вероятно някой от онези проскубани ракуни.

— Луси Грей каза, че е споменал нещо с козина, затова предположих… — Той прекъсна. Не че имаше значение какво е ухапало Джесъп; както и да го погледнеш, то беше смъртна присъда. Сигурно се е заразил преди около две седмици. — Стана бързо, а?

— Много бързо. Защото е бил ухапан по врата. Колкото по-бързо стигне до мозъка, толкова по-бързо умираш — обясни Лизистрата. — И, разбира се, той беше слаб и изтощен от глад.

Щом тя казваше така, вероятно беше вярно. Това беше точно от този вид неща, които си представяше, че семейство Викърс обсъжда на вечеря със спокоен, клиничен тон.

— Горкият Джесъп — каза Лизистрата. — Трябваше ли дори и смъртта му да е ужасна?

Публиката разпозна болестта на Джесъп и настръхна, предизвиквайки вълна от коментари, изпълнени със страх и отвращение.

Бяс! Как ли го е хванал?

Донесъл го е от окръзите, сигурен съм.

Прекрасно, сега ще зарази целия град!

Всички ученици седнаха пак по местата си, тъй като не искаха да пропуснат нищо, спомняйки си за болестта от детството си.

Кориолан запази мълчание от солидарност към Лизистрата, но тревогата му нарасна, когато Джесъп се впусна на зигзаг по арената след Луси Грей. Никой не знаеше какво става в главата му. При нормални обстоятелства Кориолан беше сигурен, че би я защитил, но беше ясно, че е загубил ума си, щом като тя беше побягнала с всички сили.

Камерите следяха Луси Грей, докато спринтираше през арената и започна да се катери по разрушената стена към трибуната, където се намираше главната ложа за пресата. Разположена в средата на арената, тя заемаше няколко реда и кой знае как беше оцеляла при бомбардировките. Тя спря за момент, дишайки тежко, докато обмисляше накъде ще продължи обърканият Джесъп, после се насочи към останките от един павилион близо до нея. Скелетът на конструкцията беше останал, но средната част беше взривена на парчета и покривът беше отлетял на десет метра. Наоколо бяха пръснати тухли и дъски и мястото приличаше на писта за бягане с препятствия, които тя преодоля и се разположи най-отгоре.

Гейммейкърите се възползваха от това, че е неподвижна и я показаха в едър план. Кориолан хвърли един поглед към напуканите ѝ устни и посегна към комуникационната гривна. Изглежда не беше имала достъп до вода, откакто я бяха оставили на арената, а това беше преди ден и половина. Той набра поръчката за бутилка вода. Бързината, с която дроновете доставяха подаръците, се подобряваше с всяка следваща молба. Дори да се наложеше да продължи да тича, щяха да успеят да занесат водата до нея, ако останеше на открито. Ако успееше да избяга от Джесъп, Кориолан щеше да ѝ осигури много храна и напитки за самата нея и за да разрежда отровата за плъхове. Но за момента това изглеждаше като план за по-нататък.

Джесъп беше прекосил арената и изглеждаше объркан от бягството на Луси Грей. Той започна да се катери след нея по трибуната, но трудно пазеше равновесие. Когато навлезе сред отломките, координацията му още повече се влоши и два пъти падна много лошо, като нарани коляното и слепоочието си.

След втората рана, от която потече доста кръв, той седна леко зашеметен на едно стъпало и протегна ръка към нея. Отвори уста и по брадичката му покапа пяна.

Луси Грей остана неподвижна, като наблюдаваше Джесъп с тъжно изражение. Двамата представляваха странна картина: момче, заразено от бяс, момиче, хванато в капан, бомбардирана сграда. Сцената подсказваше история, чийто край можеше да бъде единствено трагичен. Злочести влюбени, които посрещат съдбата си. История за отмъщение, което се е обърнало срещу тях. Безмилостна военна сага.

Моля те умри, мислеше си Кориолан. От какво умираш накрая, ако имаш бяс? Дали не можеш да дишаш, или защото сърцето ти спира? Все едно, колкото по-скоро му се случеше, толкова по-добре щеше да бъде за всички участници.

Дрон, носещ бутилка вода, долетя на арената и Луси Грей погледна нагоре, за да проследи колебливия му напредък. Тя изплези език, сякаш предвкусваше водата. Но когато прелиташе над главата му, Джесъп като че ли го забеляза и тялото му се разтресе. Той замахна към него с една дъска и дронът падна сред пейките. При вида на водата, която се изливаше от спуканата бутилка, той изпадна в още по-голяма възбуда. Отдръпна се, като се препъваше сред пейките и после се насочи право към Луси Грей. Тя, на свой ред, започна да се изкачва още по-високо.

Кориолан изпадна в паника. Макар стратегията да остави развалините между себе си и Джесъп да имаше известни предимства, я грозеше опасността пътят ѝ към арената да бъде отрязан. Вирусът може би засягаше движенията на Джесъп, но също така придаваше маниакална скорост на силното му тяло и нищо не можеше да отвлече вниманието му от Луси Грей. Освен в онзи момент с водата, сети се той. Водата. В съзнанието му изплува една дума. Дума от плакатите, разлепени известно време навсякъде в Капитола. Хидрофобия. Страх от вода. Поради невъзможността да гълтат, жертвите на бяса полудяваха при вида на вода.

Започна да натиска комуникационната гривна, за да поръча бутилки с вода. Може би достатъчно от тях биха подплашили Джесъп. Ако се наложеше, щеше да изразходва целия си запас.

Лизистрата сложи ръка на неговата и го спря.

— Не, остави на мен. В края на краищата той е мой трибут.

Тя започна да поръчва бутилка след бутилка. Да изпраща вода, за да накара Джесъп да превърти. Лицето ѝ остана почти безизразно, но по бузата ѝ се стече една-единствена сълза и почти стигна до ъгълчето на устните ѝ, преди да я избърше.

— Лизи… — Не я беше наричал така, откакто бяха съвсем малки. — Не си длъжна.

— Щом Джесъп не може да спечели, искам да спечели Луси Грей. И той би искал това. А тя няма да може да спечели, ако той я убие — каза тя. — Което може да се случи така или иначе.

На екрана Кориолан виждаше, че Луси Грей наистина се е озовала в трудно положение. Отляво се издигаше високата задна стена на арената, а отдясно беше дебелата стъклена стена на ложата за пресата. Джесъп продължи преследването си и тя направи няколко опита да избяга, но той всеки път коригираше курса си, за да ѝ попречи. Когато наближи на пет-шест метра, тя започна да му говори, като вдигна ръка, за да го успокои. Това го спря, но само за момент, и той пак се насочи към нея.

Далече от другата страна на арената първата бутилка с вода от Лизистрата или може би бутилка в замяна на онази, която беше паднала с дрона, започна полета си към трибуните. Тази машина изглеждаше по-стабилна и уверена в курса си, както и малкото ято дронове, които я последваха. В момента, в който забеляза дроновете, Луси Грей спря отстъплението си. Кориолан видя как тя потупа с ръка воланите на роклята над джоба със сребърната пудриера и прие това като знак, че е схванала за какво е водата. Тя посочи към дроновете, започна да крещи и успя да накара Джесъп да обърне глава.

Джесъп замръзна и изцъкли очи от страх. Дроновете се спуснаха към него и той размаха ръце, но не успя да уцели. Когато започнаха да пускат бутилките с вода, той загуби всякакъв контрол. Дори експлозивни устройства не биха могли да предизвикат по-силна реакция и ударите на бутилките, които се разбиваха в пейките, го докараха до лудост. Съдържанието на една от тях се разплиска по ръката му и той се дръпна, сякаш беше киселина. Той стигна до алеята и се втурна надолу към игрището, но пристигнаха други десетина дрона и го бомбардираха. Тъй като бяха насочени да отнесат товара си точно при трибута, нямаше начин да избяга от тях. Докато бягаше с всички сили към пейките на първия ред, той се спъна, залитна напред и падна през стената на арената на игрището.

Звукът от чупещи се кости при приземяването му изненада публиката, тъй като Джесъп падна на едно от малкото места на арената с добър звук. Той лежеше по гръб, без да помръдва, и само гърдите му се надигаха и спадаха. Върху него заваляха останалите бутилки, а той оголи зъби и гледаше, без да мига, в яркото слънце, което се отразяваше във водата.

Луси Грей се спусна надолу и се надвеси над перилата.

— Джесъп!

Той едва успя да погледне към нея.

Кориолан чу как Лизистрата прошепва:

— О, не го оставяй да умре сам.

Преценявайки опасността, Луси Грей огледа за момент празната арена, преди да се спусне надолу по разрушената стена. На Кориолан му идеше да изстене — тя трябваше да се махне от там — но не можеше да го направи, докато Лизистрата беше до него.

— Няма да го остави — успокои той Лизистрата, като си спомни как Луси Грей беше издърпала горящата греда от тялото му. — Не е такъв човек.

— Имам още малко пари — каза Лизистрата и избърса очи. — Ще изпратя храна.

Джесъп проследи Луси с поглед, когато тя прескочи последния метър до игрището, но изглежда не беше в състояние да помръдне. Дали беше парализиран от падането? Тя се доближи предпазливо и коленичи малко извън обсега на дългите му ръце. Помъчи се да се усмихне и каза:

— Сега заспивай, Джесъп, чуваш ли? Хайде, сега е мой ред да стоя на пост.

Изглежда той долови нещо, гласа ѝ или може би познатите думи, които му беше казвала през последните две седмици. Лицето му се отпусна и той примигна.

— Точно така. Отпусни се. Как ще сънуваш, ако не заспиш?

Луси Грей се приближи още и сложи ръка на главата му.

— Всичко е наред. Аз ще те пазя. Тук съм. Точно тук съм.

Джесъп не откъсваше поглед от нея, докато животът бавно напускаше тялото му и гърдите му останаха неподвижни.

Луси Грей приглади къдриците му и седна с присвити крака. Въздъхна дълбоко и Кориолан усети колко е изтощена. Тя разклати глава, сякаш да се разбуди, после грабна най-близката бутилка вода, развъртя капачката и я изпи на няколко глътки. Последва втора, после трета, преди да избърше уста с ръка. Тя стана, огледа Джесъп, после отвори друга бутилка и я изля върху лицето му, за да отмие пяната и слюнките. От джоба си извади бялата ленена салфетка, подложена в кутията за пикник, която Кориолан ѝ донесе последната вечер. Тя се наведе и с крайчеца ѝ нежно затвори клепачите му, после я изтърси и покри лицето му, за да го скрие от публиката.

Пакетите с храна от Лизистрата, които падаха около нея, изглежда върнаха Луси Грей в настоящето, и тя бързо събра парчетата хляб и сирене и ги натъпка в джобовете си. Започна да събира бутилките вода в полите си, но спря, когато от другия край на арената се появи Рипър. Без да губи време, Луси Грей изчезна в най-близкия тунел с подаръците си. Рипър я пусна да си тръгне, но се приближи да събере останалите няколко бутилки с вода под помръкващата светлина, когато забеляза Джесъп, но не докосна трупа му.

Кориолан си помисли, че това може по-късно да бъде от полза. Ако трибутите свикнеха да прибират подаръците на падналите, щяха да помогнат за плана с отравянето. Той обаче нямаше много време да размишлява върху това, защото пристигна Лепид и покани Лизистрата.

— Леле! — каза Лепид. — Това беше неочаквано! Знаеше ли за бяса?

— Разбира се, че не. Бих предупредила властите, за да могат да прегледат ракуните в зоологическата градина.

— Какво? Искаш да кажеш, че не го е донесъл от окръзите? — каза Лепид.

Лизистрата беше твърда.

— Не, ухапан беше тук, в Капитола.

— В зоологическата градина? — Лепид изглежда се разтревожи. — Много от нас са ходили в зоологическата градина. Един ракун дойде при апаратурата ми и ровеше с тези странни малки ръчички и…

— Ти не си болен от бяс — каза категорично Лизистрата.

Лепид направи движение с присвити пръсти.

— Той ми пипаше нещата.

— Имаш ли някакви въпроси за Джесъп? — попита тя.

— Джесъп? Не, така и не стигнах до него. О, м-м, имаш предвид… А ти имаш ли да споделиш някои мисли?

— Имам. — Тя пое дълбоко дъх. — Това, което искам хората да знаят за Джесъп, е, че той беше добър човек. Той се хвърли върху мен, за да ме предпази с тялото си, когато на арената започнаха да избухват бомби. Не беше дори съзнателно. Направи го по рефлекс. Такъв беше по сърце. Защитник. Според мен никога не би спечелил Игрите, защото би умрял, за да защити Луси Грей.

— О, като куче или нещо подобно — кимна Лепид. — Наистина добро куче.

— Не, не като куче. Като човешко същество — каза Лизистрата.

Лепид я изгледа, като се мъчеше да разбере дали се шегува.

— Ха. Лъки, искаш ли да споделиш нещо от студиото?

Камерата хвана Лъки, докато гризеше някаква упорита забелена кожичка на нокътя си.

— О, какво? Хей! В момента не ми идва нищо на ум. Хайде да видим пак арената.

Камерите се насочиха другаде и Лизистрата започна да си прибира нещата.

— Не си тръгвай още. Остани на вечеря с нас — каза Кориолан.

— О, не. Искам да си отида вкъщи. Но ти благодаря, че беше тук, Корио. Ти си добър съюзник — каза тя.

Той я прегърна.

— Ти си добър съюзник. Знам, че не ти беше лесно.

Тя въздъхна.

— Е, поне съм извън играта.

Другите ментори се събраха около нея, като я поздравяваха за добре свършената работа и тъй нататък, преди тя да напусне залата, без да дочака да си тръгнат останалите ученици. Те скоро я последваха и след няколко минути в залата останаха само десетте последни ментори. Те се оглеждаха взаимно по нов начин сега, когато се беше явила наградата „Плинт“, като всеки се надяваше не само да има победител, но да бъде победителят в Игрите.

Гейммейкърите сигурно си бяха помислили същото, защото Лъки пак се появи на екрана, за да направи преглед на оставащите трибути и техните ментори. На разделения екран показваха снимки на двойките един до друг, придружени от неговия глас на фон. Някои ментори изстенаха, когато осъзнаха, че са свалили не особено красивите снимки от ученическите им карти, но Кориолан изпита облекчение, че не показват ожуленото му в момента лице. Трибутите, които нямаха официални снимки, бяха показани със случайни кадри, заснети след Жътвата.

Списъкът вървеше хронологично по окръзи, като започваше от Окръг 3 и двойките Урбан-Тесли и Ио-Сърк.

— Трибутите от нашия технологичен окръг накараха всички ни да се чудим какво направиха с тези дронове — каза Лъки. Последваха Фест и Корал и после Персефона и Мизън.

— Трибутите от Окръг четири се представят добре и сега минаваме към последните десет!

Ламина на нейната греда и снимката на Млади предизвикаха аплодисменти от Млади, преди да покажат жонглиращия в зоологическата градина Трич и Випсания.

— И към любимците на тълпата Ламина и Плиний Харингтън се присъединяват момчето от Окръг седем Трич и неговия ментор Випсания Сикъл! По този начин отборите на Окръг три, четири и седем остават с пълни екипи! Сега към соло трибутите.

Неясна снимка на Уови, приклекнала в зоологическата градина, в съчетание с Хиларий със силен пристъп на акне.

— Уови от Осем с Хиларий Хевънсбий като водач!

Тъй като използваха снимка от интервюто, Танър изглеждаше по-добре, когато се появи редом до Домиция.

— Момчето от Десет няма търпение да се възползва от уменията си от кланицата!

После Рипър, изправен на арената, до безупречно изглеждащата Клеменция.

— Ето един трибут, за който може пак да си помислите! Рипър от Единайсет!

Накрая Кориолан видя собствената си снимка — нито хубава, нито лоша — заедно с ослепителна снимка на Луси Грей, която пее на интервюто.

— И наградата за най-популярен екип печелят Кориолан Сноу и Луси Грей от Дванайсет!

Най-популярен. Това беше ласкателно, помисли си Кориолан, но не вдъхваше много страх. Все едно. Популярността беше донесла на Луси Грей куп пари. Тя беше жива, беше се напила с вода, нахранена и добре запасена. Надяваше се, че ще успее да се укрива, докато редиците на другите оредяват. Да загуби защитника си Джесъп беше удар, но щеше да ѝ е по-лесно да се крие сама. Кориолан ѝ беше обещал, че никога няма да е наистина сама на арената, че той ще е с нея по целия път. Дали тя държеше пудриерата сега? Дали мислеше за него така, както той за нея?

Кориолан актуализира списъка на менторите, като неохотно задраска Джесъп и Лизистрата.

10-ти Игри на глада

Ментори

ОКРЪГ 1

Момче (Фасет) Ливия Кардю

Момиче (Велвърин) Палмира Монти

ОКРЪГ 2

Момче (Марк) Сеян Плинт

Момиче (Сабин) Флор Френд

ОКРЪГ 3

Момче (Сърк) Ио Джаспър

Момиче (Тесли) Урбан Катил

ОКРЪГ 4

Момче (Мизън) Персефона Прайс

Момиче (Корал) Фест Крийд

ОКРЪГ 5

Момче (Хай) Денис Флинг

Момиче (Сол) Ифигения Мос

ОКРЪГ 6

Момче (Ото) Аполон Ринг

Момиче (Джини) Даяна Ринг

ОКРЪГ 7

Момче (Трич) Випсания Сикъл

Момиче (Намина) Плиний Харингтън

ОКРЪГ 8

Момче (Бобин) Джуно Фипс

Момиче (Уови) Хиларий Хевънсбий

ОКРЪГ 9

Момче (Панло) Гай Брийн

Момиче (Шиф) Андрокъл Андерсън

ОКРЪГ 10

Момче (Танър) Домития Уимзиуик

Момиче (Бранди) Арахна Крейн

ОКРЪГ 11

Момче (Рипър) Клеменция Давкот

Момиче (Дил) Феликс Рейвинстил

ОКРЪГ 12

Момче (Джесъп) Лизистрата Викърс

Момиче (Луси Грей) Кориолан Сноу

Полето се беше свило значително, но няколко от все още живите трибути не беше лесно да бъдат победени. Рипър, Танър, двамата трибути от Окръг 4… и кой знае какво беше намислила интелигентната малка двойка от Окръг 3?

Десетте ментори се събраха за вкусна агнешка яхния със сушени сливи и Кориолан усети липсата на Лизистрата. Тя беше единственият му истински съюзник, точно както Джесъп беше за Луси Грей.

След вечеря той седна между Фест и Хиларий, като полагаше всички усилия да не заспи. Към девет часа, тъй като след смъртта на Джесъп не се случи нищо особено, им казаха да се прибират с нареждане на другата сутрин да се явят по-рано. Предстоеше му връщането вкъщи, но той се сети за втория жетон от Тайгрис и с благодарност се качи на тролея, който го остави на една пресечка от апартамента.

Грандмама си беше легнала, но Тайгрис го чакаше в спалнята му, пак увита с коженото палто на майка си. Той се отпусна на шезлонга в краката ѝ, като знаеше, че ѝ дължи обяснение какво е правил на арената. Поколеба се, но не само от изтощение.

— Знам, че искаш да ти разкажа за снощи — каза ѝ той, — но се страхувам да ти кажа. Страхувам се, че може да имаш неприятности за това, че го знаеш.

— Няма нищо, Корио. Ризата ти ми разказа по-голямата част. — Тайгрис вдигна от пода ризата, с която беше на арената. — Нали знаеш, че дрехите разговарят с мен. — Тя я приглади на скута си и започна да пресъздава ужасите на нощта, която беше прекарал, като първо вдигна скъсания окървавен ръкав. — Точно тук. Тук те е порязал ножът. — Пръстите ѝ тръгнаха надолу по тъканта. — Всички тези малки съдрани места и начинът, по който се е набила пръстта, ми казват, че си се подхлъзнал — или може би дори са те влачили — което съвпада с ожулената брадичка и кръвта на яката ти. — Тайгрис докосна яката и продължи нататък. — Другият ръкав, начинът, по който е скъсан, според мен показва, че си го закачил на бодлива тел. Вероятно при барикадата. Но тази кръв тук, която се е разляла по маншета… според мен не е твоя. Мисля, че там вътре е трябвало да направиш нещо наистина ужасно.

Кориолан се взираше в кръвта и усети как удря с дъската Бобин по главата.

— Тайгрис…

Тя разтри слепоочието си.

— И продължавам да се чудя как се стигна до това. Как моят малък братовчед, който не би убил муха, е трябвало да се бие за живота си на арената.

Точно сега това беше последното нещо на света, за което би искал да си говорят.

— Не знам. Нямах никакъв избор.

— Знам това. Разбира се, че го знам. — Тайгрис го прегърна. — Просто ненавиждам това, което правят с теб.

— Аз съм добре — каза той. — Това няма да продължи много дълго. И дори да не спечеля, със сигурност ще ми дадат някаква награда. Наистина си мисля, че нещата ще тръгнат към по-добро.

— Точно така. Да. Сигурна съм. Сноу винаги е на върха — съгласи се тя. Но изражението ѝ казваше друго.

— Какво има? — попита той. — Хайде кажи какво?

— Мислех да не ти казвам преди да свършат Игрите на глада… — Тя млъкна.

— Но сега трябва да ми го кажеш — каза той. — Иначе ще си представям възможно най-лоши неща. Моля те, кажи ми.

— Ще измислим нещо. — Тя се надигна.

— Тайгрис. — Той я дръпна назад. — Какво има?

Тайгрис неохотно пъхна ръка в джоба на палтото, извади писмо с печата на Капитола и му го подаде.

— Днес пристигна съобщението за данъците.

Не беше нужно да обяснява. Изражението ѝ му казваше всичко. Без пари да платят данъците и без никакъв начин да вземат още назаем, семейство Сноу щеше да загуби дома си.

18

До този момент Кориолан отказваше да повярва, че ще бъдат въведени данъци, но сега реалността, че семейството му ще загуби апартамента, го удари с пълна сила. Как щеше да се сбогува с единствения дом, който имаше? С майка си, с детството си, с онези сладки спомени за живота си преди войната? Тези четири стени не само ги предпазваха от света, но съхраняваха и легендата за богатството на семейство Сноу. Щеше с един удар да загуби жилището си, историята си и самоличността си.

Имаха шест седмици, за да намерят пари. Едва биха ги събрали със заплатата на Тайгрис за цяла година. Братовчедите се помъчиха да пресметнат какво още биха могли да продадат, но дори да успееха да продадат всички мебели и всички спомени, това в най-добрия случай щеше да стигне само за няколко месеца. А съобщенията за данъци щяха да пристигат всеки месец като по часовник. Парите от продажбата на вещите им, колкото и да бяха малко, щяха да са им нужни, за да вземат под наем ново жилище. Трябваше на всяка цена да избегнат насилственото изхвърляне от апартамента заради неплатени данъци; публичният позор щеше да е прекалено голям, прекалено дълъг. Затова трябваше да предприемат нещо.

— Какво ще правим? — попита Кориолан.

— Нищо преди да свършат Игрите на глада. Трябва да се съсредоточиш върху тях, за да спечелиш наградата „Плинт“ или поне някоя друга награда. Аз ще се заема с тази работа — каза твърдо тя. Наля му чаша горещо мляко, подсладено с царевичен сироп и го галеше по пулсиращата от болка глава, докато заспа. Сънува брутални, тревожни неща, в които се повтаряха събитията от арената и се събуди от обичайния химн.

Бисер на Панем,

могъщ град,

от век на век блестиш с нова светлина.

Дали грандмама щеше да продължи да го пее в жилището под наем след месец-два? Или унижението щеше да бъде прекалено голямо, за да извиси пак глас? Въпреки всички подигравки с утринния рецитал тази мисъл го натъжи.

Докато се обличаше, усети как конците на ръката подръпват кожата му и си спомни, че трябва да отиде в Цитаделата, за да го прегледат. По ожуленото му лице се бяха образували тъмночервени корички, но подутините бяха спаднали. Той им сложи малко от пудрата на майка си и макар тя да не ги скри, ароматът го поуспокои.

Финансовото им положение беше толкова безнадеждно, че той прие без колебание жетоните, които Тайгрис му даде. Защо да пести центове, когато доларите отдавна си бяха отишли? В тролея почти се задави от содените бисквити с фъстъчено масло и се помъчи да не ги сравнява с кифличките за закуска на мами Плинт. Мина му през ума, че след като беше спасил Сеян, семейство Плинт можеше да му даде заем или дори да му плати, за да си мълчи, но грандмама никога не би го позволила, а и беше немислимо един Сноу да се унижава пред някой си Плинт. Но в това да спечели наградата „Плинт“ нямаше нищо непочтено и Тайгрис беше права. Бъдещето му щеше да се реши през тези следващи няколко дни.

В Академията десетте ментори пиеха чай и се подготвяха за камерите. С всеки изминал ден вниманието към тях нарастваше. Гейммейкърите бяха изпратили гримьорка, която успя да прикрие раните по лицето на Кориолан и да оформи малко веждите му. Никой не беше в настроение да говори директно за Игрите, освен Хиларий Хевънсбий, който не можеше да говори за нищо друго.

— При мен нещата са други — каза Хиларий. — Снощи прегледах списъка си. От останалите трибути всички до един са получили храна или поне вода, откакто са на арената. С изключение на изчезналата Уови. Изобщо къде е тя? В смисъл откъде да знам дали просто не се е свила и не е умряла някъде из тези тунели? Може би вече е мъртва, а аз седя тук като тъпак и си играя с гривната?

Кориолан искаше да му каже да млъкне, защото другите хора си имат истински проблеми, но вместо това се премести в края на реда до Фест, който беше потънал в дълбок спор с Персефона.

Лъки Фликърман откри предаването с преглед на оставащите ментори и покани Лепид да ги потърси за коментари. Лепид се обърна първо към Кориолан за реакцията му към страховитата смърт на Джесъп. Той поздрави Лизистрата за блестящия начин, но който се справи със ситуацията с бяса и ѝ благодари за щедростта в последните минути от живота на Джесъп. Обърна се към сектора, където седяха менторите на загиналите трибути, помоли я да стане и подкани публиката да я аплодира. Публиката ме само го направи, но и поне половината стана на крака и макар Лизистрата да изглеждаше смутена, както му се стори, нямаше нищо против. После той добави, че се надява да ѝ се отблагодари подобаващо, като сбъдне предсказанието ѝ, че победителят ще е трибут от Окръг 12, а именно Луси Грей. Както публиката вече се беше убедила, Луси Грей беше много умна. И не биваше да забравят как беше останала до Джесъп до тъжния край. И още веднъж, не беше ли това поведение, което можеше да се очаква от момиче от Капитола, а не от окръзите? Струваше си да се помисли как публиката възнаграждава качествата на победителя в Игрите на глада и как Луси Грей отразява техните ценности. Нещо сигурно трогна публиката, защото от гривната му веднага се разнесоха пет-шест писукания. Той я вдигна пред камерата и благодари на щедрите спонсори.

Сякаш неспособен да понесе, че върху Кориолан се изсипва толкова много внимание, Млади се изправи на стола и на висок глас обяви:

— Най-добре да дам закуската на Ламина.

След тези думи поръча ураган от храна и напитки. Никой друг ме можеше да се конкурира с него, тъй като тя беше единственият трибут, който се виждаше на арената, и това беше още едно дразнещо нещо около Млади. Кориолан се зарадва, когато от гривната на съперника му не се чуха нови писукания.

Тъй като знаеше, че няма да му задават други въпроси преди да бъдат интервюирани другите. Кориолан си придаде вид на заинтересован слушател, без почти да чува думите им. Мисълта да се обърне към стария Страбон Плинт за пари — не да го изнудва, разбира се, но да му даде възможност да изрази благодарността си с финансов подарък — не излизаше от ума му. Защо да не се отбие при семейство Плинт, за да види как е Сеян със здравето? На крака му имаше дълбока рана. Да, защо просто да не намине и да види какво ще се случи?

Лъки прекъсна размишленията на Ио за това какво би могъл да направи Сърк с дрона: „Е, ако светодиодите на дрона не са пострадали, той би могъл да направи нещо като фенерче, което ще му даде голямо предимство нощем.“ и после насочи вниманието на публиката към появата на Рипър откъм барикадата.

Ламина, която събра вода, хляб и сирене от пет-шест дрона, подреди старателно провизиите си на гредата. Тя почти не обърна внимание на Рипър, но той тръгна целенасочено към нея. Първо посочи към слънцето и после към лицето ѝ. Кориолан за пръв път забеляза как се бяха отразили дългите дни на открито върху кожата на Ламина. Беше силно изгоряла и носът ѝ се белеше. При внимателно вглеждане голите ѝ крака също бяха червени. Рипър посочи към храната. Ламина се почеса по крака и изглежда преценяваше предложението му, каквото и да беше то. Известно време си разменяха думи, после и двамата кимнаха. Рипър побягна през арената и се покатери до знамето на Панем. После извади дългия си нож и го заби в дебелия плат.

От публиката в залата се разнесоха неодобрителни възгласи. Това неуважение към светостта на националния флаг ги потресе. Когато Рипър започна да разпаря знамето и отряза парче с размерите на малко одеяло, публиката стана още по-нервна. Това, разбира се, би трябвало да се спре. Той, разбира се, би трябвало да бъде наказан по някакъв начин. Но никой не знаеше под каква форма да се направи, тъй като да си в Игрите на глада беше най-голямото наказание.

Лепид се отправи бързо към Клеменция, за да попита какво мисли за поведението на трибута си.

— Е, това е глупав ход, нали? Кой ще го спонсорира сега?

— Не че има значение, защото ти никога не го храниш — обади се Млади.

— Ще го нахраня, когато направи нещо, за което заслужава да бъде нахранен — каза Клеменция. — Все едно, мисля, че днес ти вече си се погрижил за това.

Млади се намръщи.

— Аз ли?

Клеменция кимна към екрана, където Рипър се върна бегом до гредата. Двамата поведоха още преговори. После, изглежда, преброиха до три, Рипър подхвърли свитото на топка парче от знамето, а Ламина му пусна парче хляб. Той не подхвърли знамето достатъчно високо, за да може тя да го хване. Последваха още преговори. Когато Рипър след няколко опита най-после успя, тя го възнагради с парче сирене.

Съюзът между двамата не беше официален, но размяната изглежда създаде някаква връзка. Когато Ламина изтръска знамето и го сложи на главата си, Рипър се облегна на един от стълбовете и изяде хляба и сиренето. Двамата не продължиха да си говорят, но настъпи относително спокойствие и когато глутницата се появи от другия край на арената, Ламина му ги посочи. Рипър ѝ кимна благодарно, преди да се оттегли зад барикадата.

Корал, Мизън и Танър седнаха на пейките и правеха знаци, че са гладни. Фест, Персефона и Домиция им пратиха хляб, сирене и ябълки с дронове и тримата трибути си ги разделиха.

Предаването продължи от студиото, където Лъки беше донесъл любимия си папагал Джубили и няколко минути се мъчеше да го накара да каже „Здрасти, красавецо!“ на декана Хайботъм. Птицата, потиснато създание, погълнато от борбата си с крастата, беше кацнала на китката на Лъки, без да каже нито дума, докато деканът скръсти ръце и зачака.

— О, кажи го! Хайде! „Здрасти, красавецо! Здрасти, красавецо!“

— Според мен не иска да го каже, Лъки — каза накрая деканът Хайботъм. — Може би не му се виждам никак красив.

— Какво? Ха! Нееее. Просто се стеснява пред непознати. — Той протегна ръката с птицата. — Искате ли да го подържите?

Деканът се дръпна назад.

— Не.

Лъки притисна Джубили към гърдите си и го погали по перата с пръст.

— И така, господин декан, как ви се струва цялата тази работа?

— Цялата… какво? — попита деканът Хайботъм.

— Цялото това нещо. Всички различни неща, случващи се в Игрите на глада. — Лъки размаха ръка във въздуха. — Всичко това!

— Е, това, което забелязвам, е новият елемент на интерактивност в Игрите — каза деканът Хайботъм.

Лъки кимна.

— Интерактивност. Продължавайте.

— Още от началото. Всъщност дори преди това. Когато бомбите се взривиха на арената, те засегнаха не само участниците, но и промениха пейзажа — продължи деканът.

— Промениха пейзажа — повтори Лъки.

— Да. Сега имаме барикадата. Гредата. Достъп до тунелите. Това е съвсем нова арена и тя принуждава трибутите да се държат по съвсем нов начин — обясни деканът.

— И имаме дронове! — каза Лъки.

— Точно така. Сега публиката е активен участник в Игрите. — Деканът Хайботъм наклони глава към Лъки. — И вие знаете какво означава това.

— Какво? — попита Лъки.

Деканът изрече следващите думи бавно, сякаш се обръщаше към малко дете.

— Означава, че всички ние сме заедно на арената, Лъки.

Лъки намръщи чело.

— Ха. Това не го разбирам.

Деканът Хайботъм почука с пръст по слепоочието си.

— Помисли си пак.

— Здрасти, красавецо! — обади се унило Джубили.

— О, видяхте ли? Нали ви казвах! — ликуващо каза Лъки.

— Каза ни — призна деканът. — И все пак беше неочаквано.

До обяд не се случи нищо повече. Лъки представи прогнозата за времето окръг по окръг, с допълнителната атракция от компанията на Джубили, но птицата отказа да се обади пак, затова Лъки започна да говори вместо нея с преправен глас:

— Как ти се струва времето в Окръг дванайсет, Джубили? Там вали сняг, Лъки. Сняг през юли, Джубили? Кориолан Сноу!

Кориолан вдигна палец и поздрави камерата, когато се насочи към него, за да покаже реакцията му. Не можеше да повярва в какво се беше превърнал животът му.

Обедът беше разочароващ, тъй като менюто се състоеше от сандвичи с фъстъчено масло и той вече беше ял фъстъчено масло на закуска. Все пак ги изяде, защото ядеше всичко безплатно и беше важно да поддържа силите си. Сред залата се разнесоха възгласи, показващи, че на екрана се случва нещо и той бързо се върна на мястото си. Може би Луси Грей се беше появила?

Луси я нямаше, но утринната леност на глутницата беше отминала и тримата целенасочено вървяха през арената, докато стигнаха точно под гредата на Ламина. Първо тя не ги забеляза, но Танър заудря със сабята си по единия стълб и привлече вниманието ѝ. Ламина седна и огледа глутницата. Изглежда усети някаква промяна във въздуха, защото извади брадвата и ножа и започна да ги лъска със знамето.

След кратки преговори трибутите от Окръг 4 оставиха тризъбците си на Танър и глутницата се раздели на две. Корал и Мизън отидоха до металните стълбове, на които се крепеше гредата, а Танър застана точно под Ламина с двата тризъбеца в ръце. Корал и Мизън, захапали ножовете си със зъби, си кимнаха и всеки започна да се катери по своя стълб.

Фест се раздвижи на стола си.

— Започва се.

— Няма да успеят — каза развълнувано Млади.

— Обучени са да работят на кораби. Част от обучението е да се катерят по въжета — посочи Персефона.

— По такелажа — каза Фес.

— Да, разбирам. Все пак баща ми е флотски командир — каза Млади. — Катеренето по въже е различно. Стълбовете са повече като дървета.

Но Млади лазеше по нервите на всички и дори менторите без трибут в спора изглежда изпитваха желание да коментират.

— Ами мачтите? — попита Випсания.

— Или флагщока? — намеси се Урбан.

— Няма да стигнат догоре — каза Млади.

Двамата от Окръг 4 нямаха гладкия стил на Ламина, но наистина се катереха, като бавно напредваха нагоре. Танър ги насочваше, като казваше на Корал да почака малко, когато Мизън изостанеше.

— Гледай, пресмятат го така, че да стигнат заедно на върха — каза Ио. — Ще я принудят да си избере с кого да се бие, после другият ще стигне до гредата.

— Значи ще убие единия и ще се спусне долу — каза Млади.

— Където ще я чака Танър — припомни му Кориолан.

— Е, знам това! — каза Млади. — Какво искаш аз да направя? Не е като да са болни от бяс и да има някакво просто средство, като например да изпратя вода!

— Никога не би се сетил — каза Фест.

— Разбира се, че щях да се сетя — възрази Млади. — Млъквайте! Всички!

Настъпи тишина, но главно защото Корал и Мизън приближаваха до върха. Ламина въртеше глава напред-назад, сякаш решаваше с кого да се захване. После се насочи към Корал.

— Не, не момичето, момчето! — възкликна Млади и скочи на крака. — Сега ще трябва да се бие с момчето на гредата.

— Щях да направя същото. Не бих искала да се бия с това момиче там горе — каза Домиция и няколко от менторите промърмориха нещо в знак на съгласие.

— Не? — зачуди се Млади. — Може би си права.

Ламина стигна до края на гредата и замахна с брадвата надолу към Корал без колебание, като не успя да я удари по главата, но отряза кичур коса. Корал отстъпи на около метър надолу, но Ламина размаха брадвата към нея още няколко пъти като предупреждение. Както се очакваше, това даде време на Мизън да се покатери на гредата, но когато Танър му хвърли тризъбеца, той стигна на около две трети от разстоянието и падна на земята. Ламина замахна още веднъж към Корал и после бързо тръгна към Мизън. Той не можеше да се мери с нейната увереност на гредата и успя да направи едва няколко колебливи крачки, когато тя се нахвърли върху него. Танър този път хвърли тризъбеца по-високо, но той се удари в долната част на гредата и падна на земята. Зает с усилието да приклекне и да го хване, Мизън се изправи точно когато Ламина стигна до него и стовари плоската страна на брадвата върху коляното му. От силата на удара и двамата залитнаха. Но докато тя успя да възседне гредата, Мизън падна, изпусна ножа и едва успя да се задържи с една ръка.

Дори озвучителната система на арената успя да хване бойния вик на Корал, когато тя стигна до върха. Танър изтича под нейния стълб и успя да хвърли тризъбеца достатъчно високо. Лекотата, с която Корал хвана оръжието във въздуха, изтръгна възторжени възклицания от публиката в Капитола. Ламина хвърли един поглед на Мизън, но поради безпомощното си състояние той не представляваше непосредствена заплаха, затова се обърна и се подготви за атаката на Корал. Ламина пазеше по-добре равновесие, оръжието на Корал имаше по-голям обсег. След като Ламина успя да отбие първите няколко замахвания с брадвата си, Корал направи въртеливо движение с тризъбеца за отвличане на вниманието и го заби в корема на противничката си. Корал пусна оръжието, отстъпи и извади ножа си като резерва, но се оказа ненужно. Ламина падна от гредата и умря на място.

— Не! — изкрещя Млади и думата отекна в цялата зала. Той остана закован на мястото си за един дълъг момент, после взе стола си и напусна сектора на менторите, без да обръща внимание на микрофона, който Лепид протягаше към него. Тръсна стола си до Ливия и излезе от залата. Кориолан си помисли, че се мъчи да не се разплаче.

Корал отиде по гредата до Мизън и постоя над него обезпокояващо дълго, като през това време Кориолан се чудеше дали не се кани да изрита ръката му и да го запрати след Ламина. Вместо това тя седна, сключи крака за опора и му помогна да се качи на гредата. Коляното му беше пострадало от брадвата, макар че беше трудно да се прецени до каква степен. Той се смъкна по стълба, като ту се плъзгаше, ту се спускаше, следван от Корал, която вдигна падналия тризъбец от земята, където Танър го беше изоставил. Мизън се облегна на стълба и прегледа коляното си.

След като изпълни нещо като танц над тялото на Ламина, Танър направи поклон към тях. Мизън се усмихна и вдигна ръка за победен поздрав. Точно когато Танър го плесна по ръката, Корал заби втория тризъбец в гърба му. Той падна напред върху Мизън, който се подпря на стълба и го отблъсна. Танър се завъртя в кръг, като напразно извиваше ръка назад, сякаш за да извади тризъбеца, но шиповете се бяха забили дълбоко. Той падна на колене, като по лицето му се изписа повече болка, отколкото изненада, и заби глава в земята. Мизън го довърши с нож във врата. После се върна и седна до своя стълб, а Корал откъсна ивица от знамето на Ламина и започна да бинтова коляното му.

В студиото Лъки изопна лице в комедийна маска, изразяваща шок.

— И вие ли видяхте това, което аз видях?

Домиция тихо си прибра нещата със свити от разочарование устни. Но когато Лепид поднесе микрофона към нея, тя заговори със спокоен, лишен от емоции глас:

— Беше изненада. Мислех, че Танър може да спечели това нещо. И вероятно щеше, ако съюзниците му не го бяха предали. Сигурно това е изводът. Внимавай на кого се доверяваш.

— На арената и извън нея — каза Лепид, като кимна мъдро.

— Навсякъде — съгласи се Домиция. — Виждате ли, Танър беше много добродушен човек. И Окръг четири се възползва от това. — Тя погледна тъжно към Фест и Персефона, сякаш за да каже, че това говори лошо за тях, и Лепид цъкна неодобрително с език. — Това е едно от многото неща, които научих като ментор в Игрите на глада. Винаги ще нося в себе си опита си от тук и пожелавам на всички оставащи ментори късмет.

— Добре казано, Домиция. Според мен ти току-що показа на другите ментори как се губи с достойнство — каза Лепид. — Лъки?

От студиото камерата показа как Лъки се мъчи да примами с бисквита Джубили да слезе от полилея.

— Какво? Няма ли да говориш с другия? Как се казваше? Детето на флотския командир?

— Той отказа коментар — каза Лепид.

— Добре, нека се върнем към шоуто! — извика Лъки.

Но шоуто за момента приключи. Корал довърши бинтоването на коляното на Мизън и събра тризъбците, като ги изтръгна от телата на жертвите. Мизън куцаше, докато двамата, без да бързат, прекосиха арената и влязоха в предпочитания от тях тунел.

Сатирия дойде при менторите и ги накара да пренаредят столовете си в две правилни редици по четири стола. Ио, Урбан, Клеменция и Випсания бяха отпред. Кориолан, Фест, Персефона и Хиларий бяха отзад. Играта на музикални столове продължи.

Може би унижението да бъде роб на Лъки му беше дошло прекалено много, защото Джубили отказваше да слезе от полилея. Лъки много разчиташе на снимачните екипи в Хевънсбий Хол и пред арената, където тълпата се беше разделила на групи, подкрепящи различните трибути. Сред привържениците на Луси Грей имаше млади и стари, мъже и жени и дори няколко авокси — но те всъщност не се брояха, защото бяха доведени тук, за да държат надписите.

Кориолан изпита желание Луси да може да види колко много хора я обичат. Изпита желание тя да знае как се беше застъпил за нея. Беше станал по-активен, като в по-спокойните моменти търсеше Лепид и хвалеше Луси до небесата. Резултатът беше, че подаръците от спонсорите бяха надминали всички очаквания и той беше уверен, че може да я изхранва цяла седмица. Не оставаше нищо друго, освен да гледа и да чака.

Трич излезе само колкото да отмъкне брадвата на Ламина и да получи храна от Випсания. Тесли прибра още един паднал дрон и Урбан ѝ прати малко храна. Почти нищо друго не се случи до късния следобед, когато Рипър се появи иззад барикадата, като разтриваше сънливо очи. Изглежда не можеше да си обясни сцената пред себе си, проводеното тяло на Танър и особено Ламина. След като пообиколи около тях известно време, той вдигна Ламина, отнесе я до мястото, където лежаха Бобин и Марк и подреди тримата в редица на земята. После закрачи напред-назад под гредата и изтегли Танър до Ламина. През следващия час донесе първо Дил и после Сол и ги прибави към импровизираната си морга.

Извън нея остана само Джесъп. Рипър вероятно се страхуваше да не прихване бяс. След като подреди другите в правилна редица, той разгонваше събралите се мухи. Спря и се замисли за момент, после се върна и отряза още едно парче от знамето, с което покри труповете и предизвика нова вълна от гняв в залата. Рипър изтръска остатъка от знамето на Ламина и го метна като мантия върху раменете си. Мантията изглежда го вдъхнови и той започна бавно да се върти, като се обръщаше през рамо да види как се развява зад него. После се затича и разпери ръце, а знамето се развя под слънчевите лъчи. Изтощен от събитията през деня, той накрая се качи на трибуната и зачака.

— О, за бога, нахрани го, Клеми! — каза Фест.

— Гледай си работата — отговори Клеменция.

— Ти си безсърдечна — каза ѝ Фест.

— Аз съм добър мениджър. Игрите на глада може да се окажат дълги. — Тя хвърли неприятна усмивка към Кориолан. — А и не е като да съм го изоставила.

Кориолан си помисли дали да не я покани да дойде с него до Цитаделата, когато отива на повторен преглед. Щеше да му прави компания, а би могла да посети змиите си.

Стана пет часът и пуснаха учениците да си ходят, а осемте оставащи ментори се събраха за говежда яхния и торта. Кориолан не би казал, че страда от отсъствието на Домиция и особено на Млади, но му липсваше буфера, който те създаваха между него и хора като Клеменция, Випсания и Урбан. Дори Хиларий, с неговите печални разкази за това какво означава да си Хевънсбий, беше станал досаден. Когато Сатирия ги освободи към осем часа, той тръгна право към вратата, като се надяваше, че не е прекалено късно да прегледат ръката му.

Пазачите в Цитаделата го разпознаха и след като претърсиха чантата му, му позволиха да я вземе със себе си и да слезе в лабораторията без придружител. Той се полута, докато намери мястото, което търсеше, и после седя в клиниката в продължение на половин час, преди да дойде една лекарка. Тя премери кръвното и температурата му, прегледа конците, които, изглежда, изпълняваха предназначението си и му каза да чака.

В лабораторията кипеше необикновено енергична дейност. Забързани стъпки, повишени гласове, нетърпеливи команди. Кориолан се вслушваше, но не можеше да разбере причината за тази активност. Чу повече от веднъж думите арена и Игрите и се чудеше каква е връзката. Когато д-р Гол най-после се появи, тя прегледа съвсем бегло шевовете.

— Още няколко дни — потвърди тя. — Кажете ми, г-н Сноу, познавахте ли Гай Брийн?

— Дали го познавах? — попита Кориолан, като веднага улови миналото време. — Познавам го. В смисъл ние сме съученици. Знам, че загуби краката си на арената. Той…

— Той умря. От раните си — каза д-р Гол.

— О, не. — Кориолан не можеше да го осмисли. Гай, мъртъв? Гай Брийн? Той си припомни един виц, който Гай неотдавна му каза за това колко бунтовници са необходими, за да вържат връзките на една обувка. — Дори не отидох да го видя в болницата. Кога е погребението?

— Това се решава сега. Трябва да не казвате на никого, преди да направим официално съобщение — предупреди го тя. — Съобщавам ви го сега, така че поне един от вас да може да каже нещо интелигентно на Лепид. Вярвам, че ще се справите.

— Да, разбира се. Ще е странно да го съобщите по време на Игрите. Ще е нещо като победа за бунтовниците — каза Кориолан.

— Точно така. Но бъдете спокоен, ще има последици. Всъщност вашето момиче ми даде тази идея. Ако тя спечели, трябва да сравним записките си. И не съм забравила, че ми дължите едно есе. — Тя си тръгна, като затвори завесата след себе си.

Кориолан закопча ризата си и взе чантата. За какво по-точно трябваше да пише? Нещо за хаоса? За контрола? За някакви договори? Беше почти сигурен, че е едно от тези неща. Когато стигна до асансьора, видя две лаборантки пред себе си, които се мъчеха да вкарат количка в кабината. На количката имаше голям терариум, пълен със змиите, които бяха атакували Клеменция.

— Тя каза ли да вземем хладилната кутия? — попита едната.

— Не си спомням — отговори другата. — Мисля, че са нахранени. Най-добре да проверим. Ако грешим, ще се вбеси. — Тя забеляза Кориолан. — Извинете, ще трябва да се дръпнете назад.

— Няма проблем — каза той и отстъпи, за да могат да изкарат терариума. Вратите на асансьора се затвориха и Кориолан чу, че се спуска надолу.

— О, извинете, ще се върне след минута — каза втората лаборантка.

— Няма проблем — повтори Кориолан. Но започваше да подозира, че има много голям проблем. Помисли си за активността в лабораторията, за споменаването на Игрите и последиците, които д-р Гол обеща.

— Къде карате змиите? — попита той възможно най-невинно.

— О, в друга лаборатория — каза едната, но лаборантките си размениха погледи. — Хайде, за хладилната кутия трябват двама души. — Лаборантките се отдалечиха, като го оставиха сам при терариума. — Всъщност вашето момиче ми даде тази идея. Неговото момиче, Луси Грей. Което беше влязло в Игрите на глада, като пусна змия в пазвата на дъщерята на кмета. Ако тя спечели, трябва да сравним записките си. Записките си за какво? Как да използваш змиите като оръжие? Той се взираше във виещите се влечуги и си представи, че ги пускат на свобода на арената. Какво щяха да направят? Да се скрият? Да търсят плячка? Да атакуват? Дори да знаеше как се държат змиите, а не знаеше, той се съмняваше, че тези змии ще се държат според някакви стереотипи, тъй като бяха генетично проектирани от д-р Гол.

Прониза го остра болка, защото си спомни как Луси Грей при последната им среща стискаше ръката му, а той ѝ обещаваше, че могат да спечелят. Но нямаше начин да я предпази от създанията в този терариум, както и да я предпази от тризъбци и саби. От последните тя поне можеше да се скрие. Не беше сигурен, но предполагаше, че змиите ще тръгнат право към тунелите. Тъмнината не влияеше на обонянието им. Те нямаше да познаят миризмата на Луси Грей, точно както не бяха познали Клеменция. Луси Грей щеше да пищи и да падне на земята, устните ѝ щяха да станат първо виолетови, а после да се обезкървят, а върху роклята с волани да се излива яркорозова, синя и жълта гной… Сети се! Сети се за какво му напомниха змиите, когато ги видя за пръв път. Те бяха точно в цветовете на роклята ѝ. Сякаш винаги са били нейна съдба.

Без да знае как, Кориолан усети, че държи кърпичката в ръка, свита на топка като реквизит за някой от магическите фокуси на Лъки. Той се приближи до терариума със змиите, с гръб към охранителната камера и се надвеси, опрял ръце на капака, сякаш омагьосан от змиите. От тази удобна позиция той гледаше как кърпичката пада през капака и изчезва под дъгата от змии.

19

Какво направи? Как можа да го направи? Сърцето му бясно биеше, докато, без да гледа, свиваше по някаква улица, после по друга и се мъчеше да прецени постъпката си. Не можеше да мисли ясно, но имаше ужасното чувство, че е прекрачил някаква граница и няма връщане назад.

Имаше чувството, че по улицата отвсякъде го гледат очи. Нямаше много пешеходци и коли, но му се струваше, че дори те му хвърлят свирепи погледи. Кориолан влезе в парка и се скри на една закътана пейка сред храстите. Овладя насила дишането си, като броеше до четири при вдишване и издишване, докато престана да чува пулса в ушите си. После се опита да мисли рационално.

Добре, пусна кърпата с миризмата на Луси Грей — същата, която беше в джоба на чантата му — в терариума със змиите. Направи го, за да не я ухапят, както се случи с Клеменция. За да не я убият. Защото го беше грижа за нея. Защото го беше грижа за нея? Или защото искаше тя да спечели Игрите на глада и той да си осигури наградата „Плинт“? Ако беше второто, той си беше послужил с измама, за да спечели, и това беше истината.

Чакай. Не знаеше, че тези змии ще отидат на арената, помисли си той. Лаборантките всъщност му казаха обратното. Никога не беше имало подобен случай. Може би беше само временен пристъп на лудост. И дори накрая да пуснеха змиите на арената, Луси Грей може би никога нямаше да се срещне с тях. Мястото беше огромно и според него змиите не нападаха хора наляво и надясно без причина. Трябва да ги настъпиш или нещо подобно. А дори да попаднеше на змия и тя да не я ухапеше, как би могъл някой да свърже това с него? То изискваше да знаеш твърде много строго секретна информация и достъп, каквито никой не би предположил, че той има. И кърпичка с нейната миризма. И откъде би могъл да я вземе? Всичко беше наред. Нямаше да му се случи нищо.

Освен въпросната граница. Независимо дали някой щеше да се досети за действията му или не, той знаеше, че я е прекрачил. Всъщност знаеше, че от известно време танцува по ръба ѝ. Например, когато взе храната на Сеян от столовата, за да нахрани Луси Грей. Беше дребно нарушение, мотивирано от желанието му тя да остане жива и гнева към небрежността на гейммейкърите. Би могло да се твърди, че това е проява на обикновена хуманност. Но не ставаше дума само за един случай. Сега той виждаше всичко, спускането му по наклонената плоскост през последните няколко седмици, започнало с остатъците от храната на Сеян и завършило с него тук, треперещ в тъмното, на пейка в пустия парк. Какво го чакаше по-нататък по този път, ако не успееше да спре падането си надолу? На какво друго беше способен? Е, дотук беше. Трябваше да сложи край. Ако загубеше честта си, губеше всичко. Край на измамите. Край на съмнителните стратегии. Край на оправданията. От сега нататък щеше да живее честно и ако накрая стигнеше до просешка тояга, то поне щеше да е почтен просяк.

Беше се отдалечил много от къщи, но осъзна, че апартаментът на Плинт се намираше само на няколко минути път. Защо да не се отбие?

Отвори му авокс с униформа на слугиня и попита със знак дали да вземе чантата му. Той отказа и попита дали Сеян е свободен. Тя го въведе в хола и посочи къде да седне. Докато чакаше, огледа обстановката с вещо око. Елегантни мебели, дебели килими, бродирани гоблени, нечий бронзов бюст. Отвън апартаментът не беше впечатляващ, но за интериора не бяха пожалени пари. Семейство Плинт искаше единствено адрес на Корсо, за да затвърди общественото си положение.

Г-жа Плинт нахлу в хола, сипейки извинения и брашно. Сеян, изглежда, си беше легнал рано и Кориолан я беше уцелил в кухнята. Дали иска да слезе долу и да пие чаша чай? Или може би тя да му сервира чая тук, както бяха направили семейство Сноу. Не, не, увери я той, в кухнята щеше да е по-хубаво. Сякаш някой поднасяше нещо на гостите си в кухнята, освен Плинт. Но той не беше дошъл да раздава преценки. Беше дошъл, за да му се изкаже благодарност и ако това включваше печива, още по-добре.

— Искаш ли пай? Имам с боровинки. Или с праскови, ако можеш да почакаш да стане. — Тя кимна към два скоро приготвени пая на плота, които чакаха да бъдат сложени във фурната. — Или може би торта? Следобед направих крем карамел. Авоксите го обичат най-много, защото, нали разбираш, лесно се гълта. Кафе, чай, мляко? — Бръчките между веждите на мами станаха още по-дълбоки, сякаш нищо, което би предложила, не беше достатъчно добро.

Въпреки че беше вечерял, събитията в Цитаделата и разходката го бяха изтощили.

— О, мляко, моля. И сигурно боровинковият пай е много вкусен. Никой не може да се мери с вашето готвене.

Мами напълни голяма чаша догоре. Тя отряза цяло квадратно парче от пая и го сложи в чиния.

— Обичаш ли сладолед? — попита тя.

Последваха няколко топки ванилов сладолед. Тя дръпна един стол до учудващо семплата дървена маса. Над нея имаше гоблен в рамка, изобразяващ планински пейзаж и надпис: ВКЪЩИ.

— Сестра ми ми го прати. Тя е единствената, с която наистина поддържам връзка сега. Или може би, която поддържа връзка с мен. Много не подхожда на останалата част от къщата, но тук долу е моето кътче. Моля те, седни. Яж.

Нейното кътче се състоеше от масата, три разнородни стола, плетивото ѝ и етажерка, пълна с малки странни предмети. Две солници за сол и пипер във формата на петел, мраморно яйце и мека парцалена кукла. Всичките ѝ притежания, допусна Кориолан, които беше донесла от къщи. Нейният олтар, посветен на Окръг 2. Начинът, по който не можеше да се откъсне от този изостанал планински район, будеше съжаление. Горката останала без дом женица, без надежда някога да се впише, която прекарваше дните си в тъга по миналото и приготвяне на крем карамел за авоксите, които не можеха да усетят вкуса му. Той наблюдаваше как плъзга тавите с пай във фурната и отхапа от своето парче. Устата му изтръпна от удоволствие.

— Как е? — попита тя разтревожено.

— Превъзходен — каза той. — Като всичко, което готвите, г-жо Плинт. — Не беше преувеличение. Мами може би беше патетична, но в кухнята беше нещо като артист.

Тя си позволи лека усмивка и седна до него.

— Е, ако някой път ти се прияде още нещо, нашата врата е винаги отворена. Не знам откъде дори да започна да ти благодаря, Кориолане, за това, което направи за нас. Сеян е моят живот. Съжалявам, че сега не може да се видите. Взе много от онова успокоително средство. Иначе не може да заспи. Толкова е гневен, толкова е объркан. И не е нужно да ти казвам колко нещастен се чувства.

— Капитолът наистина не му понася — каза Кориолан.

— Не понася на никой от семейството ни. Страбон казва, че сега за нас е трудно, но ще е по-добре за Сеян и децата му, само че се съмнявам. — Тя погледна към етажерката си. — Семейството и приятелите — те са истинският ти живот, Кориолане, а ние оставихме нашите в Окръг две. Но ти вече го знаеш. Виждам това. Радвам се, че имаш своята баба и сладката си братовчедка.

Кориолан се хвана, че се мъчи да я ободри, като ѝ каза, че всичко ще тръгне по-добре, след като Сеян завърши Академията. В университета има повече хора, както и най-различни хора от целия Капитол и той със сигурност ще намери нови приятели.

Г-жа Плинт кимна, но не изглеждаше убедена. Слугинята авокс привлече вниманието ѝ и ѝ предаде някакво съобщение с нещо като жестомимичен език.

— Добре, той ще се качи, след като си изяде пая — каза ѝ г-жа Плинт. — Съпругът ми иска да те види, ако нямаш нищо против. Мисля, че иска да ти благодари.

Кориолан изяде пая докрай, пожела лека нощ на мами и последва слугинята по стълбите към основния етаж. Дебелите килими заглушаваха стъпките им, стигнаха пред отворената врата на библиотеката без предупреждение и той успя да зърне Страбон Плинт в момент, когато мислеше, че е сам. Той стоеше пред елегантна камина, подпрял високата си фигура с лакът на плота и гледаше надолу — там, където в някой друг сезон щеше да гори огън. Сега камината беше студена и празна, а Кориолан се чудеше дали това, което Плинт виждаше там, беше причината за толкова тъжното му изражение. С една ръка държеше кадифения ревер на скъпия смокинг, който никак не му отиваше — също като дизайнерската рокля на г-жа Плинт или костюма на Сеян. Гардеробът на семейство Плинт винаги подсказваше, че отчаяно се мъчат да приличат на хора от Капитола. Безспорното качество на дрехите вместо да ги прикрие контрастираше със същността им на хора от окръзите, точно както никой не би си помислил, че грандмама, дори с рокля от брашнен чувал, живее някъде другаде, освен на Корсо.

Г-н Плинт срещна погледа му и Кориолан изпита усещането, което помнеше от срещите със собствения си баща, смес от тревожност и неудобство, сякаш в този момент го бяха хванали да върши нещо глупаво. Този мъж обаче беше Плинт, а не Сноу.

Кориолан пусна най-добрата си светска усмивка.

— Добър вечер, г-н Плинт. Нали не ви безпокоя?

— Никак. Влез. Седни. — Г-н Плинт посочи към кожените кресла пред камината, вместо другите пред внушителното си дъбово бюро. Значи разговорът щеше да бъде личен, а не по работа.

— Ял ли си? Разбира се, не би могъл да се измъкнеш от кухнята, без жена ми да те натъпче като пуйка. Искаш ли да пийнеш? Може би уиски?

Възрастните никога не му предлагаха нещо по-силно от поска, която бързо му замайваше главата. Той не можеше да рискува при този разговор.

— Не знам къде бих могъл да го побера — каза той, засмя се и потупа стомаха си, като се настани на креслото. — Но моля, вие си пийте.

— О, аз не пия. — Г-н Плинт седна на срещуположното кресло и огледа Кориолан.

— Приличаш на баща си.

— Често го чувам — каза Кориолан. — Познавахте ли го?

— Понякога имахме пресечни точки в бизнеса. — Той потропа с дългите си пръсти по ръкохватката на креслото. — Приликата е удивителна. Но ти съвсем не си като него.

Не, помисли си Кориолан. Аз съм беден и безсилен. Въпреки че тази разлика може би беше полезна за целите му тази вечер. Неговият баща, който мразеше окръзите, би негодувал от това, че Страбон Плинт е допуснат в Капитола и е станал титан в индустрията с муниции. Не за това беше пожертвал живота си във войната.

— Изобщо не си като него. Иначе никога не би тръгнал на тази арена след сина ми — продължи г-н Плинт. — Невъзможно ми е да си представя как Крас Сноу би рискувал живота си заради мен. Все се питам ти защо го направи.

Всъщност нямах голям избор, помисли си Кориолан.

— Той ми е приятел — каза той.

— Колкото и пъти да чуя това, все ми е трудно да повярвам. Но още от началото Сеян те избра сред другите. Може би си се метнал на майка си, а? Тя винаги се държеше любезно с мен, когато идвах тук по работа преди войната. Въпреки произхода ми. Беше истинска дама. Никога не го забравих. — Той погледна изпитателно Кориолан. — На майка си ли приличаш?

Разговорът не вървеше натам, накъдето си мислеше Кориолан. Защо не стана дума за паричното възнаграждение? Как би могъл да бъде убеден да го приеме, ако никога не му го предложеха.

— Бих искал да си мисля, че е така, в някои отношения.

— В какви отношения? — попита г-н Плинт.

Разпитът отиваше в странна посока. По какъв начин би могъл да прилича на тази любяща, обожаваща го майка, която всяка вечер го приспиваше с песен?

— Е, и двамата обичахме музика. — Дали беше така? Тя обичаше музика, а той сигурно не я мразеше.

— Музика, а? — каза г-н Плинт, сякаш Кориолан беше казал нещо безсмислено, като например „кълбести облаци“.

— И съм сигурен, че и двамата вярвахме, че добрият късмет е… нещо, за което трябва винаги да плащаш… всеки ден. Да не го приемаш за даденост — добави той. Нямаше представа какво означава това, но изглежда направи впечатление на г-н Плинт.

Той помисли.

— Ще се съглася с това.

— О, добре. Да, хубаво, така че… Сеян — припомни му Кориолан.

По лицето на г-н Плинт се изписа тревога.

— Сеян. Благодаря ти, между другото, че му спаси живота.

— Не е необходимо да ми благодарите. Както казах, той ми е приятел. — Сега беше моментът. Моментът за парите, отказа, убеждаването, приемането.

— Добре. Е, сигурно трябва да се прибираш. Твоят трибут е все още в Игрите, нали така? — попита г-н Плинт.

Стреснат от отпращането, Кориолан стана от креслото.

— О-о. Да. Прав сте. Само исках да видя как е Сеян. Ще се върне ли скоро в училище?

— Трудно ми е да кажа — отговори г-н Плинт. — Но ти благодаря, че се отби.

— Разбира се. Кажете му, че ни липсва — каза Кориолан. — Лека нощ.

— Лека нощ. — Г-н Плинт му кимна. Нито дума за пари. Нито дори ръкостискане.

Кориолан си тръгна объркан и разочарован. Тежката торба с храна и шофьорът, който го откара вкъщи, бяха прилична утешителна награда, но в крайна сметка посещението му беше загуба на време, особено когато есето за д-р Гол все така го чакаше. „Доброто допълнение към молбата му за наградата“. Защо всичко за него беше свързано с толкова трудности?

Кориолан каза на Тайгрис, че е отишъл да види Сеян и тя не поиска други обяснения за закъснението му. Направи му чаша специален жасминов чай — глезотия като харченето на жетони, но сега кой го беше грижа? Той се зае с работа, като на листче записа трите ключови думи. Хаос, контрол и каква беше третата? О, да. Договор. Какво би се случило, ако никой не контролираше хората? Това беше темата, която трябваше да развие. И беше казал, че настъпва хаос. А д-р Гол му каза да започне оттам.

Хаос. Изключителен безпорядък и объркване. Все едно че си на арената, беше казала тя. Прекрасна възможност — така го беше нарекла. — Преобразяваща. Кориолан си припомни какво изпита на арената, където няма правила, няма закони, постъпките ти са безнаказани. Стрелката на моралния му компас бясно се люшкаше в двете посоки. Подтикван от ужаса, че е станал плячка, колко бързо той самият се беше превърнал в хищник, без задръжки, и беше пребил Бобин до смърт. Наистина беше преобразен, но не в нещо, от което се гордееше — и тъй като беше потомък на семейство Сноу, имаше по-голям самоконтрол от повечето хора. Помъчи се да си представи какво би станало, ако целият свят играеше по същите тези правила. Безнаказано. Хората взимат каквото искат, когато искат и ако се наложи, убиват за него. Оцеляването е двигател на всичко. През войната имаше дни, когато те всички бяха толкова изплашени, че не излизаха от апартамента. Дни, в които беззаконието превръщаше дори Капитола в арена.

Да, отсъствието на закони, това беше в основата на всичко. Значи хората трябваше да се договорят да спазват закона. Дали това беше, което д-р Гол имаше предвид под „обществен договор“? Споразумението да не се ограбват, измъчват или избиват взаимно? Сигурно беше това. А законът изискваше налагане и точно тук идваше контролът. Без контрол за изпълнението за договора се възцаряваше хаос. Силата, която го контролираше, трябваше да бъде по-голяма от хората — иначе те биха се възпротивили. Единствено Капитолът беше способен на това.

Стоя до два сутринта, за да подреди тези мисли и те едва запълниха една страница. Д-р Гол щеше да иска повече, но това беше всичко, което успя да напише тази вечер. Той пропълзя в леглото, където сънуваше как змиите във всички цветове на дъгата преследват Луси Грей. Стресна се и се събуди треперещ под звуците на химна. Трябва да се стегнеш, каза си той. Игрите няма да продължат още дълго.

На закуска лакомствата, приготвени от г-жа Плинт, го преизпълниха с енергия за четвъртия ден от Игрите на глада. Натъпка се с парче боровинков пай, кифла с наденичка и пита със сирене. Покрай Игрите и семейство Плинт панталонът започна да му стяга в кръста. Щеше да положи усилието да се прибере вкъщи пеш.

Секторът на подиума с осемте оставащи ментори беше ограден с плюшени въжета и сега на гърба на всеки стол беше окачен надпис с името на всеки от тях. Предварително определени места — това беше ново, но вероятно с цел да се намалят саркастичните забележки, които се чуваха през последните няколко дни. Кориолан остана на задния ред между Ио и Урбан. Горкият Фест беше обграден от Випсания и Клеменция.

Лъки приветства публиката с многострадалния Джубили, който беше затворен в клетка, по-подходяща за заек, отколкото за папагал. На арената нищо не помръдваше и трибутите изглежда се бяха успали. Единственото ново развитие беше, че някой, вероятно Рипър, беше изтеглил трупа на Джесъп до редицата мъртви край барикадата.

Кориолан нервно очакваше съобщението за смъртта на Гай Брийн, но то се бавеше. Гейммейкърите отделиха време за тълпата пред арената, която продължаваше да нараства. Различните фен клубове сега носеха фланелки с лицата на трибутите и менторите и Кориолан изпита едновременно удоволствие и смущение, когато от гигантския екран го погледна лицето му.

Първият трибут се появи едва късно сутринта и публиката не го разпозна веднага.

— Това е Уови! — извика Хиларий с облекчение. — Тя е жива!

Кориолан си спомняше, че детето е слабо, но сега изглеждаше като скелет, ръцете и краката ѝ бяха тънки като пръчки, а бузите ѝ хлътнали. Тя приклекна на входа на тунела с мръсната си рокля на райета, примижа на слънцето и стискаше в ръка празна бутилка от вода.

— Дръж се, Уови! Храната пристига! — каза Хиларий, като почукваше по гривната си. Тя едва ли имаше много спонсори, но някой винаги беше готов да заложи на малко вероятен победител.

Лепид се спусна внезапно към Хиларий и той описа надълго и нашироко достойнствата на Уови. Представи отсъствието ѝ като хитрост, като обяви, че тяхната стратегия през цялото време е била тя да се скрие и да не се показва на арената.

— И вижте я сега! Ето я сред финалната осморка! — Пет-шест дрона бързо се насочиха през арената към нея и Хиларий изпадна в още по-голямо вълнение. — Ето нейната вода и храна! Трябва само да я грабне и пак да се скрие!

Храната заваля върху нея и Уови вдигна ръце нагоре, но изглеждаше замаяна. Тя потърси пипнешком по земята, намери бутилка вода и с труд разви капачката. След няколко глътки пак опря гръб в стената и леко се оригна. От едната страна на устата ѝ потече тънка струйка сребриста течност и после Уови остана неподвижна.

Публиката я гледаше недоумяващо в продължение на минута.

— Тя е мъртва! — обяви Урбан.

— Не! Не е мъртва, просто си почива! — каза Хиларий.

Но колкото по-дълго Уови гледаше, без да мигне към яркото слънце, толкова по-трудно беше да се повярва. Кориолан се взря в слюнката — нито прозрачна, нито кървава, но леко оцветена — и се почуди дали Луси Грей най-после е успяла да пусне отровата за плъхове в действие. Би било лесно да сложи отрова в последната глътка вода в бутилката и да я хвърли в някой тунел. Отчаяната Уови не би се поколебала да я изпие. Но никой друг, дори Хиларий, не подозираше нищо нередно.

— Не знам — каза Лепид на Хиларий. — Струва ми се, че приятелят ти може би е прав.

Почакаха още десет минути, през които Уови не даде никакъв признак на живот, после Хиларий се предаде и премести стола си. Лепид сипеше похвали, а Хиларий, макар и разочарован, реши, че нещата биха могли да са много по-зле.

— Тя успя да се задържи дълго време, като се има предвид състоянието ѝ. Искаше ми се да беше излязла по-рано, за да я нахраня, но мисля, че мога да ходя с високо вдигната глава. Да си във финалната осморка не е за пренебрегване!

Кориолан премина по списъка си наум. Двамата трибути от 3, двамата от 4 и Трич и Рипър. Това беше всичко, което стоеше между Луси Грей и победата. Шестима трибути и доста късмет.

На арената смъртта на Уови остана незабелязана за известно време. Беше почти обед, когато Рипър излезе от барикадата, все още метнал знамето като мантия. Той се приближи предпазливо към Уови, но тя не представляваше заплаха нито като жива, нито като мъртва. Рипър приклекна до нея и взе една ябълка, после се намръщи, като разгледа лицето ѝ по-отблизо.

Той знае, помисли си Кориолан. Поне подозира, че не е естествена смърт.

Рипър пусна ябълката, вдигна Уови на ръце и тръгна към мъртвите трибути, като изостави храната и водата на земята.

— Виждате ли? — попита Клеменция, без да се обръща конкретно към никого. — Виждате ли пред какво съм изправена? Моят трибут е психичноболен.

— Сигурно си права — каза Фест. — Извинявам се за преди.

И това беше всичко. Смъртта на Уови не предизвика подозрение извън арената, а вътре само Рипър се чудеше каква е причината. Луси Грей не беше склонна към небрежност. Може би тя нарочно беше избрала крехката Уови за мишена, защото и без това тежкото състояние на детето щеше да прикрие отравянето. Отчайваше го невъзможността да общува с нея и двамата да обмислят заедно стратегията си. При толкова малко оставащи трибути, дали да се крие все още беше най-добрият начин и дали нямаше да е по-добре за нея да действа по-агресивно? Той, разбира се, не знаеше. Може би тя точно в този момент залагаше отровна храна и вода. И в такъв случай щяха да ѝ трябват още, които той не можеше да изпрати, преди тя да се появи. Макар и да не вярваше в тези неща, той се опита да ѝ внуши телепатично. Нека да ти помогна, Луси Грей. Или поне нека да видя, че си добре, помисли си той. После добави: Липсваш ми.

Рипър се върна в тунелите, докато през това време трибутите от Окръг 4 прибраха храната на Уови. Те не показаха абсолютно никаква загриженост за произхода ѝ и Кориолан се успокои, че възможността за отравяне беше останала незабелязана. Те седнаха точно там, където беше умряла Уови и излапаха всичко до последния залък, а после тръгнаха към своя тунел. Мизън накуцваше, но все още беше по-силен от повечето оставащи трибути, ако се стигнеше до схватка. Кориолан си помисли дали накрая всичко щеше да се сведе до Корал и Мизън, които да решат кой трибут от Окръг 4 ще отнесе вкъщи короната.

През всичките си години Кориолан никога не беше оставял училищния обед недовършен, но от картонените купички с боб и нудли му се повдигна. Все още заситен от закуската на семейство Плинт, той не можа да се насили да хапне дори една лъжица и се наложи бързо да смени недокоснатата си купичка с празната купичка на Фест, за да избегне мъмрене.

— Вземи. Бобът за мен все още има вкус на война.

— Аз съм така с овесената каша. Само като я помириша и ми иде да се скрия в бункера — каза Фест, като се справи бързо с храната. — Благодаря ти. Успах се и пропуснах закуската.

Кориолан се надяваше, че бобът не е бил лошо предзнаменование. После се самоупрекна. Сега не беше време да храни суеверия. Трябваше да запази ясната си мисъл, да изглежда добре пред камерите и да изкара деня. Луси Грей сигурно вече беше огладняла. Той отпиваше от бутилката си с вода и планираше следващата доставка на храна.

След напускането на Хиларий столовете на тримата оставащи ментори на задния ред бяха събрани към центъра и Кориолан зае мястото в средата. Както беше казала Домиция, нещата приличаха на игра на музикални столове и това бяха същите хора, с които беше играл като дете. Ако някога имаше деца, а планираше един ден да има, дали те все още щяха да бъдат в елитния социален клуб на Капитола? Или щяха да бъдат изхвърлени в по-нисшите кръгове? Би помогнало, ако имаха по-широка семейна мрежа, на която да разчитат, но двамата с Тайгрис бяха единствените Сноу от своето поколение. Без нея щеше да го очаква съвсем самотно бъдеще.

Следобед на арената не се случи почти нищо. Кориолан се оглеждаше за Луси Грей, като се надяваше да има възможност да я нахрани, но тя продължаваше да се крие. Повечето вълнения идваха от публиката извън арената, когато феновете на Корал се спречкаха с феновете на Трич за това кой е по-достоен да бъде коронован като победител. Размениха се няколко удара, преди миротворците да разделят двете групи, като ги изпратиха в противоположните краища на тълпата. Кориолан беше доволен, че неговите фенове показват малко по-висока класа.

В късния следобед Лъки започна пак да води предаването и д-р Гол седна срещу него, като държеше Джубили в неговата клетка. Птицата се люлееше напред-назад като малко дете, което се мъчи да се успокои. Лъки изгледа тревожно любимеца си, като може би предчувстваше, че ще му го вземат в лабораторията.

— Днес при нас имаме специален гост: Главния гейммейкър д-р Гол, която се сприятелява с Джубили. Разбирам, че имате тъжна новина за нас, д-р Гол.

Д-р Гол остави клетката с Джубили на масата.

— Да. Поради травми, претърпени при избухването на бомбите, поставени на арената от бунтовниците, още един от нашите ученици, Гай Брийн, умря.

Съучениците му ахнаха, а Кориолан се помъчи да се овладее. Всяка минута можеха да го поканят да коментира смъртта на Гай, но не на това се дължеше тревогата му. Щеше да е лесно да каже добри думи за Гай; той нямаше нито един враг в целия свят.

— Мисля, че говоря от името на всички, като поднасям съболезнованията ни на семейството — каза Лъки.

По лицето на д-р Гол се появи студено изражение.

— Съболезнования от всички нас. Но делата говорят по-силно от думите и нашите врагове бунтовниците изглежда не чуват добре. В отговор ние сме планирали нещо специално за техните деца на арената.

— Да се включим ли там? — каза Лъки.

В средата на арената Тесли и Сърк бяха клекнали над купчина отломки и търсеха нещо сред тях. Очевидно не проявяваха интерес към Рипър, който седеше високо на трибуната с гръб към стената на арената, увит в своята мантия. Изведнъж Трич изскочи от един тунел и се нахвърли към трибутите от Окръг 3, които побягнаха към барикадата.

Сред публиката се разнесе объркано мърморене. Къде беше „специалното нещо“ обещано от д-р Гол? Отговорът дойде при вида на един по-голям дрон, който долетя в арената, носейки терариума с разноцветните змии.

Кориолан вече се беше самоубедил, че атаката със змии е плод на превъзбуденото му въображение. Убеждението му обаче се разсея при появата на терариума. Той беше подредил парчетата на пъзела в главата си съвсем правилно. Това, което не знаеше, беше как ще реагират змиите, когато бъдат пуснати на свобода, но той беше ходил в лабораторията. Д-р Гол не развъждаше декоративни кученца; тя проектираше оръжия.

Необикновеният товар привлече вниманието на Трич. Може би си помисли, че този много специален подарък е предназначен само за него, защото спря, когато дронът стигна до средата на арената. Тесли и Сърк също спряха и дори Рипър стана, за да наблюдава доставката. Дронът пусна отворения терариум на десетина метра от земята. Вместо да се разбие, терариумът подскочи при удара. После като цвете, което разтваря листенцата си, стените се разтвориха и паднаха на земята.

Във всички посоки по земята като многоцветен взрив плъзнаха змии.

На предния ред Клеменция скочи на крака и нададе смразяващ кръвта вик, при което Фест почти падна от стола. Повечето хора едва сега разбираха какво е новото развитие на екрана и реакцията ѝ им изглеждаше прекалена. Страхувайки се, че изпадналата в паника Клеменция сега ще разкаже цялата история, Кориолан скочи и я прегърна с две ръце отзад, като не беше сигурен дали иска да я успокои или да я удържи. Клеменция замръзна, но не проговори.

— Те не са тук. Те са на арената — каза Кориолан в ухото ѝ. — Ти си в безопасност. — Все пак продължи да я държи, докато се развиваше действието на арената.

Трич, който беше от дърводобивния окръг, може би донякъде познаваше змиите. В мига, в който изскочиха от терариума, той се обърна и спринтира към трибуните. Подскачаше по купчината отломки като коза и продължи нагоре, прескачайки през пейките.

Моментното объркване на Тесли и Сърк им струваше много скъпо. Тесли успя да стигне до един от стълбовете и се покатери на няколко метра, където беше в безопасност, но Сърк се спъна в едно старо ръждясало копие и змиите го настигнаха. Десетки чифтове зъби се впиха в тялото му и после, сякаш доволни, змиите продължиха нататък. От раните започна да тече ярка гной и по тялото му се явиха розови, жълти и сини ивици. Тъй като беше по-дребен от Клеменция, а в тялото му се беше вляла двойно повече отрова, Сърк диша с мъка десетина секунди и умря.

Изпаднала в ужас, Тесли се взираше в тялото му на земята, плачеше и стискаше стълба. Под нея нежните змии се събраха в купчина, като надигаха глави и танцуваха около основата на стълба.

Гласът на Лъки се разнесе зад кадър.

— Какво става?

— Това са мутации, които разработихме в нашата лаборатория в Капитола — съобщи д-р Гол на публиката. — Сега са само змийчета, но когато пораснат, лесно ще настигнат човек и няма да им е трудно да се изкачат по този стълб. Проектирани са да преследват хора и да се възпроизвеждат бързо, така че всички загуби ще бъдат скоро възстановени.

Трич вече беше успял да се покатери на тесния корниз над таблото с резултатите, а Рипър беше намерил спасение на покрива на ложата за пресата. Малкото змии, които бяха успели да преодолеят отломките на трибуните, се събраха под тях.

Микрофоните уловиха приглушения писък на момиче.

Стигнали са до Луси Грей, помисли си отчаяно Кориолан. Кърпичката не подейства.

Но точно тогава Мизън изскочи като ужилен от тунела, който беше най-близо до барикадата, следван от пронизително пищящата Корал. Една-единствена змия висеше от ръката ѝ. Тя я отхвърли, но щом змията падна на земята, десетки други я нападнаха, като я хапеха по краката. Мизън захвърли тризъбеца си и скочи с всички сили, за да се добере до стълба срещу Тесли. Въпреки раненото си коляно той се изкачи до върха два пъти по-бързо от миналия път. От там той наблюдаваше ужасния, но за щастие кратък край на Корал.

След като се справиха с мишените на земята, повечето змии се събраха под Тесли. Тя губеше сили да се държи за стълба и извика към Мизън за помощ, но той само поклати глава, повече замаян, отколкото злонамерен.

Хората в публиката започнаха да си шъткат един на друг, макар че Кориолан не разбираше защо. Когато залата притихна, той чу онова, което бяха доловили хората с по-остър слух. Отнякъде, съвсем тихо някой пееше на арената.

Неговото момиче.

Луси Грей излезе от тунела си, движейки се заднешком като в забавен кадър. Тя повдигаше всеки крак внимателно, пристъпваше назад и се полюляваше леко в ритъма на песента си.

Ла, ла, ла, ла

Ла, ла, ла, ла, ла, ла,

Ла, ла, ла, ла, ла, ла…

За момента това беше целият текст на песента въпреки че беше завладяващ. Следвайки я, сякаш омагьосани от мелодията, изпълзяха пет-шест змии.

Кориолан пусна Клеменция, която се беше успокоила, като леко я побутна към Фест. Приближи се към екрана, затаил дъх, докато Луси Грей продължи да върви заднешком и после направи завой към мястото, където преди лежеше тялото на Джесъп. Гласът ѝ зазвуча по-силно, когато — независимо дали го знаеше или не — стигна с гръб до микрофона. Може би за една последна песен, за едно последно представление.

Само че никоя от змиите не се канеше да я нападне. Всъщност тя като че ли ги привличаше към себе си от цялата арена. Купчината змии под стълба на Тесли изтъня, някои се спуснаха от трибуните и десетки изпълзяха от тунелите, за да се присъединят в общата миграция към Луси Грей. Те я наобиколиха, трупайки се от всички страни и за нея стана невъзможно да отстъпва повече назад. Вълните от ярки тела се полюшваха по босите ѝ крака и се увиваха около глезените ѝ, а тя внимателно седна на един мраморен къс.

С върха на пръстите си разпростря воланите на роклята си на земята, сякаш ги канеше. Змиите се струпаха върху нея и избелялата тъкан изчезна — сега Луси имаше блестяща пола от виещи се влечуги.

20

Кориолан сви ръце в юмруци, несигурен за намеренията на змиите. Онези в лабораторията, които познаваха миризмата му от написаното от него предложение, изобщо не му обърнаха внимание. Но сега неговият трибут привличаше змиите като магнит. Дали причината беше различната обстановка? Внезапно пуснати от топлото си уютно жилище в огромната открита арена, дали търсеха нея като единствената позната миризма, която могат да намерят? Дали се бяха събрали около нея, за да се скрият на безопасно място в полата ѝ?

Луси Грей не знаеше нищо за това, защото в онзи ден, когато се канеше да ѝ разкаже за Клеменция и змиите, нейното положение беше толкова по-лошо от неговото, че си беше замълчал. Дори да ѝ беше казал, човек би трябвало да има сляпа вяра в способностите му, за да си представи, че той е намерил начин да се справи със змиите в Игрите. Какво ли си мислеше тя, че ги спира? Сигурно пеенето ѝ. Дали беше пяла на змиите в Окръг 12? Тази змия ми беше специален приятел, беше казала на момиченцето в зоологическата градина. Може би се беше сприятелила с няколко змии в Окръг 12. Може би си мислеше, че ако спре да пее, те сега наистина ще я убият. Може би това беше лебедовата ѝ песен. Тя никога не би могла да си иде без финал. Щеше да остане на сцената до края, под най-яркия прожектор, който можеше да намери.

Когато Луси Грей започна да пее с думи, гласът ѝ беше тих, но ясен като звънче.

Поела съм към небето,

към сладкия отвъден свят.

Прекрачила съм вече прага.

Но преди да отлетя,

имам да свърша още нещо

и то точно тук,

все още в света отпреди.

Стара песен, помисли си Кориолан. В която се говори за отвъдното, което му напомни за Сеян и неговите хлебни трохи, но също и този забавен стих за света отпреди. Това сигурно означаваше настоящето. Тук. Сега. Докато е още жива.

Ще си тръгна,

щом песента свърши.

Когато и оркестърът си тръгне.

Когато съм изиграла всичко докрай.

Когато всички дългове са платени.

И не съжалявам повече за нищо.

Точно тук

в света отпреди,

когато нищо

друго не остава.

Гейммейкърите преминаха към по-общ план и Кориолан изпита желание да закрещи възмутено, докато не разбра каква е причината. Всяка змия на арената като че ли беше омаяна от нейната песен и тръгна към нея. Дори онези в гнездото под Тесли, която беше лесна плячка, изоставиха мишената си и се насочиха към Луси Грей. Все още разтреперана от травмата, Тесли се спусна несигурно на земята и прескочи телената ограда в една част на барикадата. Тя се изкачи на безопасна височина, докато песента продължаваше.

Ще те настигна,

щом чашата е празна.

Щом приятелите свършат.

Щом нямам повече сили.

Щом изплача всички сълзи

и победя страха.

Точно тук,

в света отпреди,

когато нищо

друго не остава.

Камерата пак показа Луси Грей в едър план. Кориолан имаше чувството, че тя обикновено пее за публика, която се е наляла с доста алкохол. В дните преди интервюто беше чул много песни, при които се сещаш за пиянска компания, размахваща тенекиени чаши джин наляво-надясно в някакъв квартален бар. Макар че алкохолът не изглеждаше неотменна част, защото когато погледна бързо през рамо, видя, че няколко души в Хевънсбий Хол са започнали да се поклащат в ритъма на песента. Гласът ѝ зазвуча по-силно, отеквайки из арената…

Ще донеса новината,

когато скъсам обувките си от танци.

Когато тялото ми откаже.

Когато морето изхвърли лодката ми на брега.

Когато сметката е платена.

Когато се просна на пода.

Точно тук,

в света отпреди,

когато нищо

друго не остава.

… и после премина в кресчендо, когато изпя последните думи:

Когато съм чиста като гълъб.

Когато се науча как да обичам.

Точно тук,

в света отпреди,

когато нищо

друго не остава.

Последната нота увисна във въздуха, докато публиката си пое колективно дъх. Змиите почакаха да заглъхне и после — или само си въобразяваше така? — се размърдаха. Луси Грей в отговор продължи тихо да тананика със затворена уста сякаш приспиваше бебе. Зрителите, както и змиите около Луси Грей се отпуснаха.

Луси изглеждаше не по-малко омагьосана от змиите, когато камерите се върнаха към Кориолан и го показаха с леко изцъклени очи и отворена уста. Той бързо се стегна, щом видя лицето си на екрана и насочи вниманието си към д-р Гол, която гледаше с каменно изражение.

— Е, г-жо Главен гейммейкър, заслужавате… аплодисменти!

Публиката в залата стана на крака и избухна в овации, но Кориолан не можеше да откъсне очи от д-р Гол. Какво се случваше зад това непроницаемо изражение? Дали отдаваше поведението на змиите на пеенето на Луси Грей или подозираше някаква измама? Дори д-р Гол да научеше за кърпичката, може би щеше да му прости, тъй като резултатът беше толкова драматичен.

Д-р Гол си позволи едно леко кимане в знак на благодарност.

— Благодаря ви. Но вниманието днес не трябва да е насочено към мен, а към Гай Брийн. Може би съучениците му ще споделят някои спомени с нас.

Лепид се впусна в действие в залата, като изслушваше разказите на съучениците на Гай. Беше добре, че д-р Гол му даде възможност, защото докато всички останали споделяха някоя шега или забавна история около Гай, само Кориолан успя да свърже героичната загуба, змиите и възмездието, на което станаха свидетели на арената.

— Никога не бихме позволили смъртта на такъв звезден младеж от Капитола да остане без последици. Когато понесем удар, ние отвръщаме с два пъти по-силен удар, точно както веднъж каза д-р Гол.

Лепид се опита да насочи разговора към изключителното представление на Луси Грей със змиите, но Кориолан каза само:

— Тя е забележителна. Но д-р Гол е права. Този момент принадлежи на Гай. Нека оставим Луси Грей за утре.

Следващият половин час беше посветен на спомени за Гай. После Лепид се сбогува от името на предаването с Фест и Ио, тъй като Корал и Сърк бяха станали жертви на отровата. Кориолан прегърна силно Фест, учудващо разстроен от това, че добрият му приятел напуска подиума. Той изпита съжаление и за Ио, тъй като тя разглеждаше нещата по-скоро клинично, отколкото войнствено, което беше предимството ѝ над останалите. С изключение може би на Персефона, с която реши да сподели вечерята си. По-добре канибали, отколкото главорези.

Учениците тръгнаха да се прибират, оставяйки малкото активни ментори да вечерят с пържоли. Кориолан огледа съперниците си. Би трябвало да се радва, че е сред петимата финалисти. Но ако някой от другите спечелеше, деканът Хайботъм все още можеше да му даде някаква по-малка награда, която нямаше да стигне за университета, и вероятно щеше да изтъкне мъмренето като причина за това. Единствено наградата „Плинт“ би го защитила истински.

Той насочи вниманието си към екрана, където Луси Грей продължаваше да тананика на змиите. Тесли изчезна зад барикадата, а Мизън, Трич и Рипър не напускаха позициите си високо на трибуните. Явиха се облаци, които вещаеха буря и предизвикаха зашеметяващ залез. Поради лошото време бързо се стъмни и той още не беше свършил пудинга, когато Луси Грей вече не се виждаше и арената се разтърси от дълбокия тътен на гръмотевица. Надяваше се светкавиците да осветят донякъде сцената, но силният порой, който последва, направи нощта непрогледна.

Кориолан реши да спи в Хевънсбий Хол, а същото решиха и останалите четирима ментори. Никой, освен Випсания, не се беше сетил да си донесе нещо за спане, затова останалите се разположиха на тапицираните столове, вдигнаха крака и използваха чантите си като импровизирани възглавници. От дъждовната нощ в залата захладня и Кориолан дремеше на стола си, като с едно полуотворено око следеше какво става на екрана. От бурята не се виждаше нищо и постепенно той се унесе. Малко преди съмване се стресна, събуди се и се огледа. Випсания, Урбан и Персефона спяха дълбоко. На няколко метра от него в полумрака светеха големите тъмни очи на Клеменция.

Той не искаше да ѝ бъде враг. Ако крепостта на семейство Сноу паднеше, щяха да са му нужни приятели. До инцидента със змиите той считаше Клеменция за един от най-добрите си приятели. А и тя винаги се беше разбирала добре с Тайгрис. Но как да се сдобри?

Клеменция беше пъхнала едната си ръка под блузата и опипваше яката, която му беше показала в болницата. Яката от змийски люспи.

— Изчезнаха ли? — прошепна той.

Клеменция стана напрегната.

— Изчезват. Най-после. Казаха, че може да мине година, докато изчезнат съвсем.

— Боли ли те? — За пръв път му мина през ума, че може да я боли.

— Не ме болят. Придърпват ме. Придърпват ми кожата. — Тя потри люспите. — Трудно е да обясня.

Насърчен от това, че му се доверява, той реши да продължи.

— Съжалявам, Клеми. Наистина. За всичко.

— Ти не знаеше какво е планирала — каза Клеменция.

— Не, не знаех. Но после в болницата трябваше да дойда да те видя. Трябваше да разбия вратите, за да съм сигурен, че си добре — заяви твърдо той.

— Да! — каза тя и наблегна на думата, но като че ли малко омекна. — Но аз знам, че и ти пострада. На арената.

— О, не ми търси извинения. — Той вдигна ръце нагоре. — Аз съм безполезен и двамата го знаем.

Намек за усмивка.

— Почти. Сигурно трябва да ти благодаря, че днес ми попречи да се държа като пълна глупачка.

— Така ли? — Той присви очи, сякаш се мъчеше да си спомни. — Помня само, че се притиснах към теб. Не казвам, че съм се скрил зад теб. Но определено се притиснах.

Тя се позасмя, но остана сериозна.

— Не трябваше да те обвинявам толкова много. Съжалявам. Бях изпаднала в ужас.

— Съвсем основателно. По-хубаво щеше да бъде днес да не се налагаше да видиш това.

— Може би беше оздравително. Чувствам се по-добре по някакъв начин — призна тя. — Ужасна ли съм?

— Не — каза той. — Ти си единствено смела.

И така приятелството им беше донякъде подновено. Те оставиха другите да спят и си поделиха последната пита със сирене от запасите на Кориолан, говорейки си за различни неща и дори си поиграха с идеята да се помъчат да сключат съюз между Луси Грей и Рипър на арената. Отказаха се, защото това не зависеше от тях. Луси Грей и Рипър можеха да се съюзят, а можеха и да не се съюзят.

— Поне ние двамата сме пак съюзници — каза той.

— Е, най-малкото не сме врагове — съгласи се Клеменция. Но когато отидоха да си измият лицата за камерите, тя му даде сапун, за да не трябва да използва абразивната течна каша в тоалетните и по някакъв начин от този дребен, но интимен жест разбра, че му е простено.

Нямаше закуска, но Фест дойде по-рано и раздаде сандвичи с яйце и ябълки в знак на солидарност. Персефона му се усмихваше широко над чашата чай. Сега, след като и Клеменция се беше ободрила, Кориолан не се чувстваше така застрашен от останалите ментори. Всички искаха да спечелят, но това беше главно в ръцете на трибутите им. Той прецени съперниците на Луси Грей. Тесли, дребна и умна. Мизън, смъртоносен, но ранен. Трич, атлетичен, но все още неизвестна величина. Рипър, прекалено странен, за да се опише с думи.

Последните облаци се разнесоха с изгрева. Арената беше осеяна с умрели змии, провиснали от развалините, плуващи в локвите. Може би удавени или неспособни да оцелеят в студената, мокра нощ. Някои генетично модифицирани създания не се справяха добре извън лабораторията. Луси Грей и Тесли не се виждаха, а трите момчета с прогизнали дрехи не се бяха осмелили да слязат от високите си скривалища. Мизън спеше на гредата, привързан с колан. Докато другите ученици пристигаха един по един в Хевънсбий Хол, Випсания и Клеменция, която изглеждаше почти нормална, изпратиха храна на трибутите си.

Когато дроновете им я донесоха, Трич се нахвърли изгладнял, но Рипър пак бутна настрана храната си, слезе долу на арената и загреба вода с шепа от една локва. Безразличен към Трич и Мизън, който най-после се събуди, той отиде да пренесе Корал и Сърк и да ги прибави към своята редица. Другите момчета го наблюдаваха предпазливо, но никой не се приближи към него, разтревожени или от ексцентричното му поведение, или от възможността да попаднат на змии. Вероятно се надяваха, че някой друг ще го довърши, но той продължи работата си несмущавано и след като подреди моргата си, се върна в ложата за пресата. Трич седеше на таблото за резултатите и клатеше крака, докато Мизън правеше знаци, че е гладен. Персефона реагира веднага, като му поръча голяма закуска.

След минута се появи Тесли. Със съсредоточено лице тя носеше дрон, който, макар и да приличаше много на оригиналния апарат, изглеждаше леко видоизменен. Тя застана точно под Мизън.

— Дали си мисли, че това ще полети? — попита със съмнение Випсания. — Дори да полети, как ще го управлява?

Урбан, който се мръщеше срещу екрана, изведнъж се изправи на стола си.

— Няма нужда да го управлява. Няма нужда, ако… Но как е успяла… — Той замълча, сякаш се мъчеше да реши някаква загадка.

Тесли натисна един ключ, вдигна ръце и пусна дрона във въздуха. Той полетя нагоре и видяха, че от основата му излиза кабел, който е вързан за китката ѝ. Ограничен по този начин, дронът започна да лети в кръг на височина колкото половината разстояние между нея и Мизън. Той погледна надолу, явно объркан, но вниманието му беше отвлечено от пристигането на първия дрон от Персефона. Той му пусна парче хляб и както обикновено се обърна, за да поеме обратния път. После на няколко метра разстояние направи завой и се върна към него. Мизън се отдръпна учудено. По рефлекс замахна срещу него, но дронът само мина над него, като разтвори челюсти, за да пусне несъществуващ подарък и пак се върна.

— Какво му стана на този дрон? — попита Персефона.

Никой не знаеше, но в този момент дойде втори дрон с вода и трети със сирене. И те пуснаха товара си, но останаха да кръжат, като отваряха празни челюсти. Но дроновете, които бяха синхронизирани така, че да пускат гладко товара си, започнаха да се блъскат един в друг и понякога в Мизън. Опашката на един от тях го удари в окото, той изкрещя и замахна срещу него.

— Има ли някакъв начин да се свържа с гейммейкърите? Изпратих още три! — каза Персефона.

— Те не могат да направят нищо — каза Урбан развеселен. — Тя е намерила начин да ги хакне. Блокирала е сигнала за връщане, така че сега лицето му е единствената им дестинация.

Наистина, когато пристигнаха другите три дрона, един по един, те показаха същата неизправност. Мизън беше единствената им мишена и нещо, което отначало изглеждаше смешно, стана смъртоносно. Той се изправи на крака и се опита да избяга в другия край на гредата, но те се струпаха около него като пчели на буркан с мед. Тъй като тризъбецът му беше останал на земята, той извади ножа си и се опита да се бие с тях, но единственото, което постигна, беше за момент да ги отклони от курса. Те не бяха програмирани да влизат в контакт с него, но като рикошираха един в друг и в ножа му, все по-често се блъскаха в него, докато това заприлича на атака. Мизън започна да отстъпва към стълба — същият стълб, където беше изоставил Тесли на съдбата ѝ — но коляното му не го слушаше. Изпаднал в ужас, той замахна силно към дроновете, като прехвърли тежестта си на ранения си крак, който се подгъна и не издържа. Той загуби равновесие, полетя към земята и при падането си счупи странично врата.

— О-о! — възкликна Персефона, когато той падна. — О-о, тя го уби!

Випсания се намръщи към екрана.

— Тя е по-умна, отколкото изглежда.

Тесли се усмихна доволно, изтегли дрона надолу, изключи го и го прегърна любовно.

— Външният вид често лъже. — Урбан се подсмихна и набра няколко подаръка на гривната си. — Особено когато става дума за нещо мое.

Злорадството му не продължи дълго. Докато инцидентът с дроновете вървеше на екрана, гейммейкърите бяха пропуснали да покажат по-широката картина, в която Трич слезе от таблото за резултатите, спусна се по трибуните и излезе на арената. Той сякаш се появи отникъде, направи гигантски скок в кадър и стовари брадвата си върху Тесли с един удар. Тя не успя да направи и крачка, когато острието разцепи черепа ѝ и я уби на място. Трич постави ръце на коленете си, дишайки тежко от усилието и после седна на земята до нея, като гледаше как кръвта попива в пясъка. Дроновете, които пристигнаха с храна за нея, го накараха пак да се раздвижи. Той събра десетина пакета и се оттегли зад барикадата.

За момент Урбан не можеше да повярва, а после си придаде отвратен вид и стана, за да си върви. Той обаче не можа да избяга от вездесъщия микрофон на Лепид и с труд се сдържа да не изръмжи, като каза:

— Дотук беше за мен. Посмяхме се за малко, нали?

После си тръгна, като остави Персефона да описва надълго и нашироко съжаленията си и благодарността си за възможността да бъде ментор.

— Ти стигна до първите петима! — усмихна ѝ се сияйно Лепид. — Никой не може да ти го отнеме.

— Не — каза тя с известно съмнение. — Не, такива неща остават завинаги.

Кориолан погледна първо Клеменция и после Випсания.

— Май само ние останахме. — Тримата се подредиха в редица с Кориолан по средата, докато другите отнесоха столовете на победените.

Луси Грей. Трич. Рипър. Последните трима. Последното момиче. Последният ден? Може би беше последният.

Лъки се появи на сцената с шапка, накичена с пет пръчици бенгалски огън.

— Здравей, Панем! Поръчах си тази шапка специално за последните петима, но те пръскат свои собствени искри! — Той издърпа две пръчици от шапката и без да гледа ги хвърли зад гърба си. — Последните трима?

Една от пръчиците изгасна на пода, но от втората завесата запуши, което предизвика пронизителен писък и паническо гасене с крака от страна на Лъки. Един човек от снимачния екип влезе в кадър с пожарогасител, за да се справи с кризата, като даде възможност на Лъки да възвърне самообладание. Когато трите останали пръчици бенгалски огън на шапката угаснаха, в долната част на екрана започна да примигва броят на спонсорите и залагащите.

— Урааа! Залагането се разгорещява и залозите стават все по-големи! Не пропускайте веселбата!

Гривната на Кориолан записука начесто, но същото се отнасяше и за гривните на Випсания и Клеменция.

— Голяма полза ще имам от това — измърмори Клеменция на Кориолан. — Той не ми вярва и не иска да яде нищо, което изпращам.

Луси Грей сигурно беше гладна, но той допусна, че тя си почива в тунелите. Искаше да ѝ прати храна и вода, за да се подкрепи, но и като носител за отровата. Тъй като последните ѝ двама противници можеха лесно да я надвият, трябваше да направи нещо, за да наклони везните в нейна полза. Засега не се сещаше за друго, освен да държи тълпата на нейна страна. Когато Лепид се приближи към него, за да сподели, както обеща, какво мисли за представянето на Луси Грей, той не жалеше думи. Кориолан не знаеше какво би трябвало да направи, за да убеди хората, че тя не е от окръзите, ако тя вече не ги беше убедила достатъчно.

— Според мен може би е голяма несправедливост, че тя беше не само в Жътвата, но и изобщо в Окръг дванайсет. Хората трябва да преценят сами. Ако сте съгласни с мен или най-малкото подозирате, че може да съм прав, знаете какво да направите.

Новата вълна от подаръци, която се разнесе от гривната му, потвърди, че е на прав път, но не знаеше как това щеше да помогне. Той би могъл вероятно да я храни седмици наред с полученото дотук.

Единственият трибут, който се движеше по арената, беше Рипър. Беше слязъл от ложата за пресата и по пътя беше отрязал още едно голямо парче от знамето. Измършавял и несигурен, той със залитане добави Тесли и Мизън към колекцията си, като използва новото парче от знамето, за да ги покрие. С усилие се изкачи на задния ред на арената и задряма на слънцето, като леко се поклащаше напред-назад, а мантията му беше простряна да съхне. Кориолан се чудеше, дали скоро няма да умре от естествена смърт. Ако да умреш от глад беше естествена смърт. Не беше съвсем сигурен. Естествена ли беше, ако гладът се използва като оръжие?

За негово облекчение Луси Грей се появи неочаквано точно преди дванайсет от сенките на един тунел. Тя огледа арената и като реши, че е безопасно, излезе на слънце. Влажната рокля все още лепнеше по тялото ѝ, но калта по подгъва беше започнала да изсъхва. Докато Кориолан ѝ поръчваше истинско пиршество по гривната си, Луси Грей отиде до локвата на Рипър и коленичи. Тя загреба вода с шепа, утоли жаждата си и изми лицето си. След като вчеса косата си с пръсти, тя я прибра в хлабав кок и точно като свърши, десетина дрона влязоха на арената.

Тя като че ли не ги забеляза, извади бутилка от джоба си, натопи гърлото в локвата и я напълни с два-три сантиметра вода. След като я разклати, Луси Грей изля водата обратно в локвата и се канеше пак да пълни бутилката, когато идващите дронове привлякоха вниманието ѝ. Около нея започна да пада храна и вода, тя захвърли старата бутилка и събра подаръците в полата си.

Луси Грей тръгна към най-близкия тунел, но после погледна нагоре към Рипър, който се беше излегнал на трибуните. Тя смени посоката, изтича до моргата му и повдигна знамето. Мърдаше устни, докато броеше загиналите.

— Опитва се да пресметне кой е останал в Игрите — каза Кориолан в микрофона, който Лепид навря в лицето му.

— Може би трябва да го изпишем на таблото с резултатите — пошегува се Лепид.

— Сигурен съм, че това ще е полезно за трибутите — каза Кориолан. — Сериозно, това е добра идея.

Изведнъж Луси Грей рязко вдигна глава и провизиите в полата ѝ паднаха на земята, а тя се обърна кръгом и побягна. Беше чула нещо, което публиката не можеше да чуе. Трич изскочи иззад барикадата, размахвайки брадвата си, и я уцели по китката, докато тя минаваше под гредата. Луси Грей се обърна, падна на колене и продължи да се бори с всички сили, докато той вдигна брадвата.

— Не! — Кориолан скочи на крака, като изблъска Лепид настрани. — Луси Грей!

После две неща се случиха едновременно. Брадвата започна да се спуска, тя се хвърли в ръцете на Трич и се притисна към него, като избегна острието. Беше странно как останаха прегърнати дълго време, преди очите на Трич да се разширят от ужас. Той я отблъсна, изпусна брадвата и откъсна нещо от врата си. Вдигна ръка във въздуха, като стискаше здраво яркорозовата змия. След това падна на колене и я удари силно в земята, после отново и отново, докато се свлече мъртъв, като продължи да стиска в юмрук безжизнената змия.

Като дишаше тежко, Луси Грей бързо се обърна, за да види къде е Рипър, но той все още седеше и се поклащаше на трибуните. Останала за момента в безопасност, тя притисна ръка към сърцето си и махна на публиката.

Тълпата в залата започна да аплодира, а Кориолан дълбоко въздъхна и се обърна да приеме поздравленията. Беше успял. Тя беше успяла. С джобове, пълни с отрова, тя беше стигнала до финалната двойка. Сигурно беше скрила розовата змия в джоба си, точно както беше направила със зелената змия на Жътвата. Имаше ли още? Или Трич беше убил последната оцеляла? Не се знаеше. Но само при възможността да има още едно влечуго като оръжие, Луси Грей изглеждаше смъртоносна.

Докато Лепид изпращаше Випсания — която през зъби поблагодари на гейммейкърите — Кориолан се отпусна в стола си и наблюдаваше как Луси Грей си прибира пиршеството. Той се наведе към Клеменция и прошепна:

— Радвам се, че останахме ние.

Тя му отвърна със затворническа усмивка.

Докато Луси Грей отваряше опаковките и подреждаше елегантно всичката си храна, Кориолан си спомни за техния пикник в зоологическата градина. Дали сега не го възпроизвеждаше заради него? Нещо го прободе в сърцето и го връхлетя споменът за целувката. Имаше ли още целувки за него в бъдеще? За момент той се впусна във фантазии как Луси Грей печели, напуска арената и идва да живее с него в пентхауса на семейство Сноу, който беше спасен по някакъв начин от данъците. Той щеше да учи в университета с наградата „Плинт“, а тя щеше да е главната атракция в новооткрития нощен клуб на Плурибус, защото Капитолът щеше да се съгласи да ѝ позволи да остане и… е, още не беше стигнал до всички подробности, но важното беше, че щеше да я задържи при себе си. И искаше да я задържи. В безопасност и под ръка. Да се възхищават един на друг. Да му е предана. И изцяло, единствено негова. Ако това, което му беше казала, преди да го целуне — Единственото момче, за което има място в сърцето ми, си ти — беше вярно, то не би ли искала и тя същото?

Престани!, каза си той. Все още никой не е спечелил нищо! Тя беше изяла вече повечето храна, затова той поръча още, този път много, за да може да се скрие и да преживее следващите няколко дни, в случай че реши да не се показва и да чака Рипър да умре. Това беше добър план, с малък риск за нея и с неизбежен край, ако той продължи да отказва всякаква храна. Но ако не продължеше? Какво би станало, ако дойде на себе си и реши да изяде почти неограничените подаръци от спонсори, които можеше да му изпрати Клеменция? Тогава пак щеше да се стигне до физическа схватка и Луси Грей щеше да бъде в наистина неизгодно положение, освен ако не беше приготвила още змии.

Дроновете пуснаха провизиите, Луси Грей ги сортира и ги напъха в джобовете си. Те едва ли бяха достатъчно дълбоки, за да поберат всичката храна и напитки заедно с още една змия, но тя беше ужасно умна. Той дори не видя как извади змията, която уби Трич.

На обяд Фест донесе на Кориолан и Клеменция сандвичи, но и двамата бяха прекалено нервни, за да ядат. Останалите ученици се хранеха по местата си, защото не искаха да пропуснат нито секунда. Кориолан чуваше как шепнешком разпалено спорят кой ще е победителят в този ден. Не си спомняше в миналото хората да са се интересували от това.

Арената започна да изсъхва под силното слънце, по-плитките локви изчезнаха и останаха само няколко достатъчно дълбоки, за да може да се пие от тях. Луси Грей седеше върху купчина отломки, разпростряла роклята си на слънце. В затишието се появи Лъки, който даде подробна прогноза за времето, включително препоръки за горещините и полезни съвети как да се избягват крампи, изтощение и топлинен удар. Пред павилиона за лимонада извън арената се виеше дълга опашка и хората се криеха под чадъри или се бяха наблъскали под малкото сянка. Дори привичният хлад напусна Хевънсбий Хол, учениците свалиха куртките си и си вееха с тетрадките. По някое време следобед от училището поднесоха плодов пунш, което придаде празничност на събитието.

Луси Грей не изпускаше Рипър от око, но той не направи опит да се приближи към нея. Изведнъж тя стана, сякаш гореше от нетърпение да се случи нещо и се върна при тялото на Трич. Хвана го за единия глезен и започна да го влачи към моргата на Рипър. Рипър изглежда се събуди в момента, в който тя докосна тялото. Той се приведе и изкрещя нещо неразбираемо, после тръгна надолу. Луси Грей пусна Трич и избяга в близкия тунел. Рипър се зае със задачата да пренесе Трич, като го положи грижливо в редицата мъртви трибути и го покри с остатъка от знамето. Доволен от свършеното, той тръгна обратно към трибуните, но едва беше стигнал до стената, когато Луси Грей изскочи от друг тунел, дръпна едно парче знаме от труповете и нададе вик. Рипър се обърна и хукна към нея. Луси Грей не губи време и се скри зад барикадата. Рипър върна знамето на място, като го подпъхна под телата за по-сигурно и се облегна да си почине на стълба. След няколко минути той като че ли задряма със затворени очи срещу слънцето. Луси Грей пак изскочи, дръпна настрани едното парче от знамето и този път побягна, като то се развяваше зад нея. Докато Рипър осъзнае какво е направила, тя вече беше на петдесет метра от него. Нерешителността му ѝ даде възможност да увеличи преднината си и тя повлече знамето до самия център на арената, където го остави в калта и се отправи към трибуните. Рипър сега се разсърди, дотича дотам и пак завладя знамето. Направи няколко крачки след нея, само че изтощението си беше казало думата. Той притисна ръце към слепоочията си и дишаше учестено, но изглежда не се потеше. Както им беше припомнил преди малко Лъки, го можеше да е признак за топлинен удар.

Мъчи се да го убие с тичане, помисли си Кориолан. И може и да успее.

Рипър залитна, сякаш беше пиян. Като влачеше знамето след себе си, стигна до локвата, една от малкото, които не бяха пресъхнали този следобед. Падна на колене и жадно пи, докато на дъното остана само кална тиня. Седна с присвити колене, на лицето му се появи странно изражение и започна да разтрива с пръсти ребрата и гърдите си. Повърна част от водата, после продължи да повръща по ръцете и коленете си, след което несигурно се изправи. Все още стискайки знамето в едната си ръка, той тръгна с бавни, неравни стъпки обратно към моргата си. Почти стигна дотам, когато се свлече на земята, изтегляйки се в редицата до Трич. С една ръка се помъчи да издърпа знамето над групата, но успя само да покрие себе си донякъде, после събра ръце и крака и остана да лежи неподвижно.

Кориолан замръзна в очакване. Свърши ли? Наистина ли спечели? Игрите на глада? Наградата „Плинт“? Момичето? Той се вгледа в лицето на Луси Грей, която наблюдаваше Рипър от трибуните, но изглеждаше дистанцирана, сякаш беше далече от събитията на арената.

Публиката в залата започна да шепне. Мъртъв ли беше Рипър? Не трябваше ли да обявят победителя? Кориолан и Клеменция отпратиха с ръка Лепид и микрофона му, докато чакаха развръзката. Мина половин час преди Луси Грей да се спусне от трибуните и да се приближи до Рипър. Постави пръсти на врата му, за да провери пулса. След като се увери, тя затвори клепачите му и нежно загърна трибутите със знамето, сякаш приготвяше деца за сън. После се отдалечи, облегна се на стълба и зачака.

Това изглежда убеди гейммейкърите, защото Лъки се появи, като подскачаше нагоре-надолу и обяви, че Луси Грей Беърд, трибут от Окръг 12, и нейният ментор Кориолан Сноу са спечелили Десетите Игри на глада.

Хевънсбий Хол избухна в аплодисменти около Кориолан, а Фест събра няколко съученици, за да вдигнат стола му на ръце и да го разходят тържествено напред-назад по подиума. Когато най-после го оставиха, Лепид го нападна с въпроси, на които той можа само да отговори, че преживяването е било едновременно вълнуващо и поучително. После всички ученици отидоха в столовата, където за празненството бяха приготвени торта и поска. Кориолан седна на почетното място, като приемаше поздравления и изпи повече поска, отколкото беше добре за него. И какво от това? В този момент се чувстваше непобедим.

Сатирия го спаси точно когато главата му се замая, като го изведе от столовата и му каза да отиде в лабораторията по биология.

— Мисля, че ще доведат твоето момиче. Не се учудвай, ако ви покажат двамата по телевизията. Браво.

Кориолан я прегърна спонтанно и бързо тръгна към лабораторията, благодарен за минутата тишина. Усети как устните му се разтягат в налудничава усмивка. Беше спечелил. Беше спечелил слава, и бъдеще, а може би и любов. Само след малко щеше да прегърне Луси Грей в обятията си. О, Сноу винаги е на върха; абсолютно сигурно е на върха. Той се насили да изтрие усмивката, като стигна пред вратата и оправи куртката си, за да прикрие, че всъщност е пийнал. Не беше добре по някакъв начин да позволи на д-р Гол да го види такъв.

Когато отвори вратата на лабораторията по биология, завари вътре само декана Хайботъм, който седеше на обичайното си място зад масата.

— Затвори вратата след себе си.

Кориолан се подчини. Може би деканът искаше да го поздрави насаме. Или дори да се извини, че го е обидил. Някой ден залязващата звезда може би щеше да има нужда от изгряващата звезда. Но като приближи, го обзе студен ужас. Подредени на масата като лабораторни образци бяха три предмета: салфетка с герба на Академията, изцапана с гроздов сок, сребърната пудриера на майка му и кална бяла носна кърпа.

Срещата едва ли продължи повече от пет минути. След това, както се споразумяха, Кориолан се отправи директно към Наборния център, където стана най-новият, но не и най-бляскавият миротворец в Панем.

Част III

Миротворецът

21

Кориолан облегна буза на прозореца, за да попие малкото хладина, която стъклото беше запазило. Задушният вагон току-що се беше изпразнил, след като пет-шест новобранци като него слязоха в Окръг 9. Най-после беше сам. Беше във влака от двайсет и четири часа без нито секунда усамотение. Влакът често спираше за дълго, необяснимо изчакване. Поради честите спирания и бърборенето на другите войници, той не можа да мигне. Вместо това се преструваше, че спи, за да не го заговори някой. Може би сега щеше да успее да дремне, а после да се събуди от този кошмар, който поради упоритостта си вероятно беше реалният му живот. Той потърка грапавата си буза с твърдия груб ръкав на новата си риза на миротворец, което само усили чувството му за безнадеждност.

Какво грозно място, помисли си тъжно той, докато влакът пуфтеше през Окръг 9. Бетонни сгради, лющеща се боя и мизерия, напечени от безмилостното следобедно слънце. А колко ли по-грозен вероятно щеше да е Окръг 12 с допълнителния слой въглищен прах. Той никога не го беше виждал, като се изключат неясните кадри от площада в деня на Жътвата. Видя му се място, негодно за живеене.

Когато поиска да го изпратят там, офицерът изненадано повдигна вежди.

— Не чувам често такива молби — каза той, но удари печата без повече приказки. Очевидно не всеки следеше Игрите на глада, тъй като той не знаеше кой е Кориолан и не спомена Луси Грей. Толкова по-добре. В момента анонимността беше нещо много желано. Най-срамното в ситуацията му беше, че носи това име. Лицето му пламна, когато си спомни срещата си с декана Хайботъм…

Чуваш ли нещо, Кориолане? Това е звукът от падението на Сноу.

Как мразеше декана Хайботъм. Подпухналото му лице, надвесено над уликите. И как с върха на писалката си сочеше предметите на лабораторната маса.

— Тази салфетка. По която има от твоята ДНК. Използвана за забранено изнасяне на храна от столовата на арената. Намерихме я като улика на местопрестъплението след бомбардировката. Направихме рутинна проверка и се оказа, че си ти.

— Щяхте да я уморите от глад — каза Кориолан с пресекващ глас.

— Доста стандартна процедура в Игрите на глада. Но не става въпрос толкова за храненето, за което си затворихме очите при всички ментори, колкото за кражбата от Академията, нещо строго забранено — каза деканът Хайботъм. — Аз исках още тогава да те изоблича, да ти лепна още едно мъмрене и да те дисквалифицирам от Игрите, но д-р Гол реши, че ще си по-полезен като мъченик за каузата на ранения Капитол. Така че вместо това пуснахме на запис твоето мучащо изпълнение на химна, докато ти се възстановяваше в болницата.

— Защо повдигате този въпрос сега?

— За да покажа модела на поведение. — Той чукна с писалката по сребърната роза. — Сега, пудриерата. Колко пъти съм виждал майка ти да я вади от чантата си, за да се огледа? Твоята красива, суетна майка, която по някакъв начин се беше самоубедила, че баща ти ще ѝ даде свобода и любов. От трън, та на глог, както се казва.

— Тя не беше… — успя само да каже Кориолан. Имаше предвид суетна.

— Извинява я само младостта ѝ и всъщност съдбата ѝ беше завинаги да си остане дете. Пълна противоположност на твоето момиче Луси Грей. На шестнайсет, но се държи като трийсет и пет годишна и при това непреклонна трийсет и пет годишна — отбеляза деканът Хайботъм.

— Тя ли ви даде пудриерата? — Сърцето на Кориолан се сви при тази мисъл.

— О, не я обвинявай. Миротворците трябваше да я повалят на земята, за да ѝ я вземат. Естествено ние обискираме щателно победителите, когато напускат арената. — Деканът наклони глава и се усмихна. — Колко хитро отрови Уови и Рипър. Не беше много честна игра, но какво да се прави? Да я изпратим обратно в Окръг дванайсет изглежда достатъчно наказание. Тя каза, че отровата за плъхове е изцяло нейна идея, че пудриерата е била само за спомен.

— Вярно е — каза Кориолан. — Така беше. В знак на любовта ми. Не знам нищо за никаква отрова.

— Нека да кажем, че ти вярвам, което не е така. Но нека да кажем, че ти вярвам. Как в такъв случай да разбирам това? — Деканът Хайботъм повдигна носната кърпа с върха на писалката. — Една от лаборантките я намери в терариума на змиите вчера сутринта. Отначало всички бяха озадачени, като проверяваха по джобовете си, за да видят дали собствените им кърпички липсват, защото кой друг е бил близо до мутантите? Един млад човек дори каза, че е негова и че е загубил кърпичката си само преди няколко дни. Но точно когато подаваше оставката си, някой забеляза инициалите. Не твоите. На баща ти. Много нежно бродирани в ъгъла.

ККС. Бродирани със същия бял конец като подгъва. Всъщност част от подгъва, толкова незабележими, че трябва внимателно да се вгледаш, но безспорно бяха там. Кориолан никога не си правеше труда да разгледа кърпичката за през деня; просто я пъхаше в джоба си и излизаше. Би имало някаква слаба възможност да отхвърли обвинението, ако средното име не беше толкова запомнящо се. Ксантос. На Кориолан не му беше известно друго име, което да започва с КС и единственият човек, който го носеше, беше баща му. Крас Ксантос Сноу.

Нямаше нужда да пита за ДНК теста, който деканът Хайботъм със сигурност беше направил, и беше намерил неговата ДНК и тази на Луси Грей.

— Защо не оповестихте публично това?

— О, повярвай ми, изкушавах се. Но Академията, когато изключва ученик, има традиция да му предложи спасителен пояс — обясни деканът. — За да избегнеш публичен позор, трябва да се запишеш за миротворец до края на деня.

— Но… защо трябва да правя това? Имам предвид — какво да кажа? Защо го правя? Когато току-що… спечелих наградата „Плинт“ за университета? — заекна той.

— Кой знае? Защото си точно такъв патриот? Защото вярваш, че да се научиш да отбраняваш страната си е по-добро образование от това, което ще ти дадат книгите? — Деканът Хайботъм започна да се смее. — Защото Игрите на глада са те променили и отиваш там, където най-добре ще служиш на Панем? Ти си умен младеж, Кориолане. Сигурен съм, че ще измислиш нещо.

— Но… но аз…? — Главата му се въртеше от поската и прилива на адреналин. — Защо? Защо ме мразите толкова много? — не се сдържа той. — Мислех, че сте приятел на баща ми.

Това отрезви декана.

— И аз мислех така. Някога. Но се оказа, че съм само някой, който той харесва, защото може да го използва. Дори сега.

— Но той е мъртъв! Мъртъв е от години! — извика Кориолан.

— Заслужава да бъде, но изглежда много от него живее в теб. — Деканът направи движение да го отпрати. — По-добре побързай. Наборният център затваря след двайсет минути. Ако тичаш, ще успееш да ги хванеш.

И той се затича, тъй като не знаеше какво друго да направи. Записа се за миротворец и тръгна право към Цитаделата, надявайки се да получи милост от д-р Гол. Отказаха му достъп дори когато заяви, че шевовете му са се възпалили. Миротворците се обадиха в лабораторията и им казаха да го препратят в болницата. Един от тях се смили над него и се съгласи да се опита да предаде последното му есе на д-р Гол. Без обещания. В полето той започна да драска бележка, като я молеше да се застъпи, но усети колко е безсмислено. Написа само: Благодаря ви. За какво, не знаеше, но отказа да я подхрани с отчаянието си.

По пътя за вкъщи поздравленията на съседите се забиваха като кинжали в сърцето му, но истинската агония започна, когато влезе в апартамента под звуците на свирки и аплодисменти. Тайгрис и грандмама бяха извадили украшенията, които използваха за новогодишните празненства и бяха купили торта за случая. Той се помъчи вяло да се усмихне, после избухна в сълзи. И им разказа всичко. Когато свърши, двете останаха съвсем спокойни и неподвижни, като две мраморни статуи.

— Кога заминаваш? — попита Тайгрис.

— Утре сутринта — каза той.

— Кога ще се върнеш? — попита грандмама.

Не можа да събере сили и да каже след двайсет години. Тя никога нямаше да ги доживее. Ако я видеше пак, щеше да е в семейната гробница.

— Не знам.

Тя кимна в знак, че разбира и после се облегна назад с изправени рамене.

— Помни, Кориолане, че където и да отидеш, винаги ще бъдеш Сноу. Никой не може да ти вземе това.

Той си помисли дали пък това не беше проблемът. Невъзможността да бъдеш Сноу в този следвоенен свят. И онова, което този свят го беше подтикнал да направи. Но каза само:

— Ще се помъча един ден да съм достоен за това.

Тайгрис стана.

— Хайде, Корио. Ще ти помогна да си приготвиш багажа.

Кориолан тръгна след нея към стаята си. Тя не се разплака. Щеше да се мъчи да удържи сълзите си, докато той замине.

— Няма какво толкова да приготвям. Казаха да облека стари дрехи, които ще изхвърля. Те осигуряват униформи, хигиенни принадлежности, всичко. Мога да взема само лични вещи, които се събират в това. — Кориолан извади от училищната си чанта кутия 20 на 30 сантиметра и висока десетина сантиметра. Братовчедите дълго се вглеждаха в нея.

— Какво ще вземеш? — попита Тайгрис. — Трябва да е нещо важно.

Снимки на майка му, която го държи на ръце като малко дете, на баща му в униформа, на Тайгрис и на грандмама, на малкото му приятели. Стар бронзов компас, който е бил на баща му. Дискът пудра с аромат на рози, който преди се намираше в сребърната пудриера на майка му, грижливо увит в оранжевия му копринен шал. Три носни кърпи. Хартия за писане със семейния герб на Сноу. Личната карта от Академията. Билет от цирк от детството му, с отпечатано изображение на арената. Парче мрамор, отломка от някаква бомбардировка. Почувства се като мами Плинт, с нейните оскъдни сувенири от Окръг 2 в кухнята ѝ.

Никой от двамата не спа. Качиха се на покрива и гледаха към Капитола, докато слънцето започна да изгрява.

— Беше неизбежно, че ще се провалиш — каза Тайгрис. — Игрите на глада са противоестествено, злонамерено наказание. Как би могъл добър човек като теб да премине през тях?

— Не трябва да го казваш на никого, освен на мен. Не е безопасно — предупреди я Кориолан.

— Знам — каза тя. — И това също е гадно.

Кориолан се изкъпа и облече оръфан униформен панталон, протрита фланелка и скъсани джапанки, после изпи чаша чай в кухнята. Целуна грандмама за довиждане и погледна за последен път дома си, преди да излезе.

В антрето Тайгрис му даде стара шапка за слънце и чифт слънчеви очила, които бяха от баща му.

— За пътуването.

Кориолан от пръв поглед разпозна, че това е добра дегизировка и с благодарност ги взе, като подпъхна къдравата си коса под шапката. Тръгнаха мълчаливо по почти пустите улици към Наборния център. После той се обърна към нея с дрезгав от вълнение глас.

— Оставих те да се справяш с всичко. Апартаментът, данъците, грандмама. Съжалявам. Ако никога не ми простиш, ще разбера.

— Няма какво да ти прощавам — каза тя. — Пиши колкото може по-скоро.

Прегърнаха се толкова силно, че усети как шевовете по рамото му се пръскат. После влезе в Центъра, където около триста граждани на Капитола се въртяха насам-натам в очакване да започнат новия си живот. Изпита слаба надежда, че може да не издържи медицинския преглед, а после силна паника при тази мисъл. Каква съдба го очакваше, ако не го издържаше? Публично порицание? Затвор? Деканът Хайботъм не му беше казал, но той си представяше най-лошото. Мина прегледа с лекота и дори му махнаха конците без коментар. Остригването до кожа, при което се раздели с отличителната си къдрава коса и се почувства като гол, толкова го промени, че малкото любопитни погледи, които досега му отправяха, напълно престанаха. Облече чисто нова камуфлажна униформа и получи платнен сак, пълен с още дрехи, хигиенен комплект, бутилка за вода и пакет сандвичи с месен пастет за влака. После подписа купчина формуляри, в единия от които нареди да изпращат половината от малката му заплата на Тайгрис и грандмама. Това му донесе капчица утешение.

Остриган, облечен в униформа и ваксиниран, Кориолан се качи в автобуса с новобранци на път за гарата. Те бяха смесица от момчета и момичета от Капитола, повечето наскоро излезли от средните училища, където учебната година завършваше по-рано от Академията. Той се отдръпна в един ъгъл на гарата и гледаше новините от Капитола, като се ужасяваше от репортаж за положението, в което беше изпаднал, но предаваха само обичайната съботна програма. Прогноза за времето. Отклоняване на движението заради ремонти. Рецепта за лятна зеленчукова салата. Все едно никога не е имало Игри на глада.

Изтриват ме, помисли си той. А за да ме изтрият, трябва да изтрият Игрите.

Кой знаеше за позора му? Преподавателите? Приятелите му? Никой не го беше потърсил. Може би още не се беше разчуло. Но щеше. Хората щяха да се чудят. Щяха да полетят слухове. Някаква версия на истината, преиначена и сочна, щеше да надделее. О, как щеше да злорадства Ливия Кардю. Клеменция щеше да получи наградата „Плинт“ при завършването. През месеца на лятната ваканция щяха да се чудят какво е станало с него. На малко от тях може би дори щеше да липсва. На Фест, може би на Лизистрата. През септември съучениците му щяха да започнат следването си в университета. И той щеше бавно да бъде забравен.

За да изтрият Игрите, трябваше да изтрият и Луси Грей. Къде беше тя? Наистина ли я бяха изпратили вкъщи? Дали в този момент се връщаше в Окръг 12, заключена във вонящия вагон за добитък, с който беше пристигнала в Капитола? Деканът Хайботъм спомена, че ще стане така, но крайното решение щеше да бъде на д-р Гол, а тя може би нямаше да прости така лесно измамата. По нейна заповед Луси Грей можеше да бъде хвърлена в затвора, убита или превърната в авокс. Или още по-лошо, осъдена на доживотни експерименти в лабораторията на ужасите на д-р Гол.

Спомняйки се, че е във влака, Кориолан затвори очи, като се страхуваше, че може да се разплаче. Нямаше да позволи да го гледат как реве като бебе, пребори се с емоциите си и ги овладя. Успокои се с мисълта, че да върнат Луси Грей в Окръг 12 може би ще е най-добрата стратегия за Капитола. Може би след време д-р Гол пак щеше да я вземе, особено след като той беше отстранен. Да я накара да дойде и да пее при откриването на Игрите. Нейните престъпления, ако имаше такива, бяха дребни в сравнение с неговите. А и публиката я беше обикнала, нали така? Може би чарът ѝ щеше да я спаси още веднъж.

От време на време влакът спираше и изхвърляше още новобранци в определения им окръг или за да се прехвърлят на конвои, отиващи на север или на юг, или закъдето бяха зачислени. Понякога гледаше през прозореца мъртвите градове, през които минаваха, сега изоставени на природните стихии, и се чудеше какъв ли е бил светът, когато са били в разцвета си. По времето, когато това е било Северна Америка, а не Панем. Сигурно е било хубаво. Страна, пълна с Капитоли. Колко жалко…

Към полунощ вратата на купето се отвори и две момичета, пътуващи за Окръг 8, се вмъкнаха в купето с половин галон поска, която по някакъв начин бяха успели да вкарат във влака. В тези странни времена той прекара нощта, като им помагаше да я изпият и когато се събуди, цял ден по-късно, в един горещ вторник рано сутринта, видя, че влакът влиза в Окръг 12.

Кориолан слезе със залитане на перона с болки в главата и уста като шкурка. Следвайки заповедите, той и трима други новобранци се строиха в редица и чакаха цял час един миротворец, който не изглеждаше много по-голям от тях, да ги поведе от гарата по посипаните с пепел улици. Жегата и влажността превръщаха въздуха в някакво състояние, което беше нещо средно между течност и газ, и той не беше сигурен дали вдишва или издишва. Влагата придаваше на тялото му непозната лъскавина, която не можеше да бъде отмита. Потта не съхнеше, а ставаше все по-дълбока. Носът му течеше, без да спре, а сополите вече бяха черни от въглищния прах. Чорапите му жвакаха в твърдите ботуши. След едночасов преход през улици с разбит асфалт, посипани със сгурия и с отвратителни сгради от двете страни, пристигнаха в базата, която щеше да бъде неговият нов дом.

От охранителната ограда около базата и въоръжените миротворци на вратата той се почувства не толкова уязвим. Новобранците следваха водача си покрай безлични сиви сгради. В казармата две момичета се събличаха, докато той и единственият друг новобранец мъж, високо, тънко като свирка момче на име Джуний, бяха отведени в стая с четири комплекта легла, разположени едно над друго и осем шкафчета. Две от леглата бяха грижливо оправени, а върху други две, разположени до мръсен прозорец, който гледаше към кофата с боклук, бяха оставени сгънати чаршафи. Момчетата непохватно изпълниха указанията как да ги оправят, като Кориолан взе горното, защото Джуний имаше страх от височини. После им дадоха остатъка от сутринта, за да се изкъпят, да разопаковат багажа си и да прегледат наръчника за обучение на миротворци, преди да се явят в столовата за обяд в единайсет.

Кориолан стоеше под душа, отметнал глава назад, и гълташе хладката вода, която се стичаше върху него. Избърса се три пъти, преди да приеме влажността на кожата си като постоянно състояние и си облече чиста униформа. Разопакова платнения сак и постави скъпоценната си кутия на горния рафт на шкафчето си, покатери се на леглото и започна да чете наръчника за миротворци — или да се преструва, че го чете — за да избегне разговора с Джуний, нервен младеж, който търсеше някакво успокоение, а Кориолан не беше в състояние да му го предостави. Онова, което искаше да му каже, беше: Животът ти свърши, млади Джуний; примири се. Но имаше вероятност това да предизвика у него желание да сподели още неща, които Кориолан нямаше енергия да изслуша. Внезапното отсъствие на задължения в живота му — към ученето, семейството, бъдещето му — беше изсмукало силите му. Дори най-дребните задачи изглеждаха непосилни.

Няколко минути преди единайсет съквартирантите им — приказливо момче с кръгло лице на име Смайли и миниатюрният му приятел Бъг — дойдоха да ги вземат. Четиримата тръгнаха към столовата, където бяха подредени дълги маси с изпочупени пластмасови столове.

— Във вторник дават яхния! — съобщи Смайли. Макар че беше миротворец от по-малко от седмица, той изглежда не само познаваше, но и се наслаждаваше на режима. Кориолан взе пукнат поднос, на който имаше нещо, което приличаше на кучешка храна, украсена с картофи. Гладът и ентусиазмът на другарите му му даде смелост, той вкуси една хапка и установи, че храната е напълно годна за ядене, макар и много пресолена. Получи също две половинки круша от консерва и голяма чаша мляко. Не беше елегантно, но засищащо. Осъзна, че като миротворец е слабо вероятно да умре от глад. Всъщност беше му гарантирана по-питателна храна от това, което получаваше вкъщи.

Смайли обяви, че всички те са приятели завинаги и докато обедът свърши, Кориолан и Джуний получиха прякори съответно Джент и Бийнпоул, единият заради джентълменските си маниери на хранене, а другият, защото беше висок като върлина. Кориолан се зарадва на прякора, защото последното, което искаше, беше да чуе името Сноу. Никой от съквартирантите не коментира името му, нито изобщо спомена Игрите на глада. Оказа се, че наборниците имат достъп само до един телевизор в помещението за почивка и сигналът е толкова лош, че рядко го пускаха. Ако Бийнпоул беше виждал Кориолан в Капитола, той не правеше връзка между ментора от Игрите на глада и сумтящото момче пред себе си. Може би никой не го беше разпознал, защото никой не очакваше той да е тук. Или може би известността му се разпростираше само до Академията и малкото безработни в Капитола, които имаха време да следят драмата. Кориолан се отпусна достатъчно, за да спомене, че баща му е бил военен и е загинал през войната, че има баба и братовчедка и че е свършил училище предишната седмица.

За негово учудване, той откри, че Смайли и Бъг, както и много от другите миротворци не са родени в Капитола, а са от окръзите.

— О, разбира се — каза Смайли. — Да си миротворец е хубава работа, ако можеш да я получиш. По-добре, отколкото във фабриката. Много храна и достатъчно пари, за да изпращам на семейството си. Някои хора ни се присмиват, но аз казвам, че войната е минало, а работата си е работа.

— Значи нямаш нищо против да контролираш съгражданите си? — не можа да се сдържи да не попита Кориолан.

— О, това не са моите съграждани. Моите са в Осми. Не те оставят там, където си роден — каза Смайли и сви рамене. — Освен това, сега ти си моето семейство, Джент.

Кориолан се запозна с още членове на новото си семейство следобед, когато беше определен за дежурен по кухня. Под ръководството на готвача Куки, стар войник, който беше загубил едното си ухо през войната, той се съблече до кръста и стоя на мивката с вряла вода в продължение на четири часа, през които търкаше тенджери и миеше метални подноси с маркуч. После му позволиха петнайсет минути почивка, за да изяде още една порция яхния, преди да прекара следващите няколко часа в миене на пода в столовата и коридорите. Когато се върна в стаята си, имаше половин час, преди да загасят осветлението в девет и той падна в леглото си по бельо.

В пет часа на другата сутрин беше облечен и на плаца, за да започне сериозното си обучение. Първият етап беше предназначен да се приведат новите войници в приемлива физическа кондиция. Той кляка, тича и марширува, докато дрехите му подгизнаха и петите му се разраниха. Обучението при професор Сикъл му беше от полза; тя винаги настояваше за тежки тренировки, а и той беше свикнал да марширува в строй от дванайсетгодишен. Бийнпоул, от друга страна, с двата си леви крака и хлътнали гърди, предизвикваше сержанта по строева подготовка ту да го тормози, ту да го ругае. Тази вечер, докато Кориолан заспиваше, чу как момчето се опитва да заглуши риданията си с възглавницата.

Новият му живот се състоеше от часове на обучение, хранене, чистене и спане. Той минаваше през тях механично, но с достатъчно усърдие, за да избегне укори. Ако имаше късмет, преди да загасят осветлението в девет, му оставаше един скъпоценен половин час само за себе си. Не че можеше да прави нещо. Времето му стигаше единствено да се изкъпе и да се покатери в леглото.

Мисълта за Луси Грей го измъчваше, но беше трудно да получи информация за нея. Ако тръгнеше из базата да задава въпроси, някой щеше да се сети за ролята му в Игрите, а той искаше да избегне това на всяка цена. Почивният ден на взвода беше неделя, а ги освобождаваха в събота в пет. Като новобранци те трябваше да останат в базата до следващата събота и неделя. После Кориолан планираше да отиде в града и предпазливо да разпита местните жители за Луси. Смайли му каза, че миротворците ходят в един стар въглищен склад, известен като „Таласъма“, където можеш да си купиш домашен алкохол и може би някаква компания. Окръг 12 имаше и градски площад, същият, където се провеждаше Жътвата, с пръснати по него магазинчета и занаятчии, но пазарът беше по-активен през деня.

С изключение на Бийнпоул, който заради несправяне получи наряд да мие тоалетните, съквартирантите му отидоха в помещението за почивка, за да играят покер след съботната вечеря. Кориолан остана в столовата и бавно ядеше нудли с месо от консерва. Тъй като Смайли обикновено ги отвличаше с приказките си, сега за пръв път разгледа добре другите миротворци. Те бяха на възраст от осемнайсет-деветнайсет годишни до един старец, който изглеждаше връстник на грандмама. Някои говореха помежду си, но повечето — мълчаливи и потиснати — просто седяха и се хранеха. Дали виждаше, помисли си той, собственото си бъдеще?

Кориолан предпочете да прекара вечерта в казармата. Тъй като остави последните си монети на близките си, нямаше пари за залагане, нямаше дори джобни пари, преди да получи заплата на първо число от месеца. Нещо по-важно, пристигна писмо от Тайгрис, което искаше да прочете насаме. Той се наслаждаваше на усамотението и на това, че не трябва да вижда, чува и да усеща миризмата на другарите си. Да са заедно през цялото време го потискаше, защото беше свикнал да прекарва вечерите си сам. Той се качи на леглото си и внимателно отвори писмото.

Мой скъпи Корио,

Сега е понеделник вечер и в апартамента се чувства отсъствието ти. Грандмама като че ли не разбира какво става, защото днес два пъти ме попита кога ще се прибереш и дали да те чакаме за вечеря. Вече започна да се разчува какво ти се е случило. Отидох да видя Плурибус и той каза, че е чул най-различни слухове: че си тръгнал след Луси Грей за Окръг дванайсет от любов, че си се напил, за да отпразнуваш победата и си подписал да служиш заради бас, че си нарушил правилата и лично си изпратил подаръци на Луси Грей на арената, че си се скарал за нещо с декана Хайботъм. Аз казвам на хората, че изпълняваш дълга си към страната си, също като баща си.

Фест, Персефона и Лизистрата наминаха тази вечер, всички много загрижени за теб, и г-жа Плинт се обади, за да ѝ дам адреса ти. Мисля, че иска да ти пише.

Нашият апартамент сега официално излиза на пазара, благодарение на известна помощ от семейство Дулитъл. Плурибус казва, че ако не можем веднага да си намерим жилище, той има две свободни стаи над клуба, където може да се настаним и че може би мога да помагам с костюмите, ако пак го отвори. Той също така намери купувачи за някои от мебелите ни. Много е любезен и каза да ти предам поздравите му — на теб и на Луси Грей. Успя ли да се видиш с нея? Това е единственото хубаво нещо сред цялата тази лудница.

Извинявай, че писмото е толкова кратко, но вече е много късно и имам много работа. Просто исках да ти напиша нещо, за да ти припомня колко много те обичаме и колко ни липсваш. Знам, че сигурно нещата са много трудни, но не губи надежда. Тя ни е крепила през най-черните дни и ще ни крепи и сега. Моля те ми пиши и ми разкажи за живота си в 12. Може да не изглежда идеален, но кой знае до какво може да доведе?

Твоя,

Тайгрис

Кориолан зарови лице в ръцете си. Капитолът се подиграва с името Сноу? Грандмама губи ума си. Техният дом са две мизерни стаи над нощен клуб, където Тайгрис шие трика с пайети? Това ли беше съдбата на великолепното семейство Сноу?

А и какво можеше да се каже за него, Кориолан Сноу, бъдещия президент на Панем? Животът му, трагичен и безсмислен, се разгърна пред него. Видя се след двайсет години, надебелял и оглупял, доброто възпитание избито от него, мозъкът му атрофирал до точката, където не може да мисли за нищо друго, освен за най-основни, животински неща като глад и сън. Луси Грей, след като е излиняла в лабораторията на д-р Гол, отдавна ще е умряла и сърцето му ще е умряло с нея. Двайсет прахосани години и за какво? А когато отслужи времето си? Ами просто ще подпише нов договор, защото дори тогава унижението ще бъде прекалено голямо. А какво би го чакало в Капитола, ако се върне? Грандмама ще е умряла. Тайгрис ще е на средна възраст, но ще изглежда по-стара, ще шие безкрайно като робиня, добротата ѝ ще се е превърнала в безцветност, съществуването ѝ ще е повод за шеги от онези, на които трябва да угажда, за да си осигури хляба. Не, той никога няма да се върне. Ще остане в 12 като онзи старец в столовата, защото това е неговият живот. Без партньор, без деца, без адрес, освен казармата. Другите миротворци ще са неговото семейство. Смайли, Бъг, Бийнпоул — неговите братя. И няма да види повече никого от къщи. Никога.

Заля го отровна вълна от носталгия и отчаяние и усети ужасна болка в гърдите си. Беше сигурен, че получава сърдечен удар, но не направи опит да повика за помощ, а вместо това се сви на кълбо и притисна лице към възглавницата. Може би така беше най-добре. Защото нямаше изход. Нямаше къде да избяга. Нямаше надежда за спасение. Нямаше бъдеще, което да не е жива смърт. На какво можеше да се надява? Яхния? Чаша джин седмично? Да го повишат от мияч на чинии до старши мияч на чинии? Не беше ли по-добре да умре сега, бързо, вместо да го протака болезнено в продължение на години?

Някъде — стори му се много далече — чу да се затваря врата. По коридора се разнесоха стъпки, спряха за минута и после продължиха към него. Той стисна зъби и заповяда на сърцето си да спре веднага, защото не искаше повече да има нищо общо със света и беше време да се разделят. Но стъпките станаха по-силни и спряха пред вратата. Дали някой го търсеше? Дали беше патрулът? Да го видят в това унизително положение? Да злорадстват за нещастието му? Той чакаше да чуе смеха, подигравките и после със сигурност щеше да последва наряд в тоалетните.

Вместо това чу как един спокоен глас казва:

— Това легло свободно ли е?

Тих и познат глас…

Кориолан се обърна на леглото и отвори очи, за да се увери в това, което ушите му вече знаеха. На прага в камуфлажна униформа, по която все още личаха гънките от пакета и която, колкото и да е странно, му отиваше, стоеше Сеян Плинт.

22

Кориолан не се беше радвал толкова на никого през живота си.

— Сеяне! — извика той. Скочи от леглото си, приземи се несигурно на боядисания бетонен под и обви ръце около новодошлия.

Сеян го прегърна.

— Това е учудващо топло посрещане на човека, който за малко не те уби!

Кориолан се засмя леко истерично и за момент се замисли дали твърдението е вярно. Сеян наистина беше застрашил живота му, като се промъкна на арената, но да го обвинява за всичко останало беше прекалено. Колкото и изнервящ понякога да беше Сеян, той нямаше участие във вендетата на декана Хайботъм срещу баща му или в провала с носната кърпа.

— Не, не, точно обратното.

Той пусна Сеян и го огледа. Под очите му имаше тъмни сенки и сигурно беше отслабнал с поне седем килограма. Но общо взето изглеждаше по-свеж, сякаш беше отхвърлил голямата тежест, която носеше в Капитола.

— Какво правиш тук?

— Хм. Чакай да видим. След като се опълчих срещу Капитола, като влязох на арената, и аз бях на ръба да ме изключат. Баща ми се яви пред училищния съвет и им каза, че ще плати за нов физкултурен салон за Академията, ако ми позволят да завърша и да постъпя като миротворец. Те се съгласиха, но казах, че няма да приема сделката, ако не позволят и ти да завършиш. Е, професор Сикъл много искаше нов салон и каза, че това няма значение, след като и двамата ще сме вързани през следващите двайсет години.

Сеян пусна платнения сак на пода и измъкна кутията с лични вещи.

— Ще мога да завърша? — попита Кориолан.

Сеян отвори кутията, извади малка кожена папка с емблемата на училището и му я подаде много тържествено.

— Поздравления. Вече не си напуснал училище преждевременно.

Кориолан отвори папката и видя диплома с името си, което беше калиграфски изписано. Дипломата сигурно беше изготвена предварително, защото му даваше „отличен успех“.

— Благодаря ти. Сигурно е глупаво, но това все още е важно за мен.

— Знаеш ли, ако някой ден решиш да се явиш на изпит за кандидат-офицери, може да е важно. Трябва да си завършил гимназия. Деканът Хайботъм настояваше, че именно затова не трябва да ти се дава дипломата. Каза, че си нарушил някакво правило в Игрите, за да помогнеш на Луси Грей. Все едно, останалите гласуваха срещу него. — Сеян се подсмихна. — Той наистина много досажда на всички.

— Значи вече не съм презрян от всички? — попита Кориолан.

— За какво? За това, че си се влюбил? Според мен повечето хора ти съчувстват. Установих, че сред учителите има много романтични натури — каза Сеян. — А и Луси Грей направи наистина добро впечатление.

Кориолан грабна ръката му.

— Къде е тя? Знаеш ли какво е станало с нея?

Сеян поклати глава.

— Обикновено изпращат победителите обратно в техния окръг, нали така?

— Страх ме е, че са ѝ направили нещо по-лошо. Защото в Игрите си послужихме с измама — призна Кориолан. — Аз направих нещо със змиите, за да не я ухапят. Но единственото, което направи тя, беше да използва отрова за плъхове.

— Значи това е било. Е, не съм чул нищо такова. Нито да са я наказали — успокои го Сеян. — Истината е, че тя е толкова талантлива, че вероятно догодина ще искат пак да е там.

— И аз си помислих същото. Може би Хайботъм беше прав, като каза, че ще я върнат вкъщи. — Кориолан седна на леглото на Бийнпоул и започна да разглежда дипломата. — Знаеш ли, когато влезе, обмислях дали не е най-добре да се самоубия.

— Какво? Сега? Когато най-после си се измъкнал от лапите на декана Хайботъм и злата д-р Гол? Когато мами в този момент приготвя кашон, голям колкото камион, пълен с печени закуски за теб? — възкликна Сеян. — Приятелю, животът ти започва сега!

И после Кориолан се разсмя; и двамата се разсмяха.

— Значи това е краят ни?

— Бих го нарекъл спасението ни. Поне моето. О, Корио, само да знаеш с каква радост избягах — каза Сеян вече сериозно. — Капитолът никога не ми е харесвал, но след Игрите на глада, след това, което се случи с Марк… Не знам дали се майтапеше за самоубийството, но за мен то не беше шега. Вече бях обмислил всичко…

— Не. Не, Сеяне — каза Кориолан. — Нека не им доставяме това удоволствие.

Сеян кимна замислено, после избърса с ръкав лицето си.

— Баща ми казваше, че тук няма да е по-добре. За окръзите ще си остана винаги момче от Капитола. Но не ме е грижа. Всичко ще е по-хубаво от онова там. Как е тук?

— Или маршируваме, или мием подове — каза Кориолан. — Затъпяващо е.

— Добре. Имам нужда от малко затъпяване. Бях затънал в тези безкрайни спорове с баща ми — каза Сеян. — В момента не искам да водя сериозен разговор за нищо.

— Тогава нашите съквартиранти много ще ти харесат. — Болката в гърдите на Кориолан изчезна и той усети искрица надежда. Поне публично Луси Грей не беше понесла наказание. Дори само да научи, че в Капитола все още има съюзници, повдигна духа му и се замисли за думите на Сеян, че може да стане офицер. Може би все пак имаше начин да излезе от затрудненото си положение? Друг път към влиянието и властта? За момента тази мисъл го успокои — да знае, че това е нещо, от което деканът Хайботъм се страхува.

— Такъв е планът ми — каза Сеян. — Смятам да си изградя съвсем нов и красив живот тук. Живот, в който по моя скромен начин мога да превърна света в по-добро място.

— Това ще изисква доста работа — каза Кориолан. — Не знам какво ме прихвана да поискам да съм в Дванайсет.

— Очевидно е съвсем случайно — подразни го Сеян.

Кориолан се почувства като глупак и усети, че се изчервява.

— Дори не знам как да я намеря. Или дали все още ще се интересува от мен сега, след като се промениха толкова много неща.

— Майтапиш се, нали? Тя е влюбена до уши в теб — каза Сеян. — И не се тревожи, ще я намерим.

Докато помагаше на Сеян да разопакова багажа си и да си оправи леглото, Кориолан научи последните новини от Капитола. Подозренията му за Игрите на глада бяха основателни.

— На другата сутрин не се споменаваше нищо за тях — каза Сеян. — Когато отидох в Академията да получа документите, чух някои преподаватели да си говорят каква грешка е било да участват ученици, поради което си мисля, че това няма да се повтори. Но няма да се учудя, ако догодина пак видим Лъки Фликърман или пак отворят пощите за подаръци и залагане.

— Нашият принос — каза Кориолан.

— Така изглежда — отговори Сеян. — Сатирия каза на професор Сикъл, че д-р Гол е твърдо решена по някакъв начин да продължи. Сигурно като част от нейната вечна война. Вместо битки, имаме Игрите на глада.

— Да, за да наказваме окръзите и да помним какви зверове сме — каза Кориолан, като съсредоточено подреждаше сгънатите чорапи на Сеян в шкафчето.

— Какво? — попита Сеян и го изгледа особено.

— Не знам — каза Кориолан. — Сякаш… нали знаеш как винаги измъчваше онзи заек или гореше месото на някое същество?

— Сякаш ѝ доставяше удоволствие? — попита Сеян.

— Точно така. Според мен тя си мисли, че всички сме такива. Убийци по рождение. На които насилието им иде отвътре — каза Кориолан. — Игрите на глада са напомняне за това какви чудовища сме и колко ни е нужен Капитолът, за да ни пази от хаоса.

— Значи светът не само е жестоко място, но и на хората им доставя удоволствие тази жестокост? Нещо като есето за всички неща, които ни харесват във войната — каза Сеян. — Сякаш тя е някакво голямо представление. — Той поклати глава. — Нали нямаше да се замисляме за тези неща.

— Забрави ги — каза Кориолан. — Нека се радваме, че тя излезе от живота ни.

Появи се отчаяният Бийнпоул, който вонеше на тоалетни и белина. Кориолан го запозна със Сеян, който, като научи за проблемите му, го ободри и обеща да му помогне със строевата подготовка.

— И на мен ми трябваше известно време, за да се справя, като бях в училище. Но щом аз мога да науча тези неща, и ти можеш.

След малко дойдоха Смайли и Бъг и топло поздравиха Сеян. Бяха загубили всичките си пари на покер, но се вълнуваха около развлеченията през следващата събота.

— В „Таласъма“ ще има оркестър.

Кориолан почти скочи върху него.

— Оркестър? Какъв оркестър?

Смайли сви рамене.

— Не си спомням. Но някакво момиче ще пее. Казват, че е много добра. Луси някоя си.

Луси някоя си. Сърцето на Кориолан подскочи и той се усмихна до уши.

Сеян също се захили.

— Наистина ли? Е, ето нещо, което ще очакваме.

След като загасиха осветлението, Кориолан лежеше и сияеше, гледайки в тавана. Луси Грей не само беше жива, тя беше в 12 и щеше да я види следващата седмица. Неговото момиче. Неговата любов. Неговата Луси Грей. По някакъв начин бяха оцелели от декана, от докторката и от Игрите. След всички тези седмици, изпълнени със страх, копнеж и несигурност, щеше да я прегърне и никога вече да не я пусне. Нали за това беше дошъл в 12?

Но не беше само заради новината за нея. Колкото и да беше иронично, появата на този дразнител от десетилетие насам, Сеян, го беше върнала към живота. Не само с дипломата и обещанието за сладки, нито заради уверенията му, че Капитолът не го презира, нито дори заради надеждата за кариера като офицер. Кориолан изпитваше голямо облекчение, че ще има някой, който познава неговия свят, с когото да си говори и още по-важно, някой, който знае истинската му стойност в света. Почувства се окуражен от факта, че Страбон Плинт беше позволил на Сеян да настоява дипломирането му да е част от сделката за физкултурния салон и го прие като поне частична отплата за това, че спаси живота на Сеян. Старият Плинт не го беше забравил, беше сигурен в това, и може би щеше да е готов да използва богатството и властта си, за да му помогне в бъдеще. И, разбира се, мами го обожаваше. Може би в крайна сметка нещата не бяха толкова отчайващи.

Със Сеян плюс още няколко войници от окръзите имаха достатъчно новобранци, за да съставят пълен взвод от двайсет души и започнаха обучение. Нямаше съмнение, че режимът в Академията беше дал на Кориолан и Сеян решително предимство, що се отнася до физическата форма и строевата подготовка, макар че там нямаше отделен предмет за огнестрелни оръжия, както беше сега. Стандартната карабина на миротвореца беше страховито нещо, способно да произведе сто изстрела, преди да бъде презаредено. Като начало новобранците изучаваха частите на оръжието, като почистваха, разглобяваха и сглобяваха пушките си, докато накрая можеха да го правят със затворени очи. Кориолан изпитваше известно нежелание през първия ден, в който имаха стрелба, толкова неприятни бяха спомените му от войната, но установи, че да има свое оръжие му дава повече увереност. Почувства се по-силен. Сеян се оказа роден стрелец и скоро си спечели прякора „Точно в десетката“. Кориолан усещаше, че прякорът не му е приятен, но го приема.

В понеделник след пристигането на Сеян, на първи август, дойде едно разочарование. Новобранците разбраха, че трябва да са служили цял месец, преди да получат първата си заплата. Смайли изпадна в особено лошо настроение, защото разчиташе с тези пари да покрие веселбата през уикенда. Кориолан също изпита отчаяние. Как можеше да се надява да види Луси Грей, ако няма пари за билет?

След три дни, изпълнени само с обучение, в четвъртък настъпи светъл момент. Пристигнаха колетите от мами, пълни догоре със сладки лакомства. Заслужаваше си човек да види израженията на Бийнпоул, Смайли и Бъг, докато гледаха разопаковането на черешови торти, карамелизирани пуканкови топки и шоколадови сладки с глазура. Сеян и Кориолан обявиха, че те са обща собственост на всички в стаята, като циментираха още повече братската дружба между съквартирантите.

— Знаеш ли — каза Сеян с уста, пълна с торта, — ако искаме, сигурен съм, че може да изтъргуваме част от това в събота. За джин и прочее.

Всички се съгласиха и част от съкровището беше отделена за голямото събитие в събота вечерта.

Опиянен от захарта, Кориолан изпрати бележка с благодарности на мами и писмо до Тайгрис, за да я успокои, че е добре. Опита се да се пошегува с изтощителния режим и да спомене възможността да стане офицер. Беше намерил оръфан наръчник за изпита за кандидат-офицери, в който имаше различни въпроси. Наръчникът беше предназначен да оцени способностите на кандидата и се състоеше главно от словесни, математически и геометрични задачи, макар че трябваше да научи и някои основни правила в единствения военен раздел. Ако издържеше изпита, нямаше да стане офицер, но щеше да започне обучението си за такъв. Усещаше, че има добри шансове, ако не по друга причина, то защото много от новобранците бяха почти неграмотни. Това беше станало ясно в малкото часове, посветени на ценностите и традициите на миротворците. Той съобщи на Тайгрис неприятната новина за заплатата си, но я успокои, че парите ще пристигат като по часовник от първи септември нататък. Извади с език една пуканка, попаднала между зъбите му и се сети да спомене за пристигането на Сеян и да ѝ каже, че ако някой път има нещо спешно, на мами Плинт вероятно може да се разчита за помощ.

В петък сутрин настроението в столовата беше напрегнато и Смайли беше научил историята от една сестра, с която се беше запознал в клиниката. Преди около месец, някъде по време на Жътвата един миротворец и двама шефове от Окръг 12 бяха загинали при експлозия в мините. Разследването беше довело до ареста на мъж от семейство на известни бунтовнически водачи през войната. Щяха да го обесят в един часа следобед. Мините затваряха за събитието и работниците трябваше задължително да присъстват.

Тъй като беше още зелен, Кориолан не виждаше какво общо има това с него и следваше обичайното разписание. Но по време на строевата подготовка самият комендант на базата, стар козел на име Хоф, се отби и известно време ги наблюдава. Преди да си тръгне, размени няколко думи със строевия сержант, който веднага извика Кориолан и Сеян пред строя.

— Вие двамата трябва да отидете на бесенето днес следобед. Комендантът иска там да има повече войници за представлението и търси новобранци, които се справят със строевата подготовка. Явете се за транспортиране на обед в униформи. Следвайте заповедите и всичко ще е наред.

Кориолан и Сеян изядоха обеда си и се върнаха в казармата да се преоблекат.

— Дали убиецът е имал за цел точно миротвореца? — попита Кориолан, докато обличаше чисто новата си бяла униформа за първи път.

— Чух, че се е опитал да саботира производството на въглища и случайно е убил тримата — каза Сеян.

— Да саботира производството? С каква цел? — попита Кориолан.

— Не знам — каза Сеян. — С надежда бунтът да продължи?

Кориолан само поклати глава. Защо тези хора си мислеха, че за да организират бунт, им стига единствено гняв? Нямаха армия, оръжия и власт. В Академията бяха научили, че неотдавнашната война е била започната от бунтовници от Окръг 13, които са успели да получат достъп и да разпространят оръжия и средства за комуникация за съучастниците си в целия Панем. Но 13 беше изчезнал в облака от ядрената експлозия, заедно със състоянието на семейство Сноу. Не беше останало нищо и всяка мисъл за повторен бунт беше чиста глупост.

Когато се явиха, Кориолан се изненада, че му зачисляват пушка, защото обучението му в най-добрия случай беше минимално.

— Не се тревожи, майорът каза, че трябва единствено да стоим мирно — каза му друг новобранец.

Натовариха ги в камион, който излезе от базата и тръгна по околовръстния път на Окръг 12. Кориолан беше нервен, защото това беше първата му истинска задача като миротворец, но и малко развълнуван. Преди няколко седмици беше ученик, а сега имаше униформа, оръжие, беше мъж. А дори и миротворецът с най-нисък чин притежаваше власт, която му беше дадена поради връзката му с Капитола. При тази мисъл той изпъна рамене.

Докато камионът обикаляше около окръга, сградите станаха не само мръсни, но направо мизерни. Вратите и прозорците на грохналите къщи зееха отворени в горещината. На праговете седяха жени с изпити лица и гледаха как полуголите деца с изхвръкнали ребра си играеха вяло в пръстта. Помпите в някои дворове говореха, че няма течаща вода, а провисналите електропроводи подсказваха, че електричеството не е гарантирано.

Тази степен на нищета изплаши Кориолан. През по-голямата част от живота си той все нямаше пари, но семейство Сноу винаги полагаха много усилия да поддържат приличен вид. Тези хора се бяха предали и дълбоко в себе си той ги обвиняваше за окаяното им положение. Той поклати глава.

— Изливаме толкова много пари в окръзите — каза той. Сигурно беше вярно. Хората в Капитола винаги се оплакваха от това.

— Изливаме пари в индустриите, не в самите окръзи — каза Сеян. — Хората са оставени да се оправят сами, както могат.

Камионът излезе от пътя със сгурийната настилка и пое по друг черен път, като обиколи голяма поляна с изсъхнала от слънцето пръст и бурени, която завършваше в гора. В някои паркове в Капитола имаше залесени части, но дори те бяха доста добре поддържани. Кориолан си помисли, че това е, което хората разбират под гора или дори дива природа. Навсякъде растяха дебели дървета, лиани и храсти. Самото безредие беше тревожно. А и кой знае какви същества обитаваха това място? Той настръхна, като чу смесицата от жужене, бръмчене и шумолене. Каква врява вдигаха птиците тук!

В края на гората се издигаше голямо дърво, а клоните му се разпростираха като големи, възлести ръце. От един почти хоризонтален клон висеше примка. Точно под нея беше построена груба платформа с два капака на пода.

— Все ни обещават истинска бесилка — каза майорът, който беше на средна възраст и командваше групата. — Докато ни я пратят, построихме това. Преди ги издигахме с въже от земята, но умираха прекалено бавно и кой има време да чака?

Едната от жените новобранки, която Кориолан разпозна от разходката си до базата, вдигна неуверено ръка.

— Кого ще бесим?

— О, някакъв бунтар, който се опитал да затвори мините — каза майорът. — Те всички са бунтари, но този е бил водачът. Казва се Арло еди-кой си. Все още издирваме съучастниците му, макар че не знам къде планират да избягат. Няма къде да избягат. Хайде, всички слизайте!

Ролята на Кориолан и Сеян беше главно декоративна. Те стояха свободно под строй в задната редица на един от двата взвода от по двайсет души, заградили платформата от двете страни. Други шейсет миротворци се разпръснаха из поляната. На Кориолан не му беше приятно да е с гръб към цялата тази дива флора и фауна, но заповедите си бяха заповеди. Той гледаше право напред, през поляната и към окръга, откъдето започна да се излива непрекъснат поток от хора. Ако се съдеше по вида им, много идваха направо от мините, защото лицата им бяха черни от въглищен прах. Към тях се присъединиха много сравнително по-чисти жени и деца и семействата се събираха на поляната. Кориолан бе обзет от тревога, когато десетките станаха стотици, а идваха още и още хора, като тълпата заплашително нарастваше.

Три автомобила бавно пристигнаха по черния път към бесилката. От първия — стара кола, която би била сметната за луксозна преди войната — излезе кметът на Окръг 12 Лип, последван от жена на средна възраст с изрусена коса, и Мейфеър, момичето, което Луси Грей беше нападнала със змията в деня на Жътвата. Те застанаха близо един до друг от страната на платформата. Комендантът Хоф и пет-шест офицери слязоха от втора кола. На предния капак се развяваше знамето на Панем. Вълна от тъжни възгласи премина през тълпата, когато се отвори вратата на последната кола — бял микробус на миротворците. Двама пазачи скочиха на земята, после се обърнаха да помогнат на затворника да излезе. Тежко окован, високият слаб мъж успя да остане на крака, докато го отвеждаха към платформата. Той с усилие повлече веригите си по паянтовите стъпала и пазачите го накараха да застане върху единия от двата капака.

Майорът излая заповед „Мирно“ и Кориолан изпъна тяло. Стриктно погледнато, той би трябвало да гледа само напред, но с крайчеца на окото си виждаше част от действието и се почувства скрит на задния ред. Никога не беше виждал екзекуция на живо, само по телевизията, и по някакъв начин не можеше да отвърне поглед.

Тълпата замълча, а един миротворец прочете списъка с престъпленията, в които осъденият Арло Чанс беше обвинен, включително убийството на трима души. Въпреки че се мъчеше гласът му да стига до всички, той звучеше неубедително в горещия влажен въздух. Когато свърши, комендантът кимна на миротворците на платформата. Те предложиха на осъдения превръзка за очите, която той отказа, и после сложиха примката на шията му. Мъжът се държеше стоически и гледаше в далечината, докато чакаше края си.

От другата страна на платформата се разнесе барабанен бой, който предизвика плач от предния ред на тълпата. Кориолан отклони поглед, за да види откъде идва. Една млада жена със светлокафява кожа и дълга черна коса се издигна над масата от хора, докато някакъв мъж се мъчеше да я дръпне, но тя отчаяно се бореше да мине напред и пищеше:

— Арло! Арло!

Миротворците вече бяха до нея.

Гласът имаше наелектризиращо въздействие върху Арло. По лицето му се изписа първо изненада, после ужас.

— Бягай! — изкрещя той. — Бягай, Лил! Бягай! Бя…! — Звукът от отварянето на капака и последвалото опъване на въжето го прекъснаха по средата на думата и тълпата ахна. Арло пропадна три метра надолу и изглежда умря моментално.

В зловещата тишина, която последва, Кориолан усети как по тялото му се стича пот, докато чакаше развръзката. Дали хората щяха да ги нападнат? Дали от него се искаше да стреля срещу тях? Помнеше ли как се стреля с пушката? Той напрегна слух за някаква заповед. Вместо това чу гласа на мъртвеца, който се носеше призрачно от леко полюшващия се труп.

— Бягай! Бягай, Лил! Бягай! Бя…!

23

По гърба на Кориолан преминаха тръпки и той усети как останалите новобранци също настръхват.

— Бягай! Бягай, Лил! Бя…!

Викът се издигна и го заля, отрази се в дърветата и го удари в гърба. За момент помисли, че се е побъркал. Наруши заповедта и се огледа, сякаш очакваше армия от Арловци да нахлуе през дърветата. Нямаше нищо. Нямаше никой. После звукът се разнесе отново на един-два метра над главата му.

— Бягай! Бягай, Лил! Бя…!

При вида на малката черна птица той се пренесе в лабораторията на д-р Гол, където беше видял същите същества, кацнали в горната част на клетката. Сойки-бъбривки. Ами да, гората сигурно беше пълна с тези птици, имитиращи предсмъртния вик на Арло, също както бяха имитирали воплите на авоксите в лабораторията.

— Бягай! Бягай, Лил! Бя…! Бягай! Бягай, Лил! Бя…!

Обърна се, за да застане пак мирно и забеляза смущението, което птиците бяха предизвикали в редиците на новобранците, макар че останалите миротворци бяха съвсем равнодушни. Свикнали са, помисли си Кориолан. Съмняваше се, че изобщо би могъл да свикне с нечий предсмъртен вик, повтарящ се като рефрен. Но сега викът се промени и се превърна в мелодия. Поредица от ноти, отразяващи интонацията на гласа му. Въздействието им беше още по-силно от думите.

Някъде сред тълпата миротворците бяха задържали жената Лил и я отвеждаха. Тя издаде един последен отчаян вопъл, а птиците подхванаха и него, първо като глас, а после като част от аранжимента. Човешкият глас изчезна и остана само музикален хор от думите на Арло и Лил.

— Сойки-присмехулки — измърмори войникът пред него. — Гадни мутове.

Кориолан си спомни разговора си с Луси Грей преди интервюто.

— Е, нали знаеш какво казват хората? Шоуто не е свършило, докато не запее сойката-присмехулка.

— Сойката-присмехулка? Наистина ли? Според мен си измисляш някои неща.

— Не и това. Сойката-присмехулка е истинска птица.

— И пее в твоето шоу?

— Не в моето, скъпи. В твоето. Е, поне в шоуто на Капитола.

Сигурно това е имала предвид. Обесването беше шоуто на Капитола. Сойката-присмехулка може би беше истинска птица. Не беше като сойката-бъбривка. Различна по някакъв начин. Нещо местно, предполагаше той. Но беше странно, че войникът ги беше нарекъл „мутове“. Напрегна очи и се опита да ги види сред листата на дърветата. Сега, като знаеше какво търси, откри няколко сойки-бъбривки. Може би бяха същите като сойките-присмехулки… но не, чакай, ето я! Там по-нагоре. Черна птица, малко по-едра от бъбривка. Изведнъж разперва криле и разкрива две ослепително бели ивици. После вдига човка и запява. Сигурен беше, че току-що е видял първата си сойка-присмехулка и моментално намрази тези птици.

Песента на птиците разстрои публиката, шепотът се превърна в мърморене и прерасна в протест, докато миротворците вкарваха Лил в микробуса, с който бяха докарали Арло. Дали щяха да се нахвърлят върху войниците? Без никой да му нареди, той освободи предпазителя на пушката си.

Дъжд от куршуми го накара да подскочи и да се огледа за мъртви тела, но видя само как един от офицерите прибира оръжието си. Офицерът се разсмя и кимна на коменданта, защото току-що беше стрелял в дърветата и беше принудил ятото птици да отлети. Сред тях Кориолан различи няколко с черно-бели криле. Изстрелите усмириха тълпата и се разнесоха виковете на миротворците: „Връщайте се на работа!“ и „Шоуто свърши!“ Тълпата започна да се разотива, а той продължаваше да стои мирно, като се надяваше, че никой не е забелязал неговата нервност.

Когато всички се качиха в камиона, за да се върнат в базата, майорът каза:

— Трябваше да ви предупредя за птиците.

— Какво точно представляват те? — попита Кориолан.

Майорът изсумтя:

— Грешка, ако питаш мен.

— Мутация? — настоя Кориолан.

— Нещо такова. И те, и потомството им — отговори майорът. — След войната Капитолът остави сойките-бъбривки да измрат, което би трябвало да се случи, тъй като всички бяха мъжки. Те обаче бяха хвърлили око на местните сойки-присмехулкии и те, изглежда, не им отказаха. Но след няколко години всички сойки-бъбривки ще са измрели, и тогава ще видим дали новите птици ще продължат да се размножават.

Кориолан нямаше желание през следващите двайсет години да слуша техните серенади, съпровождащи местните екзекуции. Може би, ако някога стане офицер, ще организира ловна дружина и ще разчисти горите от тях. Но защо да чака? Защо да не го предложи сега, като форма за упражнение за новобранците? Без съмнение никой не харесваше тези птици. Идеята го ободри. Обърна се към Сеян, за да му разкаже плана, но лицето на Сеян беше толкова мрачно, колкото беше навремето в Капитола.

— Какво има?

Сеян продължаваше да гледа към гората, когато камионът спря.

— Не обмислих нещата.

— Какво искаш да кажеш? — попита Кориолан.

Но Сеян само клатеше глава.

Обратно в базата те върнаха оръжието и неочаквано им дадоха свободно време до вечеря в пет часа. Веднага щом облякоха работните си униформи, Сеян измърмори, че трябва да пише на майка си и изчезна някъде. Кориолан намери писмо, което един от съквартирантите им му беше донесъл. Позна дребния, разкривен почерк на Плурибус Бел и се настани в леглото, за да го прочете. Голяма част от писмото потвърждаваше онова, което Тайгрис вече му беше писала: че Плурибус е на разположение на семейство Сноу както за продажбата на вещите им, така и с предложението за временна квартира, когато решат какво да правят. Но един параграф изненада Кориолан.

Съжалявам, че нещата се развиха по този начин. Наказанието на Каска Хайботъм е прекомерно и ме накара да се замисля. Струва ми се вече ти казах, че те с баща ти бяха много близки в университета. Но си спомням, че към края се скараха. Много нетипично за тях. Каска беше бесен и повтаряше, че е бил пиян и че цялото нещо е било шега. Че му е направил услуга. Баща ти си тръгна, а Каска остана и продължи да пие, докато заведението затвори. Попитах го, какво се е случило, но той само повтаряше: „като нощните пеперуди към пламъка“ Беше много пиян. Предположих, че след време са се сдобрили, но може и да не са. Скоро след това и двамата започнаха работа и вече рядко ги виждах. Хората се променят.

Това кратко описание даваше на Кориолан възможно най-правдоподобното обяснение дотук за омразата, която деканът Хайботъм хранеше към него. Кавга. Раздяла. Знаеше, че не са се сдобрили, а вероятно и още са се скарали, поради горчивината, с която деканът говореше за баща му. Какво дребно човече беше този Каска Хайботъм, щом още не можеше да преглътне раните от някакво скарване в училище. Дори и сега, толкова години след смъртта на въображаемия си преследвач. Отърси се, не можеш ли?, помисли си той. Какво значение има това сега?

На вечеря Смайли, Бийнпоул и Бъг изявиха желание да научат всичко за бесенето и Кориолан се постара да го задоволи. Идеята му да се използват сойките-присмехулки за мишени в упражненията по стрелба се посрещна с ентусиазъм и съквартирантите му го насърчаваха да я представи на висшестоящите. Единствено Сеян охлаждаше настроението. Седеше, мълчалив и необщителен, като само побутваше таблата си с нудли към другите за обща консумация. Кориолан изпита внезапно безпокойство. Последния път, когато Сеян беше загубил апетит, беше загубил и разсъдъка си.

По-късно, докато миеха пода в столовата, Кориолан му поиска обяснение.

— Какво те мъчи? И не ми казвай, че няма нищо.

Сеян топеше бърсалката в кофата със сива вода.

— Не знам. Постоянно се питам какво щеше да се случи днес, ако тълпата беше станала агресивна? Щеше ли да се наложи да стреляме по нея?

— О, най-вероятно, не — отговори Кориолан, макар че и той се беше питал същото. — Сигурно само щяха да изстрелят един пълнител във въздуха.

— Ако помагам да се убиват хора в окръзите, каква е разликата с това да помагам да ги убиват в Игрите на глада? — попита Сеян.

Интуицията на Кориолан не го беше излъгала. Сеян затъваше в още едно етическо тресавище.

— А ти какво очакваше? Къде мислеше, че постъпваш?

— Мислех си, че мога да стана медик — призна Сеян.

— Медик? — повтори Кориолан. — Нещо като лекар?

— Не, за лекар се иска университетско образование — обясни Сеян. — Нещо по-обикновено. Поне няма да нанасям вреда. Например да помагам на ранени хора, от Капитола или от окръзите, без значение на кого, ако настъпят размирици. Поне няма да вредя. Просто се съмнявам, че съм способен да убия някого, Корио.

Кориолан изведнъж се ядоса. Забравил ли беше Сеян, че тъкмо поради неговите безотговорни постъпки Кориолан трябваше да убие Бобин? Че тъкмо неговият егоизъм беше лишил приятеля му от лукса да прави подобни изявления? После потисна смеха си, когато си спомни за стария Страбон Плинт. Гигантски производител на оръжие с наследник пацифист. Представи си разговорите, които са протичали между баща и син. Колко безсмислено, помисли си той. Безсмислено пропиляване на семейната традиция.

— А какво ще кажеш за войната? — попита той. — Ти все пак си войник?

— Знам. Войната, предполагам, е различна — каза Сеян. — Но ми е нужно да се боря за нещо, в което вярвам. Ще ми е нужно да вярвам, че тя ще направи света по-добър. Аз все още предпочитам да съм медик, но се оказа, че в днешно време няма голямо търсене за медици. Няма война. Има дълъг списък от желаещи да работят в клиниката. Но дори и за това е нужна препоръка, а сержантът не желае да ме препоръча.

— Защо? — попита Кориолан. — Изглеждаш изключително подходящ.

— Защото съм прекалено добър стрелец — отговори Сеян. — Вярно е. Много съм точен. Баща ми ме тренираше, откакто бях съвсем малък и всяка седмица имах задължителни упражнения по стрелба. За него това беше част от семейния бизнес.

Кориолан преценяваше информацията.

— Защо не го скри?

— Мислех, че го скривам. Всъщност стрелям много по-добре, отколкото стрелях на тренировките. Опитвах се да не се откроявам, но останалите от взвода са толкова зле. — Сеян се спря. — Не и ти.

— Да, и аз — засмя се Кориолан. — Виж, мисля, че малко драматизираш нещата. Не е като да има екзекуция всеки ден. А ако наистина се стигне дотам, просто стреляй, без да уцелваш.

Но думите му само ожесточиха Сеян.

— Ами ако в резултат на това убият теб, или Бийнпоул, или Смайли? Защото не съм ви защитил?

— О, Сеяне! — Кориолан се вбеси. — Прекалено много мислиш! Представяш си най-лошия сценарий. Това няма да се случи. Ние всички тук ще си умрем спокойно — от старост или от прекалено миене на пода. Междувременно, престани да уцелваш мишената! Или си измисли някакъв проблем с очите! Или си прещипи ръката на вратата!

— С други думи, престани да си толкова погълнат от себе си — каза Сеян.

— Или поне не бъди толкова драматичен. Така се озова на арената, спомняш ли си? — отвърна Кориолан.

Сеян реагира като че ли Кориолан му е ударил шамар. Но след миг кимна утвърдително.

— Така за малко да ни убия и двамата. Прав си, Корио. Благодаря. Ще си помисля за това, което каза.

Събота започна с гръмотевична буря, която остави след себе си дебел пласт кал и толкова влажен въздух, че би могъл да го изцеди като гъба, помисли си Кориолан. Той започна да харесва солената храна, която Куки обичаше да готви, и винаги си изпразваше чинията. Всекидневните тренировки оказаха своето въздействие, тялото му стана по-силно, по-гъвкаво, по-уверено. Щеше да надвие всеки от местните, въпреки че те прекарваха дните си в мината. Не че имаше вероятност за ръкопашен бой, не и при въоръжението на миротворците, но беше готов, ако това се случеше.

По време на тренировката по стрелба той хвърляше по едно око на Сеян, който невинаги улучваше целта. Добре. Рязкото спадане на уменията му щеше да бие на очи. Ако някое друго момче беше дало такава висока оценка на способностите си, той би се усъмнил, но Сеян никога не се хвалеше. Щом казваше, че е отличен стрелец, значи беше такъв. Което означаваше, че ще е голяма придобивка в акцията за унищожаване на сойките, ако се съгласеше да участва. В края на учението Кориолан подхвърли идеята на сержанта и остана доволен от отговора му.

— Това може би е добра идея. С един куршум два заека.

— О, надявам се да са повече от два — пошегува се Кориолан, а сержантът одобрително изгрухтя.

След като прекара следобеда в непоносимата жега на пералнята, където вкарваше и изкарваше, сортираше и сгъваше работни униформи от промишлените перални машини и сушилни, Кориолан изгълта набързо вечерята си и тръгна към душовете. Дали само му се струваше така или брадата му наистина се беше сгъстила? Полюбува ѝ се и прокара бръснача по бузите си. Още един признак, че юношеството си отива. Изсуши косата си и се успокои, че прическата му вече не е толкова свирепа. Тук-там имаше намек за някакви къдрици.

Перспективата за концерта в „Таласъма“ тази вечер изпълваше банята с възбуда. Очевидно беше, че никой от новобранците не беше гледал Игрите на глада тази година.

— Някакво момиче ще пее там.

— Да, от Капитола.

— Не, не е от Капитола. Била е там за Игрите на глада.

— Ох. Сигурно е спечелила.

С блеснали от горещата баня лица Кориолан и съквартирантите му излязоха навън във вечерта. На излизане от базата дежурният на портала ги посъветва да се държат самоуверено.

— Предполагам, че ние петимата ще се справим с някакви миньори — каза Бийнпоул и се огледа.

— В ръкопашен бой, разбира се — каза Смайли. — Ами ако имат оръжие?

— Те тук не могат да имат оръжие, нали? — попита Бийнпоул.

— Законно, не. Но най-вероятно в населението се върти доста оръжие, останало от войната. Скрито под дъските на пода или закопано под дърветата. Можеш да си набавиш всичко, ако имаш пари — каза Смайли и многозначително поклати глава.

— Каквито очевидно никой от тях няма — каза Сеян.

Да ходи пеш извън базата изнервяше Кориолан, но той го отдаваше на смесицата от емоции, които изпитваше. Чувстваше се последователно възбуден, уплашен, самоуверен и ужасно несигурен, защото щеше да види Луси Грей. Искаше да ѝ каже толкова много неща, да ѝ зададе толкова много въпроси, че не знаеше с какво да започне. Може би с още една такава дълга, бавна целувка…

След двайсетина минути стигнаха до „Таласъма“. Склад за въглища в по-добри времена, помещението е било изоставено поради намаляването на производството. Вероятно собственикът му беше някой от Капитола, ако не и самият Капитол, но по нищо не личеше да се грижи за него или да го поддържа. Покрай стените имаше няколко сергии, на които бяха изложени различни дребни вещи, повечето употребявани. Сред предлаганите стоки Кориолан забеляза всичко — остатъци от свещи, мъртви зайци, ръчно изработени сандали, счупени очила. Той се тревожеше, че като последствие от екзекуцията, към тях ще бъдат враждебни, но никой не им обърна никакво внимание, а по-голямата част от клиентелата и без това идваше от базата.

Смайли, който от родния си край имаше опит в търговията на черния пазар, стратегически пожертва една бисквита, разчупи я на десетина части и позволи на няколко души, които прецени като вероятни купувачи, да я опитат. Магията на мами подейства и между директна размяна с контрабандистите на алкохол и плащане в брой с други заинтересувани, накрая придобиха бутилка чист алкохол, толкова силен, че само при миризмата очите им се насълзиха.

— Това е качествено питие — увери ги Смайли. — Тук го наричат бял алкохол, но то си е всъщност основната контрабандна напитка.

Всички отпиха по една глътка, което предизвика кашляне и тупане по гърба, затова запазиха останалото за шоуто.

Кориолан, който все още притежаваше няколко пуканкови топки, поиска да вземе билети, но му казаха да почака.

— Плаща се после — каза един мъж. — По-добре сядайте, ако искате да вземете хубави места. Ще е претъпкано. Момичето се върна.

Да си запазиш място означаваше да вземеш някоя стара щайга, трикрако столче или пластмасова кофа от натрупаните в ъгъла и да се настаниш на място, откъдето се вижда сцената, която представляваше дървени палети, подредени в дъното на „Таласъма“. Кориолан си избра място до стената, някъде по средата. На мъждивото осветление Луси Грей нямаше да го забележи, а той точно това искаше. Трябваше му време, за да прецени как да действа. Дали беше чула, че той е тук? Най-вероятно не, защото кой би ѝ казал? В базата беше просто Джент и приключенията му в Игрите на глада не бяха известни.

Стъмни се и някой натисна ключ, който задейства разнородни лампи, събрани на едно място чрез древен кабел и няколко подозрителни на вид разклонители. Кориолан потърси с очи най-близкия изход, предусещайки, че пожарът е неизбежен. Като се имаше предвид старата дървена постройка и натрупания въглищен прах, случайна искра би могла да предизвика моментален пожар. „Таласъма“ започна да се пълни с миротворци и местни хора, повечето мъже, но имаше и доста жени. Събрали се бяха вече сигурно към двеста души, когато едно слабичко, около дванайсетгодишно момче с шапка, украсена с многоцветни пера, излезе на сцената и постави микрофон, свързан с кабел към поставен встрани бокс. Момчето довлече един дървен сандък, постави го зад микрофона и се оттегли на мястото, оградено с парцаливо одеяло. Появата му оживи публиката и тя започна да ръкопляска ритмично, по начин, който изглежда беше заразителен. Дори и Кориолан не усети как вдигна ръце и запляска. Обадиха се гласове, които искаха шоуто да започва и тъкмо когато изглеждаше, че това никога няма да стане, одеялото се отмести и на сцената излезе малко момиче с розова клоширана рокличка. Момичето направи реверанс.

Публиката я аплодира и момичето заудря по барабана, закачен с каишка на врата ѝ, а после с танцувална стъпка тръгна към микрофона.

— Браво, Мод Айвъри! — извика един миротворец близо до Кориолан и той се досети, че това е братовчедката, която Луси Грей беше споменала и която можеше да запомни всяка песен, щом я чуе веднъж. Нелесна задача за такова малко дете: момичето беше най-много осем-девет годишно.

Тя скочи на сандъка зад микрофона и махна с ръка на публиката.

— Здравейте, всички, благодаря ви, че дойдохте тази вечер! Достатъчно разгорещено ли ви е тук? — попита тя със сладък, чуруликащ глас. — Казвам се Мод Айвъри и имам удоволствието да ви представя Ятото! — Публиката ѝ ръкопляска и момичето се поклони няколко пъти на всички страни, докато аплодисментите утихнаха достатъчно, за да започне представянето.

— Там Амбър, мандолина!

Зад завесата излезе висок костелив младеж с шапка с пера. Държеше инструмент, подобен на китара, но по-скоро с форма на сълза. Застана до Мод Айвъри, без изобщо да обръща внимание на публиката, само пръстите му се движеха по струните. После момчето, което беше поставило микрофона на сцената, се появи с цигулка.

— Кларк Кармайн, цигулка! — обяви Мод Айвъри, а той засвири и премина по сцената.

— И Барб Азур, бас!

Влачейки инструмент, който беше нещо като огромна цигулка, стройна жена, облечена с дълга до глезените синя карирана рокля, махна стеснително на публиката и се присъедини към останалите музиканти.

— И сега, току-що завърналата се от Капитола, единствената и неповторима Луси Грей Беърд!

Кориолан затаи дъх, а в същото време тя изскочи на сцената с китара в ръка, полите на яркозелената ѝ рокля проблясваха, а чертите на лицето ѝ бяха подчертани с грим. Публиката стана на крака. Тя изтича напред, а Там Амбър отмести сандъка на Мод Айвъри и ѝ освободи място зад микрофона.

— Здравейте, вие от Окръг дванайсет, липсвах ли ви? — Тя се смееше, докато те ревяха в отговор. — Обзалагам се, че не сте очаквали да ме видите отново, а същото може да се каже и за мен. Но ето ме тук. Върнах се.

Насърчаван от колегите си, един миротворец стеснително се приближи към сцената и ѝ подаде пълна до половината бутилка с бял алкохол.

— О, какво е това? За мен ли е? — попита тя и пое бутилката. Миротворецът направи жест с ръка, който показваше, че бутилката е от цялата група. — Сега, вие всички знаете, че аз спрях да пия, когато бях на дванайсет! — Последва силен смях. — Какво? Наистина спрях. Разбира се, няма нищо лошо да имам малко под ръка за лечебни цели. Благодаря ви. Сърдечно благодаря. — Разгледа бутилката, после хвърли многозначителен поглед към публиката и отпи една глътка. — За прочистване на гърлото! — каза тя невинно в отговор на ревовете. — Знаете ли, колкото и да сте лоши с мен, не знам защо, но винаги се връщам при вас. Така е. Това ми напомня за една стара песен.

Луси Грей прокара пръсти по струните на китарата си и се обърна към останалите от Ятото, които се бяха наредили в полукръг около микрофона.

— Хайде, красиви птички. И едно, и две, и три…

Музиката засвири, светла и оптимистична. Кориолан почувства, че започва да тактува с крак, още преди Луси Грей да се е навела към микрофона.

Сърцето ми е глупаво, така е.

Дете е Купидон, вина той няма.

Ритай го, стреляй го, убий го,

то пак ще пропълзи до теб.

На сърцето нещо му има, от дума не разбира.

Ти си като мед, привличаш пчелите.

Ужили го, стисни го, хвърли го,

то пак ще пропълзи до теб.

Щеше ми се да е важно,

че реши да го разбиеш.

Защо разби сърцето,

което те обичаше?

Приятно ли ти стана

като го захвърли,

като стъпка сърцето,

което те обичаше.

Луси Грей остави микрофона и даде възможност на Кларк Кармайн да излезе напред и да покаже майсторско свирене на цигулката с вариации на мелодията, а останалите отзад го подкрепяха. Кориолан не можеше да свали очи от светналото лице на Луси Грей, такова, каквото не го беше виждал преди. Така изглежда тя, когато е щастлива, помисли си той. Тя е красива! Красива по начин, който всеки може да види, а не само той. Това можеше да е проблем. Сърцето му се разкъса от ревност. Но не. Тя беше неговото момиче, нали? Спомни си песента, която беше изпяла на интервюто, за момчето, което беше разбило сърцето ѝ, и разгледа музикантите на сцената за евентуален заподозрян. Единствената възможност беше Там Амбър със своята мандолина, но между тях не прехвърчаха искри. Някой от местните, може би?

Публиката аплодира Кларк Кармайн и Луси Грей пак взе микрофона.

Сърцето ми в капан ти хвана.

Всички се подсмихват.

И макар разбито и хванато в примка,

то пак пълзи към теб.

Сърцето ми подскача като заек.

Изтласква кръв, но то е само навик,

Луда съм, защото

то пак пълзи към теб.

Изгори го, отблъсни го, не го връщай,

счупи го, изпечи го, превземи го,

разбий го, повали го, каквото искаш го прави,

то пак ще пропълзи до теб.

След дълги аплодисменти и доста крясъци, публиката се настани да слуша още песни.

Кориолан знаеше от времето в Капитола, когато помагаше на Луси Грей да репетира, че Ятото имат широк и разнообразен репертоар и изпълняват много инструментални парчета. Понякога някои от музикантите напускаха и се скриваха зад одеялото, за да оставят сцената на двама или на соло изпълнител. Там Амбър изпъкна с изпълненията си на мандолина, като заслепи тълпата със светкавичното движение на пръстите си, докато лицето му оставаше безизразно и дистанцирано. Мод Айвъри, любимката на публиката, я изненада с една тъжно-смешна песен за дъщерята на миньора, която се удавила, като покани слушателите си да се присъединят към припева и учудващо много от тях го направиха. А може и да не беше толкова учудващо, като се имаше предвид, че повечето вече бяха общително пияни.

О, моя мила, о, моя мила,

о, моя мила Клементайн,

изчезна и си отиде завинаги,

ужасно съжалявам, Клементайн.

Някои песни на места бяха неразбираеми, с много непознати думи и Кориолан се мъчеше да схване смисъла, но после си спомни думите на Луси Грей, че те са от едно отминало време. В такива моменти петимата от Ятото се обръщаха един към друг, съсредоточаваха се и изграждаха сложна хармония с гласовете си.

За щастие повечето песни бяха по-нови и му допадаха. Концертът завърши с песен, която той знаеше от Жътвата…

Не, сър,

нищо, което може да ми вземете, не струва пукната пара.

Вземете го, давам го безплатно. Няма да ме заболи.

Нищо, което може да ми вземете, не си струва да се пази!

… и иронията не остана незабелязана за публиката. Капитолът се беше опитал да вземе всичко от Луси Грей, но напълно се беше провалил.

Когато аплодисментите затихнаха, тя даде знак на Мод Айвъри. Момичето изтича зад одеялото и донесе плетена кошница с шарени панделки.

— Сърдечно ви благодарим — каза Луси Грей — Сега, всички знаете какъв е редът. Не взимаме пари за билети, защото понякога гладните хора имат по-голяма нужда от музика. Но и ние огладняваме. Затова, ако желаете да дадете своя дял, Мод Айвъри ще обиколи с кошничката. Предварително ви благодарим.

Четиримата по-възрастни от Ятото тихо свиреха, докато Мод Айвъри минаваше наоколо с кошницата. Кориолан и съквартирантите му, петимата общо, имаха само няколко монети, което изобщо не изглеждаше достатъчно, но Мод Айвъри им благодари и учтиво им се поклони.

— Чакай — каза Кориолан. — Обичаш ли сладки? — Той отвори хартиения плик с последните пуканкови топки и когато ги показа на Мод Айвъри, очите ѝ се разшириха от удоволствие. Кориолан сложи плика в кошницата, тъй като те и без това бяха определени за билетите. Доколкото познаваше мами, към тях вече пътуваше нов колет.

Мод Айвъри направи малък пирует в знак на благодарност, бързо обиколи останалите зрители и после изтича зад сцената, дръпна полата на Луси Грей и ѝ показа лакомствата в кошницата. Кориолан видя как Луси Грей събира устни, казва ау и пита кой ѝ е дал сладките. Той знаеше, че това е моментът и осъзна, че пристъпва напред и излиза от сянката. Тялото му изтръпна в очакване, когато Мод Айвъри вдигна пръст и го посочи. Какво щеше да каже Луси Грей? Щеше ли да го приеме? Или да не му обърне внимание? Щеше ли дори да го познае, преоблечен като миротворец?

Очите ѝ проследиха пръста на Мод Айвъри и спряха върху него. По лицето ѝ се изписа недоумение, после го позна и после радост. Тя поклати глава, сякаш не можеше да повярва, и се засмя.

— Добре, добре, всички. Това е… това е може би най-хубавият ден в живота ми. Благодаря на всички тук, че дойдохте. Какво ще кажете да ви изпея още една песен за лека нощ? Сигурно сте я чували и преди, но за мен тя придоби съвсем друго значение в Капитола. Предполагам, че се сещате защо.

Кориолан се върна на мястото си — сега тя знаеше къде да го намери — за да слуша песента и да се наслади на новата им среща.

Там в долината ниско в долината

късно през нощта чуй свирката на влака.

Влакът, любов моя, чуй как свири влакът.

Късно през нощта чуй как свири влакът.

Кориолан усети как някой го побутна с лакът, обърна се и видя, че Сеян го гледа с грейнало лице. Хубаво беше, че има и някой друг, който разбира значението на песента. Някой, който знаеше какво бяха преживели.

Искам да ми построиш къща, да я построиш толкова висока,

че да виждам как минава моя любим,

да го виждам как минава, любими, как минава,

да виждам как минава моята истинска любов.

Това съм аз, искаше да каже Кориолан на хората наоколо. Аз съм истинската ѝ любов. И ѝ спасих живота.

Напиши ми писмо, изпрати го по пощата.

Залепи го и сложи марка до затвора на Капитола.

До затвора на Капитола, любими, до затвора на Капитола.

Залепи го и сложи марка до затвора на Капитола.

Първо здравей ли да ѝ каже, или само да я целуне?

Розите са червени, любими, виолетките сини.

Птиците в небето знаят, че те обичам.

Да я целуне. Определено да я целуне.

Знаят, че те обичам, о, знаят, че те обичам.

Птиците в небето знаят, че те обичам.

— Лека нощ на всички. Надявам се да се видим следващата седмица, а дотогава, нека всеки пее своята песен — каза Луси Грей и цялата група още веднъж заедно се поклони.

Докато публиката ръкопляскаше, тя се усмихна на Кориолан. Той започна да се придвижва към нея, заобикаляйки хората, които вдигаха импровизираните си столчета, за да ги занесат в ъгъла. Няколко миротворци я бяха наобиколили и тя си говореше с тях, но той виждаше как очите ѝ се устремяват към него. Почака, за да ѝ даде време да привърши разговорите си, а също да я погледа и да ѝ се наслади — сияеща и влюбена в него.

Миротворците ѝ пожелаха лека нощ и започнаха да се разотиват. Кориолан приглади косата си и се приближи. Бяха само на два-три метра един от друг, когато в „Таласъма“ настъпи смут, чу се чупене на стъкло, надигнаха се възмутени гласове, които го накараха да се обърне. Тъмнокос младеж, приблизително на неговата възраст, облечен с фланелка без ръкави и разкъсани на колената панталони, си пробиваше път сред разотиващата се тълпа. Лицето му беше лъснало от пот, а движенията му подсказваха, че преди известно време е погълнал повече бял алкохол, отколкото е допустимата за него доза. През рамо носеше обемист инструмент с част от клавиатура на пиано от едната страна. Зад него се влачеше дъщерята на кмета Мейфеър, която внимаваше да не докосва посетителите и стискаше презрително устни. Кориолан премести погледа си към сцената. Нетърпението, изписано по лицето на Луси Грей, беше изчезнало и сега тя гледаше със студен, втренчен поглед. Другите музиканти от групата се събраха около нея, за да я защитят, а веселото им настроение от шоуто отстъпи място на смес от пронизващ гняв и тъга.

Това е той, каза си Кориолан с пълна увереност и изпита неприятно свиване в стомаха. Това е любимият от песента.

24

Мод Айвъри застана със слабичкото си телце пред Луси Грей. Намръщи се и сви ръце в юмруци.

— Махай се оттук, Били Тауп. Всички ние вече не те искаме.

Били Тауп леко се олюля и огледа групата.

— Не е толкова до искане, колкото до нужда, Мод Айвъри.

— И нямаме нужда от теб. Хайде, разкарай се заедно с подлата си приятелка — заповяда Мод Айвъри. Луси Грей прегърна малкото момиченце и сложи ръка на сърцето му, за да го успокои, или за да го възпре.

— Много слабо звучите. Слабо звучите — изфъфли Били Тауп и потупа с една ръка инструмента си.

— Можем да се справим и без теб, Били Тауп. Ти направи своя избор. Сега ни остави на мира — каза Барб Азур и в тихия ѝ глас се усети стоманена нотка. Там Амбър не каза нищо, само кимна с глава.

Лицето на Били Тауп се изкриви от болка.

— И ти ли така мислиш, КК?

Кларк Кармайн притисна цигулката към гърдите си.

Макар членовете на Ятото да бяха с различен цвят на лицето, коси и черти, Кориолан забеляза далечна прилика между двамата. Братя, може би?

— Ела с мен. Ние двамата ще се справим много добре — помоли го Били Тауп. Но Кларк Кармайн не отстъпваше. — Добре. Не ми трябваш. Никога не ми е трябвал никой от вас. И никога няма да ми трябва. Винаги ми е било по-добре да съм сам.

Няколко миротворци се приближиха към него. Онзи, който беше дал на Луси Грей бутилката с бял алкохол, сложи ръка на рамото му.

— Хайде, шоуто свърши.

Били Тауп се дръпна, за да се освободи от ръката му и го блъсна с пиянско залитане. За секунди дружелюбната атмосфера в „Таласъма“ се промени. Кориолан почувства напрежението, остро като нож. Миньорите, които до този момент не му обръщаха внимание или му кимаха зад бутилките си, настръхнаха. Миротворците се изправиха, готови да реагират, а той също установи, че напряга мускули. Десетина миротворци се насочиха към Били Тауп и Кориолан почувства как миньорите се готвят да нападнат. Назряваше стълкновение и то изглеждаше неизбежно, когато някой изключи осветлението и „Таласъма“ потъна в мрак.

За миг всичко замръзна, след което настъпи хаос. Нечий юмрук се стовари върху устата на Кориолан, което задвижи и неговите юмруци. Обзе го същата животинска ярост, която изпита, когато трибутите го подгониха на арената. В главата му звучеше гласът на д-р Гол: „Това е човечеството в естественото му състояние. Това е разголеното човечество.“ И ето го пак голото човечество и той пак е част от него. Удря, рита, озъбил се в тъмното.

Отвън няколко пъти прозвуча клаксон и фаровете на камион осветиха мястото около изхода. Чуха се свирки и призиви за разпръскване на тълпата. Хората се впуснаха към вратата. Кориолан се движеше в обратната посока, като се опитваше да намери Луси Грей, но после реши, че най-голяма вероятност има да я намери пред изхода. Мъчеше се да стигне до вратата, като от време на време все пак удряше и по някой юмрук. Накрая излезе на нощния въздух, където местните се разбягаха, а миротворците се събираха на групи и не направиха особено усилие да ги преследват. Повечето от тях дори не бяха на работа и нямаше организиран отряд, който да се справи с избухналите безредици. По-добре беше да не се предприема нищо. Кориолан намираше нещата за притеснителни; за разлика от екзекуцията, този път миньорите бяха оказали съпротива.

Смучейки кръвта от разцепената си устна, той застана на място, от което да наблюдава вратата, но и последните посетители си излязоха, а от Луси Грей, от Ятото и дори от Били Тауп нямаше и следа. Обзе го разочарование. Толкова близо беше до Луси Грей, а не успя да говори с нея. Може би имаше друг изход от „Таласъма“? Да, спомни си една врата до сцената, от която те сигурно са се измъкнали. Мейфеър Лип не беше имала такъв късмет. От двете ѝ страни стояха миротворци — не беше арестувана, но не беше и свободна да си тръгне.

— Не съм направила нищо лошо. Нямате право да ме задържате.

— Съжалявам, мис — каза един миротворец. — За собствената ви сигурност не можем да ви пуснем да си тръгнете сама. Или ще ви придружим, или ще се обадим на баща ви за по-нататъшни инструкции.

Споменаването на баща ѝ накара Мейфеър да млъкне, но не подобри поведението ѝ. Тя се задавяше от гняв и стискаше устни, така че те образуваха една тънка злобна линия, с която съобщаваше, че ще накара някой да си плати, само почакайте и ще видите.

Нямаше много желаещи да я съпроводят до дома ѝ и Кориолан и Сеян получиха нареждане да изпълнят тази задача, дали защото се бяха представили добре на бесенето, или защото бяха относително трезви. Двама офицери и трима други миротворци съставиха придружаващия отряд.

— В този час и при този климат е по-добре да сме предпазливи — каза единият офицер. — Не е далече.

Докато вървяха по улиците и тропаха с ботуши по чакъла, Кориолан напрягаше зрението си в тъмното. В Капитола улиците бяха осветени, но тук трябваше да се разчита на случайните светлини от прозорците и бледите лъчи на луната. Невъоръжен, дори незащитен и от парадната униформа, той се чувстваше уязвим и се държеше плътно към групата. Офицерите имаха оръжие; това вероятно щеше да отблъсне нападателите. Спомни си думите на грандмама: „Собственият ти баща казваше, че тези хора пият вода само защото от небето не вали кръв. Ако не се съобразяваш с това, ще загинеш, Кориолане.“ Дали те дебнеха някъде, чакайки възможност да задоволят жаждата си? Липсваше му сигурността на базата.

За щастие след няколко кратки пресечки, улиците ги отведоха до безлюден площад, който, Кориолан осъзна, беше мястото на годишната Жътва. Няколко прожектори, поставени на неравномерно разстояние един от друг, му помагаха да вижда къде стъпва по калдъръма.

— Оттук мога да се прибера сама — каза Мейфеър.

— Ние не бързаме — отговори един от офицерите.

— Защо не ме оставите на мира? — сопна му се Мейфеър.

— А ти защо не спреш да се мъкнеш с този негодник? — отвърна ѝ офицерът. — Вярвай ми, това няма да свърши добре.

— О, гледай си работата — извика тя.

Пресякоха по диагонал, излязоха от площада и тръгнаха по наскоро павиран път към следващата улица. Отрядът спря пред голяма къща, която в Окръг 12 можеше да мине за представителна резиденция, но би била незабележителна в Капитола. През прозорците, широко разтворени в августовската жега, Кориолан виждаше части от добре осветени и мебелирани стаи, в които бръмчаха електрически вентилатори и поклащаха пердетата. До ноздрите му достигна ароматът на вечерята — свински бут, стори му се — от което устата му се напълни със слюнка и донякъде заличи вкуса на кръв. Може би беше за добро, че изпусна Луси Грей. Устните му не ставаха за целувка.

Докато един от офицерите отваряше портата, Мейфеър го изблъска, скочи по пътеката и изчезна в къщата.

— Не трябва ли да кажем на родителите ѝ? — попита вторият офицер.

— Какъв смисъл има? — отговори първият. — Нали познаваш кмета. Накрая ние ще сме виновни за нощните ѝ скитания. Мога да мина и без наставленията му.

Другият промърмори нещо в съгласие и групата пое по обратния път през площада. Като вървеше след тях, вниманието му се привлече от тих механичен звук и той погледна към тъмните храсти, които ограждаха едната страна на къщата. В мрака бегло зърна една неподвижна фигура, облегната на стената. От осветлението на втория етаж върху мястото премина светлина и жълтият отблясък разкри Били Тауп с разкървавен нос, вперил гневен поглед директно към него. Притискаше инструмента си — източникът на шума — към гърдите си.

Кориолан отвори уста, за да съобщи факта на другите, но нещо го спря. Какво беше то? Страх? Безразличие? Защото не беше сигурен как Луси Грей ще реагира? Оркестърът ясно беше изразил позицията си по отношение на съперника му, но не знаеше как щяха да реагират, ако Кориолан го издаде и това евентуално доведе до изпращането му в затвора. Какво ще стане, ако това превърне Били Тауп в будещ съчувствие герой, около когото те ще се обединят и ще му простят? Той виждаше, че лоялността между членовете на Ятото имаше дълбоки корени. От друга страна, може и да останат доволни. И особено Луси Грей, която сигурно би се позаинтересувала, че бившият ѝ любим е изтичал в къщата на кметската дъщеря да потърси утеха. Какво ли е направил той, за да бъде изхвърлен от всичко, което принадлежи на Ятото, неговия оркестър и дом? Спомни си последните думи от нейната балада за интервюто.

Много жалко, че съм залогът,

който ти загуби на Жътвата.

Сега какво ще правиш,

когато легна в гроба?

Там очевидно се криеше отговорът.

Появи се Мейфеър и затвори прозореца. После дръпна пердетата и Били Тауп потъна в тъмнината. Нещо в храстите изшумоля и моментът премина.

— Корио. — Сеян се беше върнал за него. — Идваш ли?

— Съжалявам, бях се замислил — каза Кориолан.

Сеян посочи към къщата.

— Напомня ми за Капитола.

— Не казваш за вкъщи.

— Не, моят дом винаги ще бъде Окръг две — потвърди Сеян. — Но няма значение. Аз вероятно повече няма да видя нито едното, нито другото място.

Докато се връщаха, Кориолан се питаше какви ли са собствените му шансове пак да види Капитола. Преди идването на Сеян мислеше, че те са нула. Но ако можеше да се върне като офицер, може би дори и герой от войната, нещата щяха да бъдат различни. Разбира се, щеше да му е необходима война, в която да прояви героизъм, също както и Сеян имаше нужда от война, за да стане медик.

Кориолан отпусна рамене, когато портите на базата се затвориха зад гърба му. Изми си лицето, вмъкна се в леглото и заспа под ритмичното хъркане на пияния Бийнпоул отдолу. Подутата му устна пулсираше, докато прекарваше през съзнанието си събитията от вечерта. Всичко се беше случило като в сън — Луси Грей, песните ѝ, радостта ѝ, че го вижда — докато се яви Били Тауп и развали срещата им. Още една причина да мрази Били Тауп, макар че беше доста приятно да види как Ятото го отблъсна. Това потвърждаваше, че Луси Грей е негова.

В неделя на закуска дойде лошата новина, че поради сблъсъците от предишната вечер никой войник не може да излиза от базата сам. Началниците дори обмисляха да забранят ходенето в „Таласъма“. Смайли, Бъг и Бийнпоул, макар и да бяха махмурлии и с рани от предишната вечер, се почувстваха нещастни от това положение, защото нямаше да има нищо хубаво, което да очакват, ако бъдат отменени излизанията им в събота вечер. Сеян се вълнуваше само защото Кориолан се вълнуваше, съзнавайки, че това е още едно препятствие пред срещата му с Луси Грей.

— Може би тя ще дойде да те види — предположи той, докато разчистваха таблите.

— Възможно ли е това? — попита Кориолан, но после си каза, че е по-добре да не идва, дори и да може. Той имаше много малко свободно време по график, а и къде щяха да им позволят да говорят? През оградата? Как би изглеждало това? В романтичната атмосфера на предишната вечер той имаше намерение да я целуне, но, от друга страна, това щеше да предизвика бараж от въпроси от съквартирантите му и несъмнено щеше да шокира някои от офицерите. Цялата им история, включително и принудителното му записване във войската, щеше излезе наяве, а с това и измамата му в Игрите. Още повече че като се има предвид напрежението между местните и миротворците, щеше да е разумно връзката им да се запази в тайна. Шепнене през оградата щеше да насърчи слуховете, че той е симпатизант на бунтовниците и още по-лошо — шпионин. Тайна. Днес ще има рядката възможност да я потърси, но му беше необходим приятел, за да излезе от базата.

— Мисля, че е по-добре да запазим нещата между нас в тайна. Тя може да има неприятности, ако дойде тук. Сеяне, ако нямаш някакви планове за днес…

— Тя живее на едно място, наречено Пласта — каза Сеян. — Близо до гората.

— Какво? — възкликна Кориолан.

— Попитах един миньор снощи. Съвсем между другото — усмихна се Сеян. — Не се тревожи, той беше толкова пиян, че няма да си спомня. И да, с удоволствие ще те придружа.

Сеян обясни на съквартирантите им, че отиват в града да се опитат да разменят пакетче дъвки от Капитола срещу хартия за писма, но оправданието се оказа излишно, защото след закуска колегите им отпуснаха измъчените си тела в леглата. Кориолан би искал да има пари за някакъв подарък, но нямаше пукнат грош. Когато на излизане минаха през столовата, погледът му попадна на машината за лед и му хрумна една идея. В това горещо време на войниците беше разрешено да взимат колкото желаят лед за напитките си и за разхлаждане. Да натриваш кожата си с лед предоставяше известно облекчение в сауната на кухнята.

Куки, когото беше спечелил с прилежното си миене на чинии, подари на Кориолан стара найлонова торба. Тъй като денят беше много горещ, той им позволи да си вземат лед за разходката, за да се предпазят от топлинен удар. Кориолан не знаеше дали Ятото имат фризер, но ако съдеше по къщите, покрай които бяха минали по пътя за екзекуцията, допускаше, че този лукс е достъпен за малко хора. Така или иначе, ледът беше без пари, а той не искаше да отиде с празни ръце.

На портала се разписаха, че излизат, охраната ги предупреди да бъдат внимателни и те тръгнаха по посока, която си спомняха, че води към градския площад. Кориолан се чувстваше неспокоен. Тъй като мините днес не работеха, районът беше притихнал, а малкото хора, които срещнаха, не им обърнаха внимание. На градския площад работеше само една малка пекарна, която стоеше с широко отворени врати, за да влиза полъх на вятъра и да я разхлажда. Собственичката, жена с червендалесто лице, не показа желание да упътва клиенти, които не купуват нищо, затова Сеян размени луксозните си дъвки за самун хляб. Това я умилостиви, тя излезе навън и им посочи по коя улица да вървят, за да стигнат до Пласта.

Щом отминаха центъра, навлязоха в Пласта, който се простираше на километри напред, а улиците бързо преминаха в мрежа от по-малки, необозначени алеи, които изникваха и изчезваха без някаква очевидна причина. Някои от тях се гордееха с редици от еднакви порутени къщи; на други имаше импровизирани постройки, които трудно биха могли да се нарекат дори и колиби; много от тях едва се държаха да не рухнат и бяха толкова закърпвани и разнебитени, че от първоначалната им конструкция не беше останал и спомен. Други бяха изоставени и разграбени за материали.

Без улици и маркировка Кориолан почти веднага загуби ориентация и безпокойството му се върна. От време на време минаваха покрай хора, седнали на стълбите или под навеса на домовете си. Никой от тях не изглеждаше поне малко дружелюбен. Единствените общителни същества бяха комарите, чието очарование от ранената му устна изискваше постоянна съпротива. Слънцето ги напече и кондензацията от топящия се лед в торбата започна да се стича по крачола на панталона му. Ентусиазмът на Кориолан се стопяваше. Възторгът, които беше изпитал предишната вечер в „Таласъма“, опияняващата смес от алкохол и копнеж, сега му се струваше като трескав сън.

— Може би това беше лоша идея.

— Наистина ли? — попита Сеян. — Доста сигурен съм, че вървим в правилната посока. Виждаш ли дърветата ей там?

Кориолан различи нещо зелено в далечината. Продължи да върви, като с нежност си мислеше за леглото си и си спомняше, че е неделя и за обед има наденички с картофи. Може би не беше направен за любовник. Може би по сърце беше по-скоро самотник. Кориолан Сноу, повече самотник, отколкото любовник. Трябва да му се признае на Били Тауп, че излъчваше страстни чувства. Това ли искаше Луси Грей? Страст, музика, алкохол, лунна светлина и буйно момче, което владее тези неща. А не изпотен миротворец, който се явява на вратата ѝ в неделя сутрин с разцепена устна и торбичка топящ се лед.

Той остави Сеян да го води и го следваше нагоре-надолу по пътеките, без да говори. След време спътникът му щеше се умори и те щяха да се върнат и да пишат писма. Сеян, Тайгрис, приятелите му, факултетът, всички те имаха много грешна представа за него. Той никога не е бил мотивиран от любов и амбиция, а само от желание да получи наградата и някаква хубава, кротка чиновническа длъжност, състояща се в прехвърляне на документи от едно място на друго, която би му оставила много време, за да ходи на чаени партита. Страхлив и… как я беше нарекъл деканът Хайботъм? О, да, скучна. Скучен, като майка си. Какво разочарование щеше да бъде за Крас Ксантос Сноу.

— Чуй — каза Сеян и го хвана за ръката.

Кориолан спря и вдигна глава. Висок глас прониза утринния въздух с тъжна мелодия. Мод Айвъри? Те тръгнаха към източника на гласа. Пътеката свършваше в края на Пласта, където имаше малка дървена къща, наклонена под опасен ъгъл, като дърво на силен вятър. В предния двор — малко парче земя, нямаше никой, затова те си проправиха път между групи диви цветя в различен стадий на цъфтеж и прецъфтяване, които, изглежда, бяха присадени отнякъде без особен замисъл. Когато стигнаха задната част на къщата, завариха там Мод Айвъри, седнала на импровизирано столче, облечена със стара рокля, която очевидно ѝ беше по-голяма с два номера. Тя чупеше орехи с камък върху една плоча, в такт с песента си.

— О, моя мила… трас… о, моя мила… трас… о, моя мила Клементайн!… трас. — Погледна ги и се засмя. — Познавам те! — извика тя, изтърси черупките от полата си и изтича в къщата.

Кориолан изтри лице с ръкава си и се надяваше, че устната му няма да изглежда много зле, когато Луси Грей се появи. Вместо това Мод Айвъри излезе със сънената Барб Азур, която беше вдигнала косата си нагоре в небрежен кок. Като Мод Айвъри, и тя се беше преоблякла в една от онези рокли, които можеха да се видят на всяка жена в Окръг 12.

— Добро утро — каза тя. — Луси Грей ли търсите?

— Той е приятелят ѝ от Капитола — напомни ѝ Мод Айвъри. — Онзи, който я представи по телевизията. Само че сега е почти плешив. Той ми даде пуканковите сладки.

— Да, със сигурност много ни харесаха и сме ви благодарни за всичко, което направихте за Луси Грей — каза Барб Азур. — Предполагам, че ще я намерите долу на поляната. Тя там отива рано сутрин да работи, за да не безпокои съседите.

— Аз ще ви покажа. Нека да ви заведа! — Мод Айвъри скочи от верандата и хвана Кориолан за ръката, сякаш са стари приятели. — Оттук.

Тъй като нямаше по-малки братя и сестри, нито други роднини и следователно никакъв опит с деца, Кориолан се почувства специален заради начина, по който тя се държеше за него и доверчиво сложи хладната си ръчичка в неговата.

— Значи си ме видяла по телевизията?

— Само една вечер. Виждаше се, Там Амбър беше употребил доста фолио. Обикновено не виждаме нищо, само снежинки, но все пак е специално, че изобщо имаме телевизор — обясни Мод Айвъри. — Повечето хора нямат. Не че има кой знае какво да се гледа, само тези скучни новини.

Д-р Гол можеше да посвещава всичките си усилия на задачата да накара хората да гледат Игрите на глада, но ако никой в окръзите нямаше работещ телевизор, въздействието им щеше да се ограничава само с Жътвата, когато всички са събрани на едно място.

Докато вървяха към гората, Мод Айвъри говореше за шоуто им предишната вечер и за сбиването, което последва.

— Съжалявам, че са те ударили — каза тя и посочи устната му. — Той Били Тауп това ще направи. Където отиде, следват неприятности.

— Той брат ли ти е? — попита Сеян.

— О, не, той е Клейд. Те с Кларк Кармайн са братя. Всички останали сме братовчедите Беърд. Момичетата, имам предвид. А Там Амбър е изгубена душа — каза Мод Айвъри с делови тон.

Очевидно Луси Грей нямаше монопол над странното говорене. Сигурно беше характерна черта на Ятото.

— Изгубена душа? — попита Кориолан.

— Да. Ятото са намерили Там Амбър, когато е бил малко бебе. Някой го е оставил в кашон на пътя, така е станал наш. Обаче не знае какво е изгубил, защото той е най-добрият свирач в света — обяви Мод Айвъри. — Само че не го бива много по приказките. Това лед ли е?

Кориолан размаха торбата със стопяващите се кубчета лед.

— Каквото е останало от него.

— О, Луси Грей много ще се зарадва. Ние имаме хладилник, но камерата за лед отдавна е развалена — каза Мод Айвъри. — Изглежда страхотно да имаш лед през лятото. То е като да имаш цветя през зимата. Рядкост.

Кориолан се съгласи.

— Баба ми отглежда рози през зимата. Хората говорят много за тях.

— Луси Грей каза, че миришеш на рози — продължи Мод Айвъри. — Цялата ви къща ли е пълна с тях?

— Тя ги отглежда на покрива — отговори Кориолан.

— На покрива? — изкикоти се Мод Айвъри. — Това е смешно място да се отглеждат цветя. Не падат ли?

— Покривът е плосък и е високо горе. На него има много светлина — отговори Кориолан. — От него се вижда целият Капитол.

— Луси Грей не хареса Капитола. Те се опитаха да я убият — каза Мод Айвъри.

— Да — призна той. — Не беше много хубаво за нея.

— Тя каза, че ти си бил единственото хубаво нещо там, а сега ти си тук. — Мод Айвъри го дръпна за ръката. — Ще останеш, нали?

— Такъв е планът — отвърна Кориолан.

— Радвам се. Харесвам те. И това ще я направи щастлива — каза тя.

Сега тримата стигнаха до една голяма поляна, което се спускаше към гората. За разлика от буренясалата ливада пред дървото за бесене, тази беше чиста, свежа, с висока трева и участъци с ярки диви цветя.

— Ето я там с Шеймъс. — Мод Айвъри посочи една самотна фигура на скалата. Луси Грей, облечена със сива рокля, седеше с гръб към тях, навела глава над китарата.

Шеймъс? Кой е Шеймъс? Друг член на Ятото? Или може би той беше разчел неправилно ролята на Били Тауп в живота ѝ и Шеймъс беше любимият ѝ? Кориолан сложи ръка над очите си, за да ги засенчи от слънцето, но не можеше да различи друга фигура, освен нейната.

— Шеймъс?

— Тя е нашата коза. Не се заблуждавай от мъжкото име; Шеймъс понякога дава четири литра на ден, ако е свежа — каза Мод Айвъри. — Опитваме се да изкараме достатъчно каймак, за да получим масло, но това е много дълга работа.

— О, обичам маслото — каза Сеян. — Което ме подсети, че забравих да ти дам този хляб. Вече закусила ли си?

— Факт е, че не съм — отвърна Мод Айвъри и разглеждаше хляба с интерес.

Сеян ѝ го подаде.

— Какво ще кажеш да се върнем в къщата и да си го поделим? — попита той и кимна на Кориолан.

— Ами Луси Грей и този човек? — попита тя и посочи с глава Кориолан.

— Те могат да дойдат по-късно, след като са си разказали каквото имат да си разказват.

— Добре — съгласи се тя и прехвърли ръката си в ръката на Сеян. — Барб Азур може да ни накара да ги чакаме. Ти може преди това да ми помогнеш да чупим орехи. Те са от миналата година, но досега на никой не му е станало лошо.

— Това е най-доброто предложение, което съм получавал от доста време насам.

Сеян се обърна към Кориолан.

— Ще се видим по-късно, нали?

Кориолан изведнъж се разтревожи.

— Добре ли изглеждам?

— Страхотно. Повярвай ми, тази разцепена устна работи в твоя полза, войнико — каза Сеян и тръгна към къщата, хванал Мод Айвъри за ръка.

Кориолан приглади косата си и тръгна към поляната. Никога не беше вървял в такава висока трева и усещането, че стръковете се докосват до пръстите му, допринасяше за нервността му. Всичко далеч надхвърляше надеждите му. Щяха да се срещнат насаме на осеяна с цветя поляна и да имат цял ден на разположение. Точно обратното на онова, което щеше да бъде прибързаната им среща в „Таласъма“. Тази щеше да бъде, поради липса на по-добра дума, романтична. Движеше се колкото можеше по-безшумно. По правило тя го озадачаваше, затова се радваше на възможността да я наблюдава, когато не е включила защитните си механизми.

Приближи се и чу песента, която тя пееше, като тихо си акомпанираше на китарата.

Ще дойдеш ли, ще дойдеш ли

под дървото ти,

където обесиха един, който трима уби?

Странни неща са се случили тук,

но още по-странно ще бъде

в полунощ да се срещнем под дървото на обесения.

Не беше чувал песента, но тя му припомни обесването на бунтовника преди два дни. Беше ли тя там? Затова ли я пееше?

Ще дойдеш ли, ще дойдеш ли

под дървото ти,

където мъртвия изкрещя: „Бягай, любима“?

Странни неща са се случили тук, но още по-странно ще бъде

в полунощ да се срещнем под дървото на обесения.

Ах, да. Това беше обесването на Арло, защото къде другаде мъртвият щеше да призове любимата си да бяга? „Бягай! Бягай, Лил! Бя…!“ За това са необходими тези извратени сойки-присмехулки? Но кого канеше тя да дойде на среща под дървото? Може би него? Може би тя се готвеше да изпее това през следващата събота като тайна покана да се срещнат в полунощ под дървото на обесения? Не че би могъл да отиде, защото никога нямаше да му позволят да излезе от базата в този час. Но тя сигурно не знаеше това.

Сега Луси Грей тананикаше и изпробваше различни акорди към мелодията, а той с възхищение гледаше извивката на врата ѝ и изящната ѝ кожа. Като стигна по-близо, настъпи някакъв сух клон, който се счупи с остър звук. Тя скочи от скалата, обърна се с разширени от ужас очи и вдигна китарата пред себе си, сякаш за да се предпази от удара. За миг му се стори, че ще избяга, но уплахата ѝ се смени с облекчение, щом го видя. Тя поклати глава — толкова смутена не я беше виждал — и облегна китарата си на камъка.

— Извинявай, все още съм с единия крак на арената.

Щом неговото кратко пребиваване в Игрите го беше направило нервен и го караше да сънува кошмари, можеше само да си представя какви щети бяха нанесли те на нея. Изтеклият месец беше преобърнал живота им и ги беше променил безвъзвратно. Тъжно беше наистина, защото те двамата бяха доста необикновени хора, към които светът се беше отнесъл по най-жесток начин.

— Да, те оставят значителен отпечатък — каза той.

Стояха така известно време, опиянени от срещата си, после пристъпиха един към друг. Той изпусна торбичката с лед, обгърна я с ръце и сля тялото си с нейното. Стисна я в прегръдките си, спомняйки си колко се беше страхувал за нея, за себе си и как не се беше осмелявал да си представя този момент, защото той беше толкова недостижим. Но ето ги сега тук в безопасност на красивата поляна. На две хиляди километра от арената. Облени в дневна светлина, без никакви прегради помежду им.

— Ти ме намери — каза тя.

В Окръг 12? В Панем? В света? Все едно, нямаше значение.

— Знаеше, че ще те намеря.

— Надявах се. Не знаех. Нямаше големи шансове за това.

Тя се наведе достатъчно, за да освободи ръката си и прокара пръсти по устните му. Той усети мазолите от струните на китарата и меката кожа около тях, докато тя изследваше раните му от предишната вечер. После, почти свенливо, тя го целуна и изпрати шокови вълни по тялото му. Пренебрегвайки болката в устните си, той жадно и любопитно отговори на целувката, която възбуди всеки негов нерв. Целуваше я, докато устните му започнаха леко да кървят и щеше да продължи, ако тя не се беше дръпнала.

— Чакай — каза тя. — Ела на сянка.

Останалият лед изпука под краката му и той ѝ го подаде.

— Вземи, това е за теб.

— Ах, благодаря. — Луси Грей го придърпа и го сложи да седне в основата на скалата. Взе найлоновата торбичка и отхапа едното ъгълче, за да направи малка дупка, от която разтопения лед покапа в устата ѝ. — Ах, това сигурно ще е най-студеното нещо, преди да дойде зимата. — Стискаше торбичката и ръсеше капчици по лицето си. — Прекрасно е. Наведи се. — Наведе се и капките западаха по устните му, а той ги облиза навреме за още една дълга целувка. После тя събра колене и каза: — И така, Кориолан Сноу, какво правиш ти на моята поляна?

Какво, наистина?

— Стоя си тук с моето момиче — отвърна той.

— Не мога да повярвам. — Луси Грей огледа поляната. — Всичко след Жътвата изглежда нереално. А Игрите бяха пълен кошмар.

— За мен също. Но аз искам да чуя какво се е случило с теб. Отвъд камерите.

Те седяха един до друг, допрели рамена, ребра, хълбоци, сплели ръце, и си разменяха историите. Луси Грей започна с разказ за първите дни след откриването на Игрите, когато се е криела с Джесъп, чийто бяс все повече напредвал.

— Постоянно се местехме от едно място на друго в онези тунели. Горкият Джесъп все повече се разболяваше и все повече откачаше. Първата нощ спахме близо до входа. Ти беше, нали? Кой дойде и премести Марк?

— Бяхме ние със Сеян. Той се промъкна, за да… е, и аз не съм сигурен точно за какво, за да демонстрира нещо, предполагам. Мен ме изпратиха да го прибера.

— Ти ли уби Бобин? — попита тя тихо.

Той кимна.

— Нямах избор. И после трима от другите се опитаха да ме убият.

Лицето ѝ се помрачи.

— Знам. Слушах ги как се хвалят, когато се връщаха от турникета. Мислех, че може да са те убили. Изплаших се, че съм те изгубила. Не смеех да въздъхна, докато не ми изпрати водата.

— Тогава знаеш как се чувствах аз през цялото време — каза Кориолан. — Не можех да мисля за нищо друго, освен за теб.

— Като мен. — Тя сви пръстите си. — Толкова силно стисках тази пудриера, че накрая розата се беше отпечатала на дланта ми.

Той взе ръката ѝ и целуна дланта ѝ.

— Толкова силно исках да ти помогна и се чувствах толкова безпомощен.

Тя го погали по бузата.

— О, не. През цялото време усещах, че се грижиш за мен. С водата, с храната, и вярвай ми, отстраняването на Бобин беше важно, макар и да знаех, че за теб е ужасно. Както беше и за мен. — Луси Грей призна за три свои убийства. Първо Уови, макар че не беше нарочно. Тя просто беше сложила отрова в бутилка с малко вода на дъното, сякаш случайно изпусната там и Уови я беше намерила. — Оставих я за Корал. — Тя обясни, че Рипър, чиято локва беше отровила, е бил заразен от бяс, тъй като Джесъп го беше наплюл в лицето в зоологическата градина. — Така че това всъщност беше убийство от милосърдие. Спестих му мъченията, които Джесъп преживя. А убийството на Трич с пепелянката беше в самозащита. Все още не знам защо тези змии толкова ме обичаха. Не съм убедена, че е заради пеенето ми. Змиите дори нямат развит слух.

И той ѝ разказа. За лабораторията, за Клеменция, за плана на д-р Гол да освободи змиите на арената и как тайно е пуснал кърпичката — кърпичката на баща си — в контейнера със змиите, за да свикнат с миризмата ѝ.

— Но те я намериха, натъпкана с твоята и моята ДНК.

— И затова си тук? Не заради отровата за плъхове в пудриерата? — попита тя.

— Да — каза той. — Ти чудесно си ме прикрила за нея.

— Доколкото можах. — Тя се замисли за момент. — Е, така са нещата. Аз те спасих от огъня, а ти ме спаси от змиите. Сега всеки е отговорен за живота на другия.

— Така ли? — попита той.

— Естествено — отвърна тя. — Ти си мой и аз съм твоя. Така казват звездите.

— Неизбежно е. — Наведе се и я целуна, сияещ от щастие, защото, макар той самият да не вярваше в предсказанията на звездите, тя вярваше, и това беше достатъчно, за да гарантира верността ѝ. Не че неговата вярност беше под въпрос. Щом не се беше влюбил в никое момиче от Капитола, Окръг 12 едва ли щеше да му предостави големи изкушения.

Изпита странно усещане във врата си и установи, че Шеймъс дегустира яката му.

— О, здравейте. Мога ли да ви помогна, госпожо?

Луси Грей се засмя.

— По една случайност можеш, ако решиш. Тя има нужда да бъде издоена.

— Да бъде издоена? Дори не знам откъде да започна — каза той.

— От кофата. Горе в къщата. — Тя пръсна малко ледена вода по посока към Шеймъс и козата пусна яката му. После разкъса торбичката и извади последните кубчета лед. Сложи едно кубче в устата му и едно в своята. — Хубаво е да имаш лед по това време на годината. Лукс през лятото и проклятие през зимата.

— Не може ли да не му обръщаш внимание? — попита Кориолан.

— Не и по тези места. През януари тръбите замръзват и трябва да топим лед на печката, за да имаме вода. За шест души и една коза. Ще се учудиш, ако видиш колко е трудно. По-лесно е, когато завали сняг; той по-бързо се топи.

Луси Грей хвана повода на Шеймъс и взе китарата си.

— Дай да я нося. — Кориолан протегна ръка. После се почуди дали тя би му я поверила.

Луси Грей без колебание му я подаде.

— Не е толкова хубава, колкото онази, която Плурибус ни даде на заем, но свири, колкото да си изкарваме хляба. Проблемът е, че започват да ни свършват струните, а тукашните не стават за нищо. Мислиш ли, че ако му пиша, може да ми изпрати няколко? Сигурно му е останало нещо от времето, когато клубът е работел. Мога да платя. Все още пазя повечето пари от онези, които деканът Хайботъм ми даде.

Кориолан спря на място.

— Деканът Хайботъм? Деканът Хайботъм ти е дал пари?

— Да, но беше малко секретно. Първо се извини за това, което съм преживяла и после тайно пъхна пачка банкноти в джоба ми. Зарадвах им се. Ятото не свиреха, докато ме нямаше. Много се разстроиха от загубата ми — каза тя. — Както и да е, мога да платя за тези струни, ако той има желание да ми услужи.

Кориолан обеща да пита в следващото си писмо, но новината за тайната щедрост на декана го разтърси. Защо това въплъщение на злото е помогнало на приятелката му? Уважение? Съчувствие? Чувство за вина? Каприз, продиктуван от морфлинга? Той прехвърляше тези предположения в главата си, докато стигнаха до предната веранда, където тя завърза Шеймъс за един стълб.

— Влизай. Ела да се запознаеш със семейството ми. — Луси Грей го хвана за ръка и го поведе към вратата. — Как е Тайгрис? Много бих искала да ѝ благодаря лично за сапуна и за роклята. Сега, когато се прибрах вкъщи, искам да ѝ напиша писмо и може би да ѝ изпратя една песен, ако ми хрумне нещо достатъчно добро.

— Тя много ще се зарадва — каза Кориолан. — Нещата вкъщи не вървят добре.

— Сигурна съм, че тъгуват за теб. И нещо друго ли има?

Преди да успее да ѝ отговори, влязоха в къщата. Тя се състоеше от голяма отворена стая и нещо, което изглежда беше спално помещение на тавана. Задната част, където имаше печка за въглища, мивка, етажерка със съдове за хранене и древен хладилник, очевидно беше определена за кухня. По дясната стена имаше стойка с костюми, а инструментите им бяха облегнати на лявата стена. Поставен върху щайга стоеше телевизор с огромна антена, разклоняваща се като еленски рога, около които беше увито алуминиево фолио. Нямаше други мебели, освен няколко стола и една маса.

Там Амбър се беше изтегнал на един стол и държеше мандолината си, но не свиреше. Кларк Кармайн показваше глава от тавана и се взираше нещастно в Барб Азур и Мод Айвъри, която, изглежда, кипеше от възмущение. Щом ги видя, Мод Айвъри се хвърли към Луси Грей, хвана я за ръката и я задърпа към прозореца, който гледаше към задния двор.

— Луси Грей, той пак създава неприятности!

— Пуснали сте го да влезе вътре? — попита Луси Грей, която очевидно знаеше за кого става дума.

— Не. Каза, че само иска да си вземе останалите вещи. Изхвърлихме му ги зад къщата — каза Барб Азур и скръсти възмутено ръце.

— Тогава какъв е проблемът? — спокойно попита Луси Грей, но Кориолан усети как стиска ръката му.

— Виж — каза Барб Азур и кимна към задния прозорец.

Кориолан продължаваше да върви с Луси Грей и погледна в задния двор. Мод Айвъри се намести между тях.

— Сеян трябваше да ми помогне да начупим орехите.

Били Тауп беше коленичил на земята, а до него имаше куп дрехи и няколко книги. Говореше бързо и едновременно рисуваше нещо в пръстта. От време на време сочеше в една или друга посока. Срещу него Сеян беше застанал на едно коляно и го слушаше внимателно, кимаше, че разбира, и понякога вмъкваше по някой въпрос. Макар че присъствието на Били Тауп в нещо, което той смяташе за своя територия, го дразнеше, Кориолан не виждаше особена причина за тревога. Не можеше да си представи какво той би могъл да обсъжда със Сеян. Може би бяха открили някакъв общ проблем — като например как семействата им не ги разбират — за който да поплачат?

— За Сеян ли се тревожите? Той няма проблем. Може да разговаря с всеки. — Кориолан се опита, неуспешно, да различи какво е нарисувал Били Тауп в пръстта. — Какво рисува той?

— Изглежда като че ли му дава упътване как да стигне донякъде — каза Барб Азур и взе китарата от ръцете му. — И ако не греша, приятелят ви иска да си тръгва.

— Аз ще се погрижа за това. — Луси Грей започна да освобождава ръката си, но Кориолан не я пускаше. — Благодаря, но ти не си длъжен да се нагърбваш с всичкия ми багаж.

— Така казват звездите, струва ми се — усмихна се Кориолан. И без това беше време да се изправи пред Били Тауп и да уточни няколко правила. Били Тауп трябваше да разбере, че Луси Грей вече не е негова, а принадлежи твърдо и завинаги на Кориолан.

Луси Грей не му отговори, но престана да си дърпа ръката от неговата. Те излязоха тихо през отворената задна врата. Яркото августовско слънце, което вече се беше издигнало високо в небето, го заслепи. Толкова потънали бяха двамата в заниманието си, че забелязаха Кориолан и Луси Грей едва когато те застанаха над главите им. Били Тауп реагира като изтри рисунката с ръка.

Ако Барб Азур не му беше подсказала, Кориолан нямаше да се сети, но сега разпозна рисунката почти мигновено. Беше карта на базата.

25

Сеян се стресна, а на Кориолан му се стори, че малко виновно скочи на крака и изтупа праха от униформата си. Били Тауп, от друга страна, стана бавно, почти лениво, и се изправи срещу тях.

— Я виж кой е решил да говори с мен — каза той, като се хилеше смутено на Луси Грей. За пръв път ли говореха след Игрите на глада?

— Сеяне, Мод Айвъри е много разстроена, че не си ѝ помогнал за орехите — каза тя.

— Да, не си изпълнявам задълженията. — Сеян подаде ръка на Били Тауп, който не се поколеба да я стисне. — Приятно ми беше да се запознаем.

— Да, и на мен. Можеш да ме намериш в „Таласъма“ в някои дни — отговори Били Тауп.

— Ще имам предвид — каза Сеян и влезе в къщата.

Луси Грей пусна ръката на Кориолан и се изправи пред Били Тауп.

— Махай се, Били Тауп, и повече не идвай.

— Или какво, Луси Грей? Ще насъскаш миротворците срещу мен?

— Ако се налага — отговори тя.

Били Тауп огледа Кориолан.

— Двамата ми изглеждат доста кротки хора.

— Ти не разбираш. Няма връщане назад — каза Луси Грей.

— Знаеш, че не съм се опитвал да те убия.

— Знам, че все още се движиш с момичето, което се опита да ме убие — отвърна Луси Грей. — Разбрах, че си като у дома си в къщата на кмета.

— А кой пръв ме изпрати там, питам аз? Повръща ми се като гледам как манипулираш тези деца. Горката Луси Грей. Горкото агънце — захили се подигравателно той.

— Те не са глупави. И също искат да се махнеш — извика тя.

Били Тауп се хвърли, хвана я за китката и я дръпна към себе си.

— И къде точно да отида?

Преди Кориолан да успее да се намеси, Луси Грей заби зъби в ръката на Били Тауп, при което той извика от болка и я пусна. Били Тауп изгледа гневно Кориолан, който застана до нея, готов да я защити.

— Ти самата не ми изглеждаш толкова самотна. Това ли е твоят красавец от Капитола? Тръгнал след тебе и дошъл чак дотук? Чакат го някои изненади.

— Аз вече знам всичко за теб. — Всъщност Кориолан не знаеше нищо. Но така се почувства в по-изгодна позиция.

Били Тауп се изсмя недоверчиво.

— За мен? Аз съм розичката в тази купчина лайна.

— Защо не си тръгнеш, както тя те помоли?

— Хубаво. Ти ще разбереш. — Били Тауп събра вещите си в ръце. — Скоро ще разбереш — каза той и тръгна с широки крачки в горещата сутрин.

Луси Грей гледаше зад него и разтриваше китката, за която я беше хванал.

— Ако искаш да избягаш, сега е моментът.

— Не искам да бягам — каза Кориолан, макар че разговорът им го беше разстроил.

— Той е лъжец и негодник. Естествено, аз флиртувам с хората. Такава е работата ми. Но това, за което намеква, не е истина. — Луси Грей погледна към прозореца. — А дори и да беше? Какво, ако иначе е трябвало да оставя Мод Айвъри да гладува? Никой от нас нямаше да допусне такова нещо. Само че той има различни правила за себе си и за мен. Както винаги. Той е жертвата, а аз съм боклук.

Това извика тревожни спомени за разговорите му с Тайгрис и той бързо смени темата.

— Той сега се вижда с дъщерята на кмета?

— Така са нещата. Аз го изпратих там да дава уроци по пиано, за да изкара малко пари, а следващото нещо, което се случи, беше, че баща ѝ прочете моето име на Жътвата — продължи Луси Грей. — Не знам как точно го е накарала. Кметът щеше да се вбеси, ако знаеше, че тя ходи с Били Тауп. Е, аз преживях Капитола, но не съм се върнала тук да търпя същите неща.

Нещо в държанието ѝ, силната ѝ мъка, убеди Кориолан. Той я хвана за ръката.

— Тогава започни нов живот.

Тя сплете пръстите си в неговите.

— Нов живот. С теб. — Но изражението ѝ остана все така нещастно.

Кориолан я побутна с лакът:

— Не трябваше ли да доим козата?

Лицето ѝ се разведри.

— Трябваше.

Влязоха вътре, но установиха, че Мод Айвъри вече е завела Сеян да го учи как да дои Шеймъс.

— Не можа да ѝ откаже. Сърдита му е, защото общува с врага — каза Барб Азур. Тя извади съд с изстудено мляко от стария хладилник, сложи го на масата и го разгледа. От една полица Кларк Кармайн взе буркан с някакво приспособление. На капака беше закрепена бъркалка за разбиване на съдържанието.

— За какво служи това? — попита Кориолан.

— Безнадеждна работа. Опитваме се да получим сметана, за да направим масло. Само че козето мляко не се разделя като кравето.

— Може би ако почакаме още един ден? — каза Кларк Кармайн.

— Е, може би. — Барб Азур върна тенджерката в хладилника.

— Обещахме на Мод Айвъри, че ще опитаме. Тя обожава маслото. Там Амбър измайстори бъркалката за рождения ѝ ден. Ще видим какво ще стане — каза Луси Грей.

Кориолан завъртя бъркалката.

— Значи ако…?

— Теоретично, ако получим достатъчно сметана, бъркаме и я превръщаме в масло — обясни Луси Грей. — Поне така са ни обяснили, че става.

— Изглежда доста работа. — Кориолан си спомни за прекрасните, равни кубчета, които си взимаше от бюфета в деня на Жътвата, без нито за миг да се замисля откъде идват.

— Така е. Но си струва труда, ако се получи. Мод Айвъри не може да спи, откакто ме отведоха. Изглежда, че е добре през деня, после нощем се събужда с писъци — сподели Луси Грей. — Опитваме се да вкараме малко щастие в главата ѝ.

Барб Азур прецеди току-що издоеното мляко, което Сеян и Мод Айвъри донесоха, и го разля в чаши, а Луси Грей разпредели хляба. Кориолан никога не беше пил козе мляко, но Сеян облиза устни и каза, че му напомня детството в Окръг 2.

— Ходила ли съм в Окръг 2? — попита Мод Айвъри.

— Не, бейби, това е на запад. Ятото предпочиташе да се движи в източната част — отговори ѝ Барб Азур.

— Понякога ходехме и на север — каза Там Амбър и Кориолан осъзна, че за пръв път го чува да говори.

— В кой окръг? — попита Кориолан.

— В никакъв конкретен окръг. На места, от които Капитолът не се интересуваше.

Кориолан се почуди на невежеството им. Не съществуваха такива места. Вече не. Капитолът контролираше целия познат свят. За миг си представи група хора, облечени с кожи от диви животни, които живеят в някакви пещери. Предположи, че подобно нещо може да се случи, но такъв живот би бил голяма крачка назад, дори и в сравнение с окръзите. Почти нечовешко съществуване.

— Може би са ги окупирали, като нас — каза Кларк Кармайн.

Барб Айвъри тъжно се усмихна.

— Едва ли някога ще научим.

— Има ли нещо друго за ядене? Още съм гладна — оплака се Мод Айвъри.

— Хапни си от твоите орехи — каза Барб Азур. — На сватбата ще ни дадат за ядене.

За учудване на Кориолан се оказа, че Ятото са заети този следобед, тъй като ще свирят на някаква сватба. Той се беше надявал да остане пак насаме с Луси Грей за по-задълбочен разговор относно Били Тауп, историята ѝ с него, както и защо точно той би рисувал карта на базата в пръстта. Но всичко това трябваше да почака, защото Ятото започнаха да се приготвят за представлението, веднага щом измиха чиниите.

— Съжалявам, че тръгваме толкова скоро, но ние така си изкарваме хляба. — Луси Грей изпрати Кориолан и Сеян до вратата. — Дъщерята на месаря се жени и трябва да направим добро впечатление. Ще присъстват хора, които имат пари и може да ни наемат. Сигурно бихте могли да ни изпратите дотам, но хората може да започнат…

— … да говорят — довърши той, доволен, че тя първа го каза. — Може би е по-добре всичко да си остане между нас. Кога ще мога пак да те видя?

— Когато искаш — отговори тя. — Имам чувството, че твоят график е доста по-запълнен от моя.

— Ще свирите ли в „Таласъма“ другата събота? — попита той.

— Ако ни разрешат. След снощните събития. — Уговориха се, че той ще дойде колкото може по-рано, за да прекара няколко ценни мига с нея преди шоуто. — Точно зад „Таласъма“ има една барака, която използваме. Може да дойдете там. А ако няма шоу, елате направо вкъщи.

Кориолан почака, докато двамата със Сеян стигнаха отдалечена, безлюдна уличка и тогава зададе въпроса за Били Тауп.

— Така че за какво си говорехте вие двамата?

— За нищо всъщност — отговори притеснено Сеян. — За някакви местни клюки.

— И за това беше необходима карта на базата? — попита Кориолан.

Сеян спря.

— Ти никога нищо не пропускаш, а? Спомням си това от училище. Наблюдавах те как наблюдаваш другите. И се преструваше, че не го правиш. И точно преценяваш момента, в който да се намесиш.

— Аз точно преценявам този момент сега, Сеяне. Защо беше потънал в дълбок разговор над картата на базата? Какъв е той? Симпатизант на бунтовниците? — Сеян отклони поглед, затова Кориолан продължи: — Какво го интересуват базите на Капитола?

Сеян гледаше втренчено в земята, после каза:

— За момичето. От обесването. Лил. Тя е затворена там.

— И бунтовниците искат да я отвлекат?

— Не. Те просто искат да се свържат с нея. Да са сигурни, че е добре — обясни Сеян.

Кориолан се опитваше да сдържи гнева си.

— И ти каза, че ще помогнеш?

— Не. Нищо не съм обещавал. Но мога, ако съм близо до арестантското помещение, да разбера нещо. Семейството ѝ е обезумяло — каза Сеян.

— О, чудесно. Фантастично. Значи ще ставаш информатор на бунтовниците. — Кориолан пое надолу по пътя. — Мислех, че вече си изоставил тази работа с бунтовниците!

Сеян вървеше по петите му.

— Не мога, разбираш ли? Това е част от мен. А ти беше този, който каза, че мога да помагам на хората в окръзите, ако се съглася да се махна от арената.

— Мисля, че казах, че може да се бориш за трибутите, с което имах предвид, че може да успееш да им осигуриш по-хуманни условия — поправи го Кориолан.

— Хуманни условия! — избухна Сеян. — Принудени са да се убиват един друг! А трибутите също са от окръзите, така че не виждам разликата. Това е много дребно нещо, Корио, да проверя какво е състоянието на това момиче.

— Очевидно е, че не е — каза Кориолан. — Не и за Били Тауп. Иначе защо толкова бързо изтри тази карта? Защото знае какво иска. Знае, че те прави колаборационист. А ти знаеш какво се случва с колаборационистите?

— Мислех си, че… — започна Сеян.

— Не, Сеяне, ти изобщо не мислиш! — развихри се Кориолан. — И не само това, влизаш във връзка с хора, които не са способни да мислят. Били Тауп? Какъв е неговият залог в тази работа? Пари? Защото, както казва Луси Грей, Ятото не са бунтовници. Нито са за Капитола. Те се борят единствено да запазят собствената си идентичност. Каквато и да е тя.

— Не знам. Той каза… че пита заради свой приятел — заекна Сеян.

— Приятел? — Кориолан осъзна, че крещи и сниши гласа си до шепот. — Приятел на стария Арло, който е поставил бомби в мините? Ето това е блестящ заговор. Какъв резултат е очаквал? Те нямат никакви ресурси, нищо, което би им позволило да започнат нова война. А междувременно хапят ръката, която ги храни, защото как ще се изхранват те тук в Дванайсет без мините? Не е като да има изобилие от възможности. Що за стратегия е това?

— Стратегия на отчаянието. Но погледни наоколо! — Сеян сграбчи ръката му и го принуди да спре. — Колко дълго очакваш, че ще издържат така?

Кориолан почувства прилив на омраза, когато си спомни войната и разрухата, която бунтовниците внесоха в живота му. Издърпа ръката си от неговата.

— Те загубиха войната. Войната, която започнаха. Поеха този риск. И сега плащат цената.

Сеян се огледа, сякаш не беше сигурен в коя посока трябва да вървят, и после се свлече до една разрушена стена край пътя. Кориолан изпита неприятното чувство, че по някакъв начин е поел ролята на стария Страбон Плинт в безкрайните спорове за това на кого дължи вярност Сеян. Не беше поемал такъв ангажимент. От друга страна, ако Сеян откачи тук, не се знаеше как може да завърши всичко.

Кориолан седна до него.

— Виж, мисля, че нещата наистина ще се подобрят, само че не по този начин. Ако има общо подобрение, ще стане по-добре и тук, но не чрез взривяване на мини. То само увеличава броя на жертвите.

Сеян кимна и те останаха да седят там. Минаха две дрипави деца, които ритаха стара консерва по пътя.

— Мислиш ли, че съм извършил държавна измяна?

— Все още не съвсем — каза Кориолан с полуусмивка.

Сеян скубеше някакви плевели, които растяха край стената.

— Д-р Гол така мисли. Баща ми отиде да говори с нея, още преди да е отишъл при декана Хайботъм и училищния съвет. Всеки знае, че от нея всъщност зависят нещата. Той отиде да я пита дали не може да ми се даде същия шанс, какъвто беше даден на теб, да постъпя при миротворците.

— Мисля, че това би станало автоматично, ако си бил изключен като мен.

— Така се надяваше баща ми. Но тя каза: „Не обърквайте постъпките на момчетата. Някаква неправилна стратегия не е едно и също с подкрепа за бунтовниците, която е равностойна на измяна“. — В гласа му прозвуча горчивина. — И така се появи чекът за нова лаборатория за мутове. Сигурно е бил най-скъпият билет за Окръг дванайсет в историята.

— Физкултурен салон и лаборатория? — тихичко подсвирна Кориолан.

— Можеш да говориш каквото си искаш, но аз сигурно съм допринесъл за възстановяването на Капитола повече от самия президент — пошегува се тъжно Сеян — Прав си, Кориолане. Постъпих глупаво. Още веднъж. Ще бъда по-внимателен в бъдеще. Каквото и да носи то.

— Вероятно пържена наденица — каза Кориолан.

— В такъв случай, да вървим — съгласи се Сеян и двамата продължиха пътя си към базата.

Когато се върнаха, съквартирантите им току-що се надигаха от леглата. Сеян отиде с Бийнпоул, за да го упражнява по стрелба, а Смайли и Бъг решиха да видят какво става в стаята за почивка. Кориолан имаше намерение да използва времето до вечеря, за да учи за кандидатския изпит за офицери, но от разговора със Сеян в главата му се беше зародила идея. Тя бързо се разрасна и изтри всичко друго. Д-р Гол го беше защитила. Е, не точно защитила. Но беше накарала Страбон Плинт да разбере, че вината на Кориолан е в съвсем различна категория от тази на неговия син. Провинението на Кориолан е само „част от погрешна стратегия“, което не звучи като кой знае какво престъпление. Може би тя не го е отписала съвсем? Беше положила специални усилия за обучението му по време на Игрите. Предпочиташе го пред другите. Дали имаше смисъл да ѝ пише сега, само за да… само за да… е, и той не знаеше какво точно се надяваше да постигне. Но кой знае, след време, когато той е уважаван офицер, дали пътищата им няма пак да се пресекат. Нямаше нищо лошо в това да ѝ пише. Вече и без това му бяха отнели всичко ценно. В най-лошия случай тя нямаше да му отговори.

Кориолан гризеше писалката и се опитваше да събере мислите си. Дали да започне с извинение? Защо? Тя знаеше, че той не съжалява, задето е искал да спечели. По-добре беше да пропусне извинението. Можеше да ѝ разкаже за живота си тук в базата, но това беше скучно. Разговорите им, ако не друго, бяха на по-високо ниво. Продължаващ урок, изключително полезен за него. И после му дойде идеята. Трябваше да продължи урока. Къде бяха спрели? На неговата страничка за хаоса, контрола и… и какво беше третото нещо? Все забравяше. О, да, договорът. Договорът, който изискваше Капитолът да е могъщ, за да налага спазването му. И така той започна…

Уважаема д-р Гол,

Толкова много неща се случиха след последния ни разговор, но той всеки ден ми идва на помощ. Окръг дванайсет предоставя отлична сцена, на която човек да наблюдава как се разиграва битката между хаоса и контрола, и като миротворец, аз имам място на първия ред.

Нататък разказа за нещата, на които е бил свидетел след пристигането си. За осезаемото напрежение между гражданите и силите на Капитола, как то е заплашвало да прерасне в насилие по време на екзекуцията чрез обесване, как е избухнало в сбиване в кръчмата.

Напомни ми за моето представяне на арената. Едно е да се говори за човешката природа на теория, а съвсем друго е да я разглеждаш, когато са те ударили с юмрук в лицето. Само че този път аз бях по-подготвен. Не съм убеден, че насилието ни е толкова вътрешно присъщо на всички, колкото твърдите вие, но е необходимо много малко, за да излезе звярът на повърхността, поне ако това става под прикритието на мрака. Чудя се какъв брой от тези миньори биха удряли юмруци, ако Капитолът можеше да види лицата им? На светлината на обедното слънце по време на екзекуцията, те роптаеха, но не посмяха да се бият.

Е, това е нещо, върху което да поразсъждавам, докато устната ми зарасне.

После добави, че не очаква отговор и ѝ желае всичко най-хубаво. Писмо от две страници. Кратко и любезно. Не изисква особено внимание. Не моли за нищо. Не се извинява. Сгъна го старателно, запечата плика и написа адреса ѝ в Цитаделата. За да избегне въпроси, особено от Сеян, отиде да го пусне направо в пощенската кутия. Безсмислено писмо, каза си той.

На обед пържената наденица беше с ябълков сос и мазни картофи и той с наслада изяде препълнена чиния. След вечеря Сеян му помогна да учи за изпита, но не показа някакъв личен интерес към него.

— Има само три дати годишно и едната е тази сряда следобед — каза Кориолан. — Трябва и двамата да се явим. Ако не за друго, поне за да видим как става.

— Не, все още не мога да се справям с тези военни работи. Но мисля, че ти ще го вземеш — отговори Сеян. — Може и да си малко неуверен за някои неща, но си много добър в други, затова крайната ти оценка ще е достатъчно висока и ще издържиш изпита. Хайде, явявай се, преди да си забравил цялата математика. — Той имаше право. Познанията му по геометрия вече бяха започнали да избледняват.

— Ако станеш офицер, може би ще ти разрешат да се обучаваш за лекар. Беше ужасно добър в точните науки — каза Кориолан, като се опитваше да влезе в главата на Сеян и да разбере накъде се е насочил след разговора им. Определено му трябваше нещо ново, върху което да се фокусира. — И тогава ще можеш, както казваш, да помагаш на хората.

— Това е вярно. — Сеян се замисли. — Може би ще говоря с лекарите в клиниката и ще ги разпитам как са стигнали до нея.

На следващата сутрин, след нощ, изпълнена със странни сънища, в които той ту целуваше Луси Грей, ту хранеше змийчетата на д-р Гол, Кориолан вписа името си в списъка на желаещите да се явят на изпита. Отговорният офицер му каза, че официално е освободен от тренировките, което само по себе си беше стимул да се запише, защото седмицата обещаваше да бъде ужасно гореща. Всъщност имаше и още нещо. Жегата, да, но също и досадата на ежедневието му беше започнала да го изтощава. Ако можеше да стане офицер, щеше да получи по-интересни задачи.

Денят донесе две промени в редовния график. Първата, че ще започнат да дават дежурства като охрана, не ги развълнува особено, тъй като беше широко известно, че това задължение е много скучно. Все пак Кориолан си помисли, че предпочита да седи на бюро на портала пред казармата, вместо да търка тенджери. Може би щеше да успее да открадне малко време за четене и писане.

Втората промяна го разтревожи. Когато се явиха на тренировката по стрелба, им съобщиха, че предложението на Кориолан да се застрелят сойките-присмехулки около бесилката е прието. Преди това обаче Цитаделата искаше от тях да хванат стотина сойки-бъбривки и сойки-присмехулки и да ги изпратят в лабораторията невредими, за да бъдат изследвани. Неговият взвод беше определен да помага при поставянето на капаните по дърветата този следобед, което означаваше, че ще работи с учени от лабораторията на д-р Гол. Екипът беше пристигнал с ховъркрафт тази сутрин. Той беше срещнал само няколко души в Цитаделата, но идеята, че може да попадне на някой от лабораторията, където без съмнение всички знаеха подробностите за неговото мошеничество със змиите и последвалото опозоряване, го изнервяше. А после една ужасна мисъл мина през главата му: ами ако д-р Гол пристигне, за да ръководи лично операцията? Да ѝ изпрати писмо на другия край на Панем беше шега, да се изправи срещу нея лице в лице за пръв път след изгнанието го разтрепери.

Докато се клатушкаше в дъното на камиона, невъоръжен и в очакване скоро да бъде демаскиран, оптимизмът, който го беше обхванал през уикенда, се изпари. Останалите новобранци, които бяха доволни, че ще работят на открито, весело разговаряха.

Сеян обаче разбираше тревогите му.

— Д-р Гол няма да е тук — прошепна му той. — Това е чисто слугинска работа, щом ни включват нас.

Кориолан кимна, но не беше убеден.

Когато камионът спря пред дървото на обесения, той се нареди последен във взвода, докато оглеждаше четиримата учени от Капитола, които бяха нелепо облечени с бели престилки, сякаш всеки момент щяха да открият тайната на безсмъртието, а не да вкарват в капан няколко безинтересни птици, и вършеха това на температура четирийсет градуса. Той разгледа всяко лице, но никое от тях не му беше познато и малко се успокои. В подземната лаборатория работеха стотици учени, а тези бяха специалисти по птиците, не по змиите. Те поздравиха дружелюбно войниците, казаха на всички да вземат по един от телените капани, които приличаха на клетки, а после им обясниха какво трябва да правят. Новобранците изпълниха инструкцията, взеха капаните и седнаха в покрайнините на гората близо до бесилката.

Сеян вдигна палец, поздравявайки го за отсъствието на д-р Гол, и той се канеше да му отвърне, когато забеляза една фигура на полянката вътре в гората. Жената, облечена с бяла престилка, стоеше неподвижно с гръб към тях и с наведена настрани глава слушаше какофонията от птичи гласове. Другите учени почтително чакаха, докато тя приключи със слушането и тръгна към тях сред дърветата. Кориолан отмести един клон и видя лицето ѝ, което може би лесно би могло да бъде забравено, ако не бяха огромните розови очила, окачени на носа ѝ. Моментално я разпозна. Тя беше жената, която му се скара за това, че е обезпокоил птиците ѝ, когато със залитане се мъчеше да избяга от лабораторията, след като беше видял как Клеменция се свлече на земята, покрита с многоцветна гной. Въпросът беше дали тя си го спомня? Той се сви още по-ниско зад гърба на Смайли и с огромен интерес започна да разглежда капана за птици.

Жената с розовите очила, която един от учените с нежност нарече „нашата д-р Кей“, ги поздрави дружелюбно и обясни каква е мисията им — да хванат по петдесет сойки-бъбривки и сойки-присмехулки — а после изложи плана за постигането на тази цел. Те трябваше да помогнат да се разпръснат из гората капаните със заложена в тях храна и вода, които да примамят птиците вътре. Капаните ще стоят отворени и птиците свободно ще влизат и излизат от тях. В сряда ще се върнат, ще сменят примамките и ще нагласят капаните така, че да хванат птиците.

Обзети от желание да свършат добре работата си, новобранците се разделиха на пет групи по четирима, всяка от които беше водена от учен. Кориолан се вмъкна в групата на човека, който беше представил д-р Кей, и при първа възможност се скри зад зелените клони. Освен капаните, носеха и раници, съдържащи различни примамки. Извървяха стотина метра и стигнаха до червен белег върху един дънер, който отбелязваше кота нула. Под ръководството на учените те се разпръснаха в концентрични кръгове около тази точка, като работеха в групи по двама, за да разнесат капаните и да ги качат високо в дърветата.

Кориолан се падна в двойка с Бъг, който се оказа първокласен катерач, тъй като беше израснал в Окръг 11, където децата помагат в овощните градини. Минаха два часа, през които се изпотиха, но свършиха доста работа, като Кориолан поставяше примамките, а Бъг ги качваше в клоните. Когато си тръгнаха, Кориолан седна на дъното на камиона и започна да оглежда ухапванията от насекоми по тялото си, докато разстоянието между него и д-р Кей беше достатъчно голямо. Не бъди параноичен, повтаряше си той. Тя не те помни.

Във вторник нещата тръгнаха постарому, макар че Кориолан трябваше да учи за изпита по време на ядене. Копнееше да се види с Луси Грей и тя не излизаше от мислите му, но с всички сили се стараеше да не мисли за нея, обещавайки си, че ще се отдаде на мечти, когато мине изпитът. В сряда той изпълни сутрешните си задължения, седя сам по време на обеда, заедно с наръчника за последен преговор и отиде в класната стая, където се провеждаха тактическите уроци. Двама други миротворци се бяха записали за изпита, единият на двайсет и седем-осем години, който твърдеше, че се е явявал пет пъти, и още един, сигурно към петдесетгодишен, което изглеждаше напреднала възраст за промени в живота.

Да взима изпити беше един от талантите на Кориолан и той почувства познатата възбуда, когато отвори листовката. Обичаше предизвикателството, а вродената му способност да се концентрира върху нещо се задейства и той веднага беше погълнат от мисловните задачи, които стояха пред него. Три часа по-късно, потънал в пот, изтощен и щастлив, той предаде теста и отиде в столовата за лед. После седна на сянка, втриваше кубчетата лед по кожата си и прекарваше през главата си въпросите от теста. Болката, че беше изпуснал университетската кариера, го споходи за кратко, но той я прогони с мисълта, че ще стане легендарен военен лидер като баща си. Може би това поначало беше неговата съдба.

Останалите от неговия взвод все още бяха с учените от Цитаделата, катереха се по дърветата и активираха капаните, затова той отиде да вземе пощата за неговата стая. Там чакаха два огромни колета от мами Плинт, обещаващи още една буйна вечер в „Таласъма“. Занесе ги в стаята, но реши да не ги отваря, докато не се върнат останалите. Мами му беше изпратила и отделно писмо, с което му благодареше за всичко, което беше направил за Сеян и го молеше да продължава да се грижи за момчето ѝ.

Кориолан остави писмото и въздъхна при мисълта, че е пазител на Сеян. Напускането на Капитола временно беше облекчило мъките му, но той вече се беше побъркал по бунтовниците. Беше заговорничил с Били Тауп. Страдаше за момичето в ареста. Колко време щеше да мине, преди да извърти друг номер като този с арената? И тогава, още веднъж, хората ще очакват от Кориолан да го измъкне.

Работата беше там, че според Кориолан Сеян нямаше да се промени. Може би не беше способен на това, но по-важното беше, че не желаеше да се променя. Той вече беше отхвърлил онова, което му предлагаше животът като миротворец: преструваше се, че не може да стреля, не искаше да се яви на изпит за офицер, ясно показваше, че не желае да постига нищо в името на Капитола. Окръг 2 винаги щеше да бъде неговият дом. Хората от окръзите винаги щяха да бъдат неговото семейство. Бунтовниците от окръзите винаги щяха да имат справедливата кауза на своя страна… и щеше да бъде дълг на Сеян да им помага.

Кориолан бе обзет от предчувствие за нова опасност. В Капитола се беше опитвал да не обръща внимание на необмислените му постъпки, но тук нещата бяха различни. Тук той беше разглеждан като пълнолетен и последствията от действията му можеха да бъдат фатални. Ако помогнеше на бунтовниците, можеше да го разстрелят. Всъщност какво ли ставаше в главата на Сеян?

Кориолан се подчини на внезапен импулс, отвори шкафчето на Сеян, извади кутията му и внимателно изсипа съдържанието ѝ на пода. Вътре имаше купче с листчета, пакетче дъвки и три шишенца с лекарства, предписани от лекар в Капитола. Две от тях, изглежда, бяха хапчета за сън, а третото беше шишенце морфлинг с капкомер, доста подобно на онова, което деканът Хайботъм използваше в някои случаи. Той знаеше, че Сеян взимаше лекарства, когато получи нервен срив, мами му беше казала, но защо беше донесъл лекарствата тук? Може би мами ги беше сложила в багажа, за всеки случай? Прегледа и останалите неща. Парче плат, хартия за писане, писалки, малко парче мрамор, грубо оформено като сърце, снимки. Семейство Плинт си правеше семеен портрет всяка година и той проследи растежа на Сеян от бебе до днес. Всички снимки бяха на семейството му, освен една стара фотография на група ученици. Кориолан предположи, че е на техния клас, но никой не му изглеждаше познат, а и повечето деца бяха облечени с дрипави дрехи, които не им бяха по мярка. Откри Сеян със спретнато костюмче, замислено усмихнат, на втория ред. Зад него се извисяваше момче, което му се стори доста по-възрастно. Като разгледа снимката по-отблизо, нещата си дойдоха на място. Това беше Марк. Училищна снимка от последната година на Сеян в Окръг 2. Нямаше снимки на съучениците му от Капитола, дори и на Кориолан. По някаква причина това най-ясно потвърждаваше на кого дължеше лоялността си Сеян.

На дъното на кутията намери дебела сребърна рамка, в която, колкото и да беше странно, се намираше дипломата на Сеян. Беше извадена от фината кожена папка и сложена в рамка, сякаш за да се поставя на показ. Но защо? Сеян никога, за нищо на света, не би я закачил на стената. Кориолан опипа рамката, проследи с пръсти потъмнелия метал и я обърна. Задната страна изглеждаше леко изместена и от едната страна се подаваше крайче зеленикава хартия. Това не е обикновена хартия, помисли си мрачно той и натисна държателите, за да освободи картона. Той изскочи и тесте нови банкноти се разпиля по пода.

Пари. И то значителна сума. Защо е донесъл Сеян толкова много кеш за новия си живот като миротворец? По настояване на мами? Не, не на мами. Тя явно мислеше, че парите са коренът на нещастието им. На Страбон? С идеята, че пред каквото и да се изправи синът му, парите ще го предпазят в беда? Възможно е, но Страбон обикновено уреждаше плащанията лично. Или Сеян е направил това сам, без знанието на родителите си? Този вариант беше по-притеснителен, като се замисли човек. Бяха ли това джобните му пари, внимателно събирани през годините? Изтеглени от банката в деня преди заминаването му и скрити в рамката за снимки? Сеян винаги се оплакваше от навика на баща си да се измъква от неприятностите с пари, но не беше ли това наследствена черта? Методът Плинт за решаване на проблеми. Предаван от баща на син. Неприятен, но ефективен.

Кориолан събра банкнотите, подреди ги и прелисти купчето. Стотици, може би хиляди долари. Но как би могъл да ги оползотвори в Окръг 12, където нямаше какво да се купи. Поне нищо, което би могло да се обясни със заплатата на миротворец. Повечето новобранци изпращаха половината си пари вкъщи, тъй като Капитолът им предоставяше всичко необходимо, освен хартия за писма и вечери в „Таласъма“. Предполагаше, че в „Таласъма“ се върти търговия на черно, но не беше видял нищо, което да го изкуши, щом веднъж пиенето беше осигурено. Не им трябваха умрели зайци, връзки за обувки и домашен сапун. А дори и да им трябваха, лесно можеха да си ги позволят. Разбира се, имаше други неща, които можеха да се купят. Като информация, достъп и мълчание. Имаше неща като подкупи. И като власт.

Кориолан чу гласовете на завръщащия се взвод. Бързо скри банкнотите в сребърната рамка, като не пропусна да остави малкото зеленикаво крайче да се показва. Прибра нещата в кутията и я върна в шкафчето на Сеян. Когато съквартирантите му влязоха, той стоеше пред колетите на мами с разтворени ръце, широко усмихнат, и питаше:

— Кой е свободен в събота?

Докато Смайли, Бийнпоул и Бъг отваряха колетите и разопаковаха съкровищата вътре, Сеян седеше на леглото и ги наблюдаваше развеселено.

Кориолан се облегна на горното легло.

— Да е жива и здрава твоята мами. Иначе всички щяхме да сме напълно безпарични.

— Да, без пукната пара — съгласи се Сеян.

Единственото качество на Сеян, в което не се беше съмнявал, беше честността му. Нещо повече, често му се искаше да не е чак толкова честен. Но това сега беше откровена лъжа, изказана така естествено, сякаш е истина. Което означаваше, че оттук нататък, ще подозира всяка негова дума.

26

Сеян се плесна по челото.

— О! Как мина тестът?

— Не се знае още — отговори Кориолан. — Изпращат ги в Капитола за оценяване. Казаха, че ще мине известно време, докато пристигнат резултатите.

— Изкарал си — увери го Сеян. — Заслужаваш го.

Толкова готов да го подкрепи. Толкова двуличен. Готов да се самоунищожи. Като нощна пеперуда, привлечена към пламъка. Кориолан малко се стресна, като си припомни писмото на Плурибус. Нали това е мърморил деканът Хайботъм след скарването с баща му преди толкова много години? Почти. Той беше използвал множествено число. „Като нощните пеперуди към пламъка“. Сякаш цяло ято пеперуди лети към огнения ад. Цяла група, готова да се самоунищожи. За кого говореше той? О, какво значение има? Дрогиран, изпълнен с омраза, старият Летящ задник. По-добре да не мисли за това.

След вечеря Кориолан отиде на първия си караул в един самолетен хангар на другия край на базата. Партньорът му беше възрастен миротворец, който, след като му нареди да си отваря очите, моментално заспа. Мислите му се насочиха към Луси Грей и той изпита силно желание да я види или поне да говори с нея. Такова губене на време беше да стои на пост, където очевидно нищо нямаше да се случи, когато можеше да я държи в обятията си. Чувстваше се като хванат в капан тук в базата, докато тя беше свободна да броди в нощта. В известен смисъл беше по-добре, когато тя беше затворена в Капитола и той най-общо знаеше какво прави. Откъде да знае дали в този момент Били Тауп не се опитва да намери път към сърцето ѝ. Защо да се преструва, че никак не я ревнува? Може би все пак трябваше тогава да направи така, че да го арестуват…

Когато се върна в спалното помещение, написа писъмце на мами, в което хвалеше получените лакомства, и друго до Плурибус, за да му благодари за помощта и да го пита дали може да намери струни за Луси Грей. Уморен от изпита, Кориолан заспа дълбоко и се събуди облян в пот на другата гореща августовска сутрин. Кога се захлаждаше времето? През септември? Октомври? На обед опашката пред машината за лед се простираше почти по цялата дължина на столовата. Трябваше да даде наряд в кухнята, където се подготвяше за най-лошото, но установи, че е повишен от миене на чинии до рязане на зеленчуци. Това щеше да е приятна промяна, ако не му бяха дали да реже лук. Със сълзите се примири, но започна все повече и повече да се тревожи за миризмата, която се излъчваше от ръцете му. Дори и след прекараната в миене на пода вечер, тя все пак предизвикваше коментар в стаята им и колкото и да се миеше, не можеше да я премахне. Така ли щеше да вони на лук, когато се видеше с Луси Грей?

В петък сутринта, въпреки жегата и безпокойството, което му причиняваше близостта с учените от Капитола, той все пак изпита облекчение, че следобед ще се занимава с птици. Бяха неприятни, но поне не оставяха прилепчива миризма. Бийнпоул припадна по време на упражненията и сержантът нареди съквартирантите му да го отнесат до клиниката, където Кориолан се възползва от възможността и си издейства метална кутия с прах за обрива, който беше получил по гърдите и дясното рамо от горещината.

— Дръж мястото сухо — посъветва го медикът. Той едва се сдържа да не направи гримаса. Не е бил сух нито за миг, откакто беше пристигнал в тази парна баня, наречена Окръг 12.

След като обядваха със сандвич с пастет, те се задрусаха в камиона към гората, където ги очакваха учените, все така издокарани с белите си престилки. Точно когато се разделяха на двойки, Кориолан научи, че тъй като не е имал партньор в сряда, Бъг е работил в тандем с д-р Кей. Тя толкова се впечатлила от неговото пъргаво катерене по клоните, че поискала отново да бъде с него. За Кориолан вече беше късно да си търси партньор, затова тръгна с тяхната група, като се държеше колкото може по-назад.

Нямаше смисъл. Докато гледаше как Бъг качва заредения с примамки капан на дървото и го поставя на мястото на другия с вече заловената сойка-бъбривка, д-р Кей дойде зад гърба му.

— И какво мислите за окръзите, редник Сноу?

Той беше хванат в капан като птица. В капан като трибутите в зоологическата градина. Да избяга в гората беше невъзможно. Спомни си съвета на Луси Грей. Възползвай се от случая.

Обърна се към нея с усмивка, достатъчно смутена, за да признае, че го е заловила, но и достатъчно развеселена, за да ѝ покаже, че не му пука.

— Знаете ли, научих повече за Панем за един ден като миротворец, отколкото за тринайсет години в училище.

Д-р Кей се засмя.

— Да. Невероятно много може да научи човек тук. Бях командирована в Дванайсет по време на войната. Живях във вашата база.

— Значи сте участвали в проекта „Сойка-бъбривка“? — попита Кориолан. Поне и двамата са имали публичен провал.

— Аз го ръководех.

Огромен публичен провал. Кориолан се почувства по-удобно. Той се беше провалил само в Игрите на глада, а не във всенародна война. Може би тогава тя ще изпита съчувствие към него и когато се прибере, ще даде по-благоприятен доклад на д-р Гол, ако успее да ѝ направи добро впечатление. Може би имаше смисъл да положи усилие да ѝ се хареса. Спомни си, че сойките-бъбривки са мъжки и не могат да се размножават помежду си.

— А тези сойки-бъбривки, това същите птици ли са, които използвахте за следене по време на войната?

— Аха. Те са моите деца. Не съм мислила, че пак ще ги видя. Общото мнение беше, че няма да изкарат зимата. Генетично модифицираните видове често не са много устойчиви в природата. Но моите птици, те са силни, а майката природа си има свои планове — отговори тя.

Бъг стигна до най-ниския клон и подаде клетката със сойката-бъбривка.

— Трябва да ги оставим в капаните засега. — Това не беше въпрос, само забележка.

— Да. Така може да намалим стреса от промяната — съгласи се д-р Кей.

Бъг кимна, смъкна се на земята и пое нов капан от Кориолан. Без да пита, той тръгна към друго дърво. Д-р Кей го гледаше одобрително.

— Някои хора просто разбират птиците.

Кориолан почувства с увереност, че той никога няма да бъде един от тези хора, макар че нищо не му пречеше да се преструва на такъв за няколко часа. Клекна до клетката и разгледа сойката-бъбривка.

— Знаете ли, аз така и не разбрах как действа цялото нещо. — Не че беше положил някакви усилия да разбере. — Знам, че записват разговорите, но как ги контролирате?

— Те са обучени да реагират на аудио команди. Ако имаме късмет, ще ви покажа. — Д-р Кей извади малко правоъгълно устройство от джоба си. На него имаше няколко цветни копчета, които не бяха обозначени, но беше възможно дългогодишната употреба да е заличила надписите. Тя се наведе към клетката до него и разгледа птицата с повече обич, отколкото според Кориолан подобаваше на един учен. — Не е ли красива?

Кориолан се опита да бъде убедителен.

— Много.

— И така, това, което чувате сега, това бърборене, си е негово. Той може да имитира другите птици или нас, или да си говори каквото си иска. Сега е „изключен“.

— Изключен? — попита Кориолан.

— Изключен? — Той чу ехото на собствения си глас да излиза от човката на птицата. — Изключен?

Още по-зловещо, когато е собственият ти глас, помисли си той, но радостно се засмя:

— Това бях аз!

— Това бях аз! — повтори сойката-бъбривка, а после започна да имитира някаква птица наблизо.

— Точно така — каза д-р Кей. — Но когато е „изключен“, бързо преминава към нещо друго. Друг глас. Обикновено някоя кратка фраза. Или откъс от птича песен. Каквото му хареса. За следенето беше необходимо да го сложим на ЗАПИС. Стискаме палци. — Тя натисна едно копче на дистанционното си устройство.

Кориолан не чу нищо.

— О, не. Сигурно е много стар.

— Не непременно — отвърна д-р Кей с усмивка. — Командните тонове не се чуват от човешкото ухо, но с лекота се улавят от птиците. Забелязвате ли как притихна?

Сойката-бъбривка мълчеше. Завъртя се в капана, клъвна нещо тук-там, държеше се по същия начин, само че не издаваше звуци.

— Работи ли? — попита Кориолан.

— Ще видим. — Д-р Кей натисна друго копче и птицата се върна към нормалното си чуруликане. — Пак е „изключен“. Хайде сега да видим какво е записал. — Тя натисна друго копче.

След кратка пауза, птицата заговори.

— О, не. Сигурно е много стар.

— Не непременно. Командните тонове не се чуват от човешкото ухо, но с лекота се улавят от птиците.

— Работи ли?

— Ще видим.

Точен запис. Но не. Шумът от листата на дърветата. Жуженето на насекомите, другите птици, нищо от това не се беше записало. Само чистият звук на човешкия глас.

— Ах — каза Кориолан, доста впечатлен, — колко дълго може да записва?

— Около час, в добър ден — отговори д-р Кей — Проектирани са да търсят горски райони и после се привличат от човешки гласове. Пускаме ги в гората на режим ЗАПИС, после ги прибираме със сигнал да се връщат в базата, където анализираме записа. Не само тук, но и в Окръзи единайсет, девет или където сме преценили, че ще бъдат полезни.

— Не може ли просто да поставите микрофони в гората? — попита Кориолан.

— Може да инсталираш подслушвателна апаратура в сгради, но гората е прекалено голяма. Бунтовниците добре познават терена, а ние — не. Сойката-бъбривка е органично, подвижно записващо устройство и за разлика от микрофона е неоткриваема. Бунтовниците можеха да уловят някоя птица, да я убият, да я изядат, ако желаят, но всичко, което ще са хванали, е една обикновена птица — обясни д-р Кей. — Те са перфектни, на теория.

— Но на практика бунтовниците разбраха какво представляват те — каза Кориолан. — Как успяха?

— Не сме съвсем сигурни. Някои мислят, че са видели как птиците се връщат в базата, но ние ги прибирахме само в полунощ. По-вероятно е, че не си прикривахме следите. Не се погрижихме да ги накараме да си мислят, че информацията, по която действахме, би могла да има и друг източник, освен запис в гората. Това сигурно е предизвикало подозрения и въпреки че черните им пера са отличен камуфлаж, тяхната активност в късните часове е събудила подозрения. После, струва ми се, те просто започнаха да експериментират и да ни подават фалшива информация, за да видят как ще реагираме. — Тя вдигна рамене. — А може и да са имали агент в базата. Съмнявам се, че някога ще разберем.

— Защо не използвате функцията за прибиране и не ги извикате всички в базата сега? Вместо… — Кориолан спря, защото не искаше да прозвучи като че ли се оплаква.

— Вместо да ви изкарваме навън в жегата, където да ви ядат комарите? — Тя се засмя. — Цялата предавателна апаратура беше демонтирана и старият ни птичарник сега е склад. Освен това, аз предпочитам да са при мен. Не искаме да отлетят и никога да не се върнат, нали така?

— Разбира се, че не — излъга Кориолан. — Те ще отлетят ли?

— Не съм сигурна какво ще направят сега, когато са подивели. В края на войната ги освободих и ги „изключих“. Иначе щеше да бъде жестоко. Една няма птичка би срещнала много трудности. Те не само оцеляха, но се съвкупиха със сойките-присмехулки. И сега имаме съвсем нов вид. — Д-р Кей посочи сойката-присмехулка в клоните. — Сойки-присмехулки ги наричат местните.

— А те какво могат да правят? — попита Кориолан.

— Не съм сигурна. Наблюдавам ги през последните няколко дни. Те нямат способност да имитират реч. Но имат по-добра, по-устойчива способност да повтарят музика, отколкото имаха майките им — отговори тя. — Изпейте нещо.

Кориолан имаше само една песен в репертоара си.

Бисер на Панем,

велик град, през вековете ти светиш

с нова светлина.

Сойката-присмехулка навири глава и пропя в отговор. Без думи, но точно възпроизведе мелодията с глас, който беше получовешки, полуптичи. Няколко други птици в околността подеха песента и я вплетоха в хармонична структура, което отново му напомни за Ятото и техните стари песни.

— Трябва да ги убием всички. — Думите се изплъзнаха от устата му, преди да успее да ги спре.

— Да ги убием? Защо? — попита учудено д-р Кей.

— Те са противоестествени. — Той се опита да извърти забележката си, така че да прозвучи като изказана от любител на птици. — Сигурно ще навредят на другите видове.

— Те изглеждат доста съвместими и ги има в целия Панем, там където съжителстват сойки-бъбривки и сойки-присмехулки. Ще вземем известен брой с нас и ще видим дали ще могат да се възпроизвеждат. Ако не могат, и без това ще изчезнат след още няколко години. Ако могат, защо да няма още един вид пойна птица?

Кориолан се съгласи, че сигурно са безвредни. През останалата част от следобеда задаваше въпроси и се държеше нежно с птиците, за да замаже коравосърдечното си изказване. Той нямаше нещо кой знае какво против сойките-бъбривки — те изглеждаха интересни от военна гледна точка — но нещо в сойките-присмехулки го отблъскваше. Беше подозрителен към спонтанното им сътворение. Природата се беше развилняла. Трябва да умрат. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

Към края на деня притежаваха над трийсет сойки-бъбривки, но в капаните не се беше хванала нито една сойка-присмехулка.

— Може би сойките-бъбривки не са така подозрителни, като се има предвид, че капаните са им по-познати. В крайна сметка, те са отгледани в клетки — разсъждаваше д-р Кей. — Няма значение. Ще им дадем още няколко дни и ако се наложи, ще донесем мрежите.

Или пушките, помисли си Кориолан.

Когато се върнаха в базата, двамата с Бъг бяха избрани да разтоварят клетките и да помогнат на учените да ги подредят в хангара, където щеше да бъде временният дом на птиците.

— Искате ли да ни помагате да се грижим за тях, докато ги пренесем в Капитола? — попита д-р Кей. Бъг се съгласи с една от редките си усмивки, а Кориолан прие с ентусиазъм. Освен че искаше да направи добро впечатление, в хангара беше по-хладно поради индустриалните вентилатори. Там щеше да бъде по-добре за причинения му от горещината обрив, който значително се беше засилил в гората. А и беше някакво разнообразие.

Преди да изгасят лампите, съквартирантите извадиха лакомствата на мами и направиха план за следващите два уикенда в „Талисмана“, в случай че тя не им изпращаше колети редовно. Поради търговските си способности Смайли стана техният ковчежник. Той внимателно отдели необходимото за две вечери — за бял алкохол и дарение за кошничката на Ятото след шоуто. Каквото остана беше разделено на пет. За своя дял Кориолан взе шест пуканкови топки, от които си позволи само една. Останалите запази за Ятото.

В събота сутринта, когато Кориолан се събуди, имаше буря и по покрива на бараката удряше градушка. На път за закуска съквартирантите се замеряха с ледени късове, големи колкото портокал, но по обед слънцето се показа и грееше по-силно от всякога. Двамата с Бъг бяха на смяна следобед да гледат бъбривките и присмехулките. Изчистиха клетките им, после ги нахраниха и им дадоха вода под ръководството на двама учени от Капитола. Макар че някои бяха попаднали в капана по две и по три, сега всяка птица обитаваше своя собствена клетка. През втората част на смяната те внимателно пренесоха птиците, една по една, до мястото в хангара, където беше изградена временна лаборатория. Там бъбривките бяха номерирани, етикетирани и подложени на основни упражнения, за да се установи дали все още реагират на аудио команди от дистанционно устройство. Оказа се, че всички са запазили способността да записват и възпроизвеждат човешки глас.

Когато се отдалечиха и учените не можеха да ги чуят, Бъг поклати глава:

— Това хубаво ли е за тях?

— Не знам. Създадени са за това — каза Кориолан.

— Щяха да бъдат по-щастливи, ако просто ги оставеха в гората.

Кориолан не беше сигурен дали Бъг е прав. Откъде да знае дали след няколко дни птиците няма да се събудят в клетките си в Цитаделата и да се чудят какъв е бил този жесток десетгодишен кошмар в Окръг 12. Може би ще са по-щастливи в контролирана среда, в която толкова много заплахи са отстранени. — Сигурен съм, че учените ще се грижат добре за тях.

След вечеря той се помъчи да не показва нетърпението си, докато съквартирантите му се приготвяха. Тъй като беше решил да запази любовната си връзка в тайна, имаше намерение да се измъкне, щом пристигнеха в „Таласъма“. Остана проблемът със Сеян. Той беше излъгал за парите, но може би просто се беше опитал да се впише сред безпаричните си съквартиранти. След инцидента с картата той, изглежда, искрено се беше разкаял, и Кориолан се надяваше, че е осъзнал опасността, която го грози, ако действа като посредник в случая с Лил. Но нямаше ли Били Тауп или бунтовниците отново да го потърсят, след като първоначално беше проявил готовност да им помогне? Той беше в много уязвима позиция. Най-лесното нещо щеше да бъде да го заведе да видят Ятото, щом се отделят от другите.

— Искаш ли да дойдеш зад кулисите с мен? — попита той Сеян тихо, когато стигнаха до „Таласъма“.

— Поканен ли съм?

— Разбира се — отговори Кориолан, макар че всъщност само той беше поканен. Но може би така беше по-добре. Ако Сеян забавлява Мод Айвъри, Кориолан ще може да остане насаме с Луси Грей за няколко минути. — Но ще трябва да се измъкнем от групата.

Това се оказа лесно, тъй като тълпата този път беше много по-голяма и новата реколта от бял алкохол беше необикновено силна. Оставиха Смайли, Бъг и Бийнпоул да се пазарят, намериха вратата до сцената и излязоха на тясна, безлюдна задна уличка.

Онова, което Луси Грей беше описала като барака, се оказа стар гараж, който побираше около осем коли. Големите врати за колите бяха затворени с вериги, но в ъгъла на сградата имаше малка врата, която се намираше директно срещу вратата за сцената. Щом чу разговори и настройване на инструменти, Кориолан знаеше, че са открили мястото.

Вътре завариха Ятото, които бяха завладели пространството, чувстваха се удобно, насядали на стари автомобилни гуми и стари мебели, а калъфите на инструментите и апаратурата им бяха разхвърляни навсякъде. Макар и да имаше още една врата в другия край, която беше отворена, вътре беше горещо като в пещ.

Щом ги видя, Мод Айвъри изтича към тях.

— Здравейте!

— Добър вечер. — Кориолан се поклони и ѝ подаде пакетчето с пуканковите топки. — Сладки за сладкото момиче.

Мод Айвъри погледна в пликчето и подскочи, преди да направи реверанс.

— Сърдечно благодаря. Ще ти изпея специална песен тази вечер!

— Единствено с тази надежда дойдох — каза Кориолан. Странно беше как светските маниери от Капитола изглеждаха съвсем естествени за Ятото.

— Добре, но не мога да кажа името ти, защото ти си тайна — захили се тя.

Мод Айвъри изтича при Луси Грей, която беше седнала по турски на едно бюро и настройваше китарата си. Тя се усмихна нежно на възбуденото детско личице, но каза строго:

— Запази ги за после.

Мод Айвъри се хвърли да показва съкровищата си на другите от групата. Сеян се присъедини към тях, а Кориолан само им махна с ръка и отиде при Луси Грей.

— Нямаше нужда да правиш това. Ще я разглезиш.

— Само се опитвам да вкарам малко щастие в главата ѝ.

— А какво ще кажеш за моята глава? — подразни го Луси Грей. Кориолан се наведе и я целуна. — Добре, като начало. — Тя се дръпна малко и потупа мястото до себе си на бюрото.

Кориолан седна и се огледа.

— Какво представлява това място?

— В момента е нашата стая за почивка. Идваме тук преди и след шоуто и когато излизаме от сцената между две изпълнения.

— Но кой е собственикът? — Надяваше се, че не са се настанили в чужда собственост без разрешение.

— Нямам представа, — каза Луси Грей безучастно. — Ще си кацаме тук, докато ни изпъдят.

Птици. Винаги птици около нея, когато става дума за Ятото. Пеене, кацане, пера в шапките. Хубави птици бяха всички те. Той ѝ разказа за възложената му задача да се грижи за сойките-бъбривки, като си мислеше, че ще я впечатли, защото е бил избран да работи с тях, но това само я натъжи.

— Мъчно ми е като си помисля за тях, затворени в клетки, след като вече са вкусили свободата — каза Луси Грей. — Какво очакват да открият те там в лабораториите си?

— Не знам. Дали оръжието им все още работи? — предположи той.

— Звучи като изтезание. Някой да ти контролира гласа по този начин. — Тя вдигна ръка и докосна гърлото си.

На Кориолан това му се стори малко драматично, но се опита да прозвучи успокоително.

— Не мисля, че това се отнася за хората.

— Наистина ли? Ти винаги ли се чувстваш свободен да говориш каквото си мислиш, Кориолан Сноу? — попита тя и го погледна насмешливо.

Да говори каквото си мисли? Да, разбира се. Е, в разумни граници. Не се хвърляше да коментира всяко дребно нещо. Какво питаше тя? Питаше какво той мисли за Капитола. И за Игрите на глада. И за окръзите. Истината беше, че той подкрепяше повечето действия на Капитола, а останалите рядко го интересуваха. Но ако се наложеше, щеше да говори. Нали? Срещу Капитола? Както правеше Сеян? Дори ако имаше последствия? Не беше сигурен. Но почувства, че трябва да се защити.

— Да. Мисля, че човек трябва да говори каквото мисли.

— И баща ми мислеше така. И завърши с повече дупки от куршуми в тялото си, отколкото мога да преброя на двете си ръце — каза тя.

Какво намекваше тя? Макар че не го каза, можеше да се обзаложи, че тези куршуми са излезли от оръжието на някой миротворец. Може би от някой, който е бил облечен точно като него в момента.

— А баща ми беше убит от бунтовнически снайперист.

Луси Грей въздъхна.

— Сега се разсърди.

— Не. — Но се беше разсърдил. Опита се да преглътне гнева си. — Просто съм уморен. Цяла седмица очаквах да те видя. Съжалявам за баща ти — съжалявам и за моя баща — но не аз управлявам Панем.

— Луси Грей! — извика Мод Айвъри от другия край на бараката. — Време е!

Ятото беше започнало да се нарежда пред вратата с инструменти в ръце.

— По-добре да тръгвам. — Кориолан слезе от бюрото. — Успех!

— Ще те видя ли след това? — попита тя.

Кориолан изпъна униформата си.

— Трябва да се прибирам заради вечерния час.

Луси Грей се изправи и прехвърли китарата през главата си.

— Разбирам. Утре планираме екскурзия до езерото, ако си свободен.

— До езерото? — Наистина ли имаше приятни места в този нещастен окръг?

— Намира се в гората. Дълга разходка, но водата е приятна за къпане — каза тя. — Много искаме да дойдеш с нас. Доведи и Сеян. Ще имаме цял ден на разположение.

Той искаше да отиде. Да бъде с нея цял ден. Все още беше ядосан, но това беше глупаво. Тя всъщност не го беше обвинила в нищо. Разговорът просто беше излязъл от релси. Всичко беше заради тези глупави птици. Тя му подаваше ръка; наистина ли искаше да я отблъсне? Толкова рядко я виждаше, че не можеше да си позволи сръдни.

— Добре. Ще дойдем след закуска.

Тя го целуна по бузата и се присъедини към другите от Ятото, които излизаха от бараката.

В „Таласъма“ двамата със Сеян си проправиха път през гъстия въздух, натежал от пот и алкохол. Намериха съквартирантите си на същото място, където бяха и миналата седмица. Бъг им беше запазил щайги. Кориолан и Сеян седнаха от двете му страни и отпиваха от общата бутилка.

Мод Айвъри изскочи на сцената и представи другите музиканти. Щом заеха местата си, музикантите започнаха да свирят. Нямаше да се вижда с Луси Грей след представлението, така че защо да не се напие малко? Гневният възел в гърдите му започна да се отпуска и той впери поглед в нея. Толкова привлекателна, толкова мила, толкова жива. Започна да се притеснява, задето беше избухнал и дори не можеше точно да си спомни какво беше казала тя, за да го предизвика. Вероятно нищо. Преживял беше дълга, напрегната седмица с изпита, птиците и глупостите на Сеян. Заслужаваше малко да се позабавлява.

Отпи още няколко глътки и се почувства по-дружелюбно настроен към света. Музиката, позната и нова, го завладя. Веднъж се хвана, че пее с публиката, спря се смутено, но после осъзна, че никой не се интересува от него, нито е достатъчно трезвен, за да си спомни след това.

В един момент Барб Азур, Там Амбър и Кларк Кармайн напуснаха сцената, очевидно за почивка в бараката, като оставиха Мод Айвъри, качена на сандъка си пред микрофона и Луси Грей, прокарваща пръсти по струните до нея.

— Обещах на един приятел, че ще му изпея нещо специално тази вечер, и ето песента — изчурулика Мод Айвъри. — Всеки от нас от Ятото е дал името си на някоя балада, а тази принадлежи на хубавата дама до мен! — Тя подаде ръка на Луси Грей, която се поклони на ръкоплясканията от няколко страни. — Това е наистина стара балада от някакъв човек на име Уърдсуърт. Ние малко я разбъркахме, за да стане по-разбираема, но все пак е нужно да слушате внимателно. — Тя сложи пръст пред устните си и публиката утихна.

Кориолан разтърси глава и се помъчи да се съсредоточи. Ако това беше песента на Луси Грей, той искаше да слуша внимателно, за да може да каже нещо приятно утре.

Мод Айвъри кимна на Луси Грей за въведението и започна да пее с тържествен глас:

За Луси Грей все чувах

и скитащ в пустошта

призори случайно зърнах

самотното дете.

Нямаше приятел, ни другар,

живееше, където никой не живее.

— Най-красивото цвете

на този склон планински.

Добре, значи имало едно малко момиченце, което живеело в планината. И очевидно не можело да си намери приятели.

Все още срещам някоя сърна

или заек сред тревата.

Но сладкото лице на Луси Грей

да видя няма вече.

И то умряло. Как? Имаше предчувствие, че скоро ще разбере.

— Довечера ще има буря —

до града трябва ти да идеш.

Носи фенер, дете, да светиш

на майка си в снега.

— Да, татко, с радост ще отида.

Все още е следобед —

часовникът удари два,

а сигурно ще има и луна.

След тези думи баща ѝ продължи

да сече дърва;

работата го погълна; — а Луси Грей

фенера взе и тръгна.

Безгрижна като сърна планинска,

по нов неотъпкан път пое,

пръскайки с крака пухкавия сняг,

който се издигаше като дим.

Бурята неочаквано дойде;

Тя бродеше насам-натам;

и много път измина,

но никога не стигна до града.

Ах. Много безсмислени думи, но е ясно, че тя се загубила в снега. Е, нищо чудно, щом са я изпратили в снежната буря. И после вероятно е умряла от студ.

Цяла нощ нещастните родители

я търсиха надлъж и шир;

от Луси нямаше следа

и повече не се видя.

Призори стигнаха на хълма,

над блатото надвиснал;

и там видяха дървен мост

над пропастта дълбока.

Заплакаха — и тръгнаха към къщи.

В небето всички ще се срещнем;

но после майката съзря в снега

следи от стъпките на Луси Грей.

О, хубаво. Открили са следи от стъпките ѝ. Щастлив край. Една от тези глупости, като песента, която Луси Грей пееше за някакъв мъж, който умрял от измръзване. Опитали се да го кремират в една пещ, но той се разтопил и си бил жив и здрав. Сам Еди-кой си.

Те проследиха стъпките ѝ малки

до подножието на хълма;

минаха през глоговите храсти

и после покрай каменна стена;

Прекосиха широката ливада;

следите все бяха там;

продължиха, без да ги загубят;

и стигнаха до моста.

Тръгнаха по снежния бряг

и следваха ги стъпка по стъпка;

стигнаха до средата на моста

и там вече нямаше следи!

Чакай? Какво? Тя безследно изчезва?

Но някои казват и до днес,

че тя е още жива;

че може да зърнеш сладката Луси Грей

в пустошта самотна.

Как тя се носи над земята

и не поглежда никога назад;

и пее своята самотна песен,

която вятърът разнася.

Ох, разказ за призраци. Ух. Как се изплаших. Много тъпо. Е, ще положи всички усилия да покаже, че му е харесала, когато се види с Ятото утре. Но, наистина, кой кръщава детето си на момиче призрак? Въпреки че ако момичето е призрак, къде е трупът му? Може би се е отчаяла от безотговорните си родители, които са я изпращали в снежни бури, избягала е и е отишла да живее в гората. Но в такъв случай, защо не е пораснала? Нищо не разбираше, а белият алкохол не му помагаше. Спомни си за времето, когато не беше разбрал едно стихотворение в час по реторика и Ливия Кардю го беше унижила пред всички. Каква отвратителна песен. Може би никой няма да говори за нея… Не, ще говорят. Мод Айвъри ще очаква отговор. Значи просто ще каже, че е блестяща. И нищо друго. Ами ако пожелае да говори за нея?

Кориолан реши да пита Сеян, който винаги беше добър по реторика, просто за да види какво мисли той.

Но когато се наведе през Бъг, видя, че мястото на Сеян е празно.

27

Кориолан огледа заведението, като се опитваше да скрие нарастващата си тревога. Къде беше Сеян? Адреналинът се бореше с белия алкохол за надмощие над мозъка му. Толкова беше потънал в музиката и алкохола, че не беше забелязал изчезването му. Ами ако не е променил решението си за Лил? Може би в този момент беше там някъде из тълпата и заговорничеше с бунтовниците?

Кориолан почака да свършат аплодисментите за Мод Айвъри и Луси Грей и стана на крака. Точно когато се приближи до вратата, на мътната светлина видя как Сеян се връща.

— Къде беше? — попита Кориолан.

— Навън. От този бял алкохол веднага ми се допикава. — Сеян седна на щайгата си и насочи вниманието си към сцената.

Кориолан също се върна на мястото си и гледаше шоуто, но мислите му бяха заети с друго. Белият алкохол не действа така на никого. Твърде силен е, а изпитото количество беше твърде малко. Още една лъжа. Какво означаваше това? Че не може да изпуска Сеян от поглед нито за миг? До края на шоуто той постоянно поглеждаше настрани, за да се увери, че пак не е изчезнал. Остана до него, след като Мод Айвъри мина да събира пари със своята украсена с много панделки кошничка, но после Сеян се хвърли да помага на Бъг да отведат мъртвопияния Бийнпоул в базата. Не се яви възможност за по-нататъшни разговори. Ако наистина Сеян се беше измъкнал, за да заговорничи с бунтовниците, директната конфронтация след инцидента с Били Тауп очевидно се беше провалила. Явно трябваше да измисли нова стратегия.

В неделя слънцето изгря прекалено ярко за пулсиращата от болка глава на Кориолан. Той повърна всичкия алкохол и стоя под душа, докато очите му се фокусираха и вече не му се виеше свят. Мазните яйца в столовата бяха немислими, затова той гризеше препечената филийка, докато Сеян изяде и двете порции, с което само потвърди предположенията му, че почти не беше пил предишната вечер и определено не толкова, че да се налага да излиза навън. Техните трима съквартиранти дори не бяха успели да станат за закуска. Докато измисли по-добър начин, Кориолан трябваше да го наблюдава като ястреб, особено когато бяха извън базата. Днес обаче му беше нужен спътник, за да отиде на езерото.

Ентусиазмът на Кориолан беше спаднал, за сметка на което Сеян с радост прие предложението.

— Разбира се, ще бъде празник. Нека да вземем лед!

Докато Сеян увещаваше Куки за още една найлонова торбичка, Кориолан отиде в клиниката за аспирин. Срещнаха се на портала и тръгнаха.

Тъй като не знаеха по-кратък път до Пласта, те се върнаха до градския площад и оттам проследиха стъпките си от предишната седмица. Кориолан се чудеше дали да не опита още един откровен разговор със Сеян, но щом заплахата за държавна измяна не беше подействала, тогава какво би подействало? А и не знаеше със сигурност дали Сеян беше заговорничил с бунтовниците. Може би снощи наистина е излязъл да се изпикае и в такъв случай да го обвинява щеше само да го направи по-недоверчив. Единственото истинско доказателство, което имаше, бяха скритите пари и може би Страбон го беше накарал да ги вземе, но Сеян твърдо не желаеше да ги използва. Той не ценеше парите, а парите от производство на муниции сигурно му тежаха. Може би за него беше въпрос на чест да се справи сам.

Ако още беше разстроена заради спречкването им, Луси Грей не го показа. Тя го посрещна на задната врата с целувка и чаша студена вода, за да се освежи по пътя до езерото.

— Дотам се стига за два до три часа, в зависимост от бодливите храсти, но си заслужава.

За пръв път Ятото излизаше без инструментите си. Барб Азур си остана вкъщи, за да наглежда нещата. Изпрати ги с кофа, в която имаше бутилка вода, един хляб и старо одеяло.

— Тя отскоро се вижда с едно момиче, което живее наблизо — сподели Луси Грей, когато се отдалечиха достатъчно. — Сигурно се радва, че ще бъдат сами в къщата цял ден.

Там Амбър ги преведе през поляната и навлязоха в гората. Кларк Кармайн, Мод Айвъри и Сеян вървяха след него, оставяйки Луси Грей и Кориолан на опашката. Нямаше пътека. Вървяха в редица по един, отместваха клони и се мъчеха да се предпазят от бодливите растения в храсталаците. След десет минути не остана и следа от Окръг 12, освен острата миризма от мините. След двайсет минути дори и тя изчезна сред растителността. Сянката на дърветата ги пазеше от лъчите на слънцето, но не можеше да ги спаси от жегата. Насекомите жужаха, катеричките писукаха и птиците пееха, необезпокоявани от присъствието им.

Въпреки опита си от двата дена, през които се беше грижил за птиците, колкото повече се отдалечаваха от цивилизацията, толкова по-неспокоен ставаше Кориолан. Чудеше се дали други същества — по-големи и по-силни, с остри зъби — не се крият сред дърветата. Когато осъзна това, той се престори, че му трябва тояга за ходене, спря за момент, вдигна един як паднал клон и го окастри.

— Откъде знае пътя? — попита той Луси Грей, като кимна към Там Амбър.

— Всички го знаем — отговори тя. — Там е вторият ни дом.

Тъй като никой друг не се притесняваше, той вървеше безропотно и това продължи, както му се стори, цяла вечност, затова се зарадва, когато Там Амбър спря. Но той каза само: „Половината път“. Те си предаваха торбичката с лед, пиеха разтопената вода и смучеха останалите кубчета.

Мод Айвъри се оплака от болки в стъпалото, свали скъсаната си кафява обувка и показа доста голяма пришка.

— Тези обувки не ходят както трябва.

— Това са старите обувки на Кларк Кармайн. Мъчим се да я изкарат за лятото — каза Луси Грей, докато намръщено разглеждаше малкото краче.

— Много са стегнати — оплака се Мод Айвъри. — Искам щайги за скумрия, както в онази песен.

Сеян се наведе и ѝ предложи гърба си.

— Искаш ли малко да пояздиш?

Мод Айвъри го яхна.

— Пази ме да не си ударя главата!

Щом се прие това решение, те се редуваха да я носят. Тъй като вече не трябваше да се напряга, тя пое дълбоко въздух и запя:

В пещерата, в долината,

в дълбока мина,

живееше стар златотърсач

с дъщеря си Клементина.

Беше руса като фея,

но имаше голям крак,

и сандали от щайги за скумрия,

само че без капак.

За ужас на Кориолан хор сойки-присмехулки от високите клони подхванаха мелодията. Той не очакваше, че ги има толкова навътре — тези същества определено бяха завзели гората. Но Мод Айвъри беше възхитена и продължи представлението. Кориолан я носи през последната част от пътя и за да я развлича, ѝ благодари за песента на Луси Грей от снощното шоу.

— Какво мислиш за нея? — попита тя.

Той отбягна въпроса.

— Много ми хареса. Ти беше фантастична.

— Благодаря ти, но аз питам за песента. Мислиш ли, че хората наистина виждат Луси Грей или само си измислят? — попита тя. — Защото според мен наистина я виждат. Само че сега тя лети като птица.

— Лети ли? — Кориолан се почувства по-добре, най-малкото защото загадъчната песен поне беше обект на дебати — значи не само той беше прекалено тъп, за да разбере единствената ерудирана интерпретация.

— Ами как иначе няма да остави следи от стъпките си? — попита тя. — Мисля, че тя лети наоколо и се мъчи да не среща хора, тъй като те ще я убият, защото е различна.

— Да, различна е. Тя е призрак, глупчо — каза Кларк Кармайн. — Призраците не оставят стъпки, защото са ефирни.

— Тогава къде е тялото ѝ? — попита Кориолан, който видя някакъв смисъл във версията на Мод Айвъри.

— Тя пада от моста и умира, само че това е толкова ниско долу, че никой не може да я види — каза Кларк Кармайн. — Както и да е, тя е мъртва и духът ѝ витае наоколо. Как би могла да лети без криле?

— Тя не пада от моста! Тогава снегът щеше да изглежда различно там, където стои! — настояваше Мод Айвъри. — Луси Грей, кой е прав?

— Това е загадка, миличка. Също като мен. Затова е моята песен — отговори Луси Грей.

Когато пристигнаха на езерото, Кориолан се задъхваше и се беше обезводнил, а обривът му се беше възпалил от потта. Членовете на Ятото се съблякоха по бельо и скочиха във водата, а той моментално ги последва. Нагази навътре, студената вода го обгърна, изчисти паяжината от главата му и успокои обрива му. Той плуваше добре, тъй като го бяха обучавали в училище от ранна възраст. Бързо се отдели от калното дъно и усети дълбоката вода. Доплува до средата на езерото, отпусна се по гръб и огледа пейзажа. Гората се издигаше от всички страни и макар очевидно да нямаше път до езерото, малки разрушени къщички бяха накацали по брега. Повечето не биха могли да бъдат поправени, но една солидна на вид бетонна постройка все още имаше покрив и здрава врата. Семейство патици мина на няколко метра от него, а долу под краката си видя риби. Мисълта, че там може да има и други неща, го накара да заплува към брега, където Ятото бяха включили Сеян в някакъв вид игра с топка, за която използваха голяма шишарка. Кориолан се присъедини с радост. Беше му приятно да прави нещо само за развлечение. Напрежението от това всеки ден да бъде възрастен човек го беше изтощило.

След кратка почивка Там Амбър почисти няколко клона и направи въдици, като прикрепи към тях връв и саморъчно изработени куки. Кларк Кармайн започна да рови земята за червеи, а Мод Айвъри отвлече Сеян да берат горски плодове.

— Не ходете около скалите — предупреди ги Луси Грей. — Змиите обичат това място.

— Тя винаги знае къде са — каза Мод Айвъри на Сеян. — Хваща ги с ръце, но мен ме е страх от тях.

За Луси Грей и Кориолан остана да съберат дърва за огън. Всичко това малко го развълнува — плуването полугол сред диви същества, паленето на огън на открито, неочакваната възможност да остане насаме с Луси Грей. Тя имаше кутия кибрит, но каза, че кибритите са скъпи и трябва да се справят със само една клечка. Когато купчинката сухи листа пламна, Кориолан седна близо до Луси Грей и двамата започнаха да я подклаждат първо със съчки, после с по-големи клони. Почувства се щастлив, че е жив, както не се беше чувствал от седмици.

Луси Грей се облегна на рамото му.

— Виж, извинявай, ако съм те разстроила снощи. Не те обвинявах за смъртта на баща ми. Ние и двамата сме били малки деца, когато се е случило това.

— Знам. Съжалявам, ако съм реагирал пресилено. Само че аз просто не мога да се преструвам, че съм нещо друго, освен това, което съм. Не съм съгласен с всичко, което прави Капитолът, но съм от Капитола и общо взето според мен сме прави, че трябва да има ред — каза Кориолан.

— Ятото вярват, че сме дошли на този свят, за да намалим страданията, а не да прибавяме към тях. Мислиш ли, че Игрите на глада са нещо правилно? — попита тя.

— Дори не знам защо ги правим, ако трябва да бъда честен. Но мисля, че хората много бързо забравят войната. Какво си причинихме един на друг. На какво сме способни. Както окръзите, така и Капитолът. Знам, че Капитолът изглежда жесток по тези места, но ние просто се опитваме да държим нещата под контрол. Иначе ще настъпи хаос и хората ще тръгнат да се избиват един друг както на арената. — Сега за пръв път той се опитваше да изкаже мислите си с думи пред някой друг, освен д-р Гол. Чувстваше се малко несигурен, като дете, което се учи да ходи, но вече усеща независимостта, която му дават краката.

— Мислиш, че хората ще започнат да се избиват?

— Да. Ако няма закон и някой, който да го прилага, мисля, че ще се превърнем в животни — каза той с повече увереност. — Дали ни харесва или не, Капитолът е единственото нещо, което поддържа безопасността ни.

— Хм. Значи те поддържат безопасността ми. А аз от какво трябва да се лиша в замяна?

Кориолан разбърка огъня с пръчка.

— Да се лишиш? Ами, от нищо.

— Ятото се лишиха. Не могат да пътуват. Не могат да изнасят концерти без разрешение. Могат да пеят само определен вид песни. Ако възникне бой, ще те застрелят, както застреляха баща ми. Опитваш се да запазиш семейството си и ти чупят главата, както на майка ми. Ами ако мисля, че тази цена е прекалено висока? Може би свободата ми си заслужава риска.

— Значи семейството ти в крайна сметка са били бунтовници. — Кориолан не беше изненадан.

— Моето семейство е Ятото, на първо и на последно място — потвърди Луси Грей. — Не сме нито от окръзите, нито от Капитола, не сме нито бунтовници, нито миротворци. Ние сме си просто ние. И ти си като нас. Ти искаш да мислиш самостоятелно. Ти се съпротивляваш. Знам го поради това, което направи за мен в Игрите.

Е, тук имаше право. Ако Капитолът смяташе Игрите на глада за необходими, а той се опита да им попречи, не беше ли отхвърлил властта на Капитола? Не беше ли се съпротивлявал, както каза тя? Не като Сеян в открито неподчинение. Но по свой собствен по-тих, по-скрит начин?

— Ето в какво вярвам аз. Ако Капитолът не беше на власт, дори нямаше да водим този разговор, към този момент вече щяхме да сме се унищожили един друг.

— Хората са на тази земя много преди появата на Капитола. Предполагам, че ще са тук и много след него — завърши тя.

Кориолан си спомни мъртвите градове, покрай които беше минал по пътя за Окръг 12. Тя твърдеше, че Ятото са пътували, значи и тя трябва да ги е видяла.

— Не много от тях. Панем беше прекрасен. Виж какъв е сега.

Кларк Кармайн донесе на Луси Грей някакво растение, което беше изтръгнал с корените от езерото, с остри листа и малки бели цветчета.

— Хей, намерил си катнис. Браво, КК.

Кориолан се почуди дали цветето е декоративно, като розите на грандмама, но Луси Грей веднага разгледа корените, от които висяха малки грудки.

— Още е доста рано.

— Да — съгласи се Кларк Кармайн.

— За какво? — попита Кориолан.

— За ядене. След няколко седмици те ще се превърнат в картофи с приличен размер и тогава ги печем — каза Луси Грей. — Някои хора ги наричат блатни картофи, но на мен катнис повече ми харесва. Звучи приятно.

Дойде Там Амбър с няколко риби, почисти ги, извади вътрешностите и ги наряза на парчета. Уви парчетата в листа и ги поръси с някаква билка, която беше набрал, а Луси Грей ги подреди върху жарта. Когато Мод Айвъри и Сеян се върнаха с кофа, пълна с къпини, рибата се беше изпекла. От дългото ходене и плуване апетитът на Кориолан се беше върнал. Изяде всяка хапка от порцията си, която се състоеше от риба, хляб и къпини. После Сеян поднесе изненадата си — половин дузина захарни сладки на мами, неговият дял от колета, който беше запазил.

След обеда постлаха одеялото под дърветата, излегнаха се и съзерцаваха пухкавите облаци в блестящото синьо небе.

— Никога не съм виждал точно такъв цвят — каза Сеян.

— Лазур — отвърна Мод Айвъри. — Като името на Барб Азур. Това е нейният цвят.

— Нейният цвят? — попита Кориолан.

— Първото име на всеки от нас е взето от някаква балада, а второто е цвят. На Барб е от „Барбара Алън“ и лазурносиния цвят като небето. Моето идва от „Мод Клеър“ и слонова кост като клавишите на пианото. А Луси Грей е специална, защото цялото ѝ име е от баладата. И Луси, и Грей.

— Точно така, сива като зимен ден — каза Луси Грей с усмивка.

Кориолан не беше забелязал връзката. Просто си мислеше, че имат странни имена като всички членове на Ятото. Слонова кост и кехлибар предизвикваха някакви асоциации с кутията за бижута на грандмама. А лазур, тауп и кармин не бяха цветове, които разпознаваше. Що се отнася до баладите, кой знае те откъде идваха? Виждаше му се чудно да даваш такива имена на децата си.

Мод Айвъри го мушна в стомаха.

— Твоето име звучи като на някой от Ятото.

— Така ли? — каза той и се засмя.

— Сноу — бял като сняг. Снежнобял — захили се Мод Айвъри. — Има ли балада за Кориолан?

— Аз поне не знам за такава. Защо ти не напишеш балада за мен? — каза той и на свой ред я мушна в гърба. — Балада за Кориолан Сноу.

Мод Айвъри седна на стомаха му.

— Луси Грей е писателят. Защо не помолиш нея?

— Ей, престани да го тормозиш. — Луси Грей дръпна Мод Айвъри до себе си. — Струва ми се, че трябва малко да поспиш, преди да тръгнем.

— Хората ще ме носят — каза Мод Айвъри, като се мъчеше да се освободи. — А аз ще им пея!

О, моя мила, о, моя мила…

— О, по-тихо, ако може — каза Кларк Кармайн.

— Хайде, полегни си малко — допълни Луси Грей.

— Е, ще си легна, ако ми пееш. Изпей ми онази, която ми пееше, когато бях болна от грип.

Тя сложи глава в скута на Луси Грей.

— Добре, но само ако пазиш тишина. — Луси Грей галеше Мод Айвъри по косата, чакаше я да се успокои и чак тогава тихичко запя.

На поляната в легло от трева,

на зелената мека възглавница под върбата,

положи глава и затвори сънени очи,

а когато пак ги отвориш, слънцето ще изгрее.

Тук е спокойно, топло е тук,

маргаритките от всичко те пазят,

тук сънищата са сладки и сбъдват се утре,

тук е мястото, където обичам те аз.

Песента успокои Мод Айвъри и Кориолан почувства, че тревогите му изчезват. Нахранен с прясна храна, под сянката на дърветата, заслушан в тихата песен на Луси Грей, той започна да оценява природата. Тук наистина беше красиво. Кристалночист въздух. Сочна зеленина. Почувства се толкова спокоен и свободен. Какво би било, ако това е неговият живот: става, когато си иска, улавя храната им за деня и си седи с Луси Грей край езерото? На кого му трябват богатство, успех и власт, щом има любов? Нали тя побеждава всичко?

На поляната, скрита далече,

под мантия от листа и лунни лъчи,

забрави за тревоги, за лоши неща не мисли.

И когато пак стане сутрин, те са си отишли.

Тук е спокойно, топло е тук,

маргаритките от всичко те пазят.

Тук сънищата са сладки и сбъдват се утре.

Тук е мястото, където обичам те аз.

Кориолан също се унасяше в сън, когато сойките-присмехулки, които почтително бяха изслушали песента на Луси Грей, започнаха своето изпълнение. Почувства, че тялото му се напряга и приятната сънливост изчезна. Но Ятото посрещна песента с много усмивки.

— Те пеят несравнимо по-хубаво от нас — каза Там Амбър.

— Е… те повече репетират — каза Кларк Кармайн и останалите се засмяха.

Като слушаше птиците, Кориолан забеляза отсъствието на сойки-бъбривки. Единственото обяснение, за което се сещаше, беше, че присмехулките бяха започнали да се размножават без тях — или помежду си, или с местните сойки-присмехулки. Отстраняването на птиците на Капитола от уравнението дълбоко го разстрои. Я ги виж ти, размножават се като зайци, неконтролирани. Използват технологията на Капитола. Без разрешение. Това никак не му харесваше.

Мод Айвъри накрая заспа, сгушена до Луси Грей, увила голите си крачета с одеялото. Кориолан остана с тях, а другите отидоха пак да се къпят. След малко Кларк Кармайн донесе ярко оцветено перо и го сложи на одеялото до Мод Айвъри.

— Не ѝ казвайте откъде е дошло — каза дрезгаво той.

— Добре. Това е мило, КК — отговори Луси Грей. — Много ще ѝ хареса. — Когато той изтича обратно във водата, тя поклати глава. — Тревожа се за него. Били Тауп му липсва.

— А на теб? — Кориолан се надигна на лакти, за да вижда лицето ѝ.

Тя не се поколеба.

— Не. Не и от Жътвата насам.

Жътвата. Спомни си баладата, която беше изпяла на интервюто.

— Какво имаше предвид, когато каза, че ти си залогът, който е изгубил в Жътвата?

— Той се беше обзаложил, че може да ни има и двете — и мен, и Мейфеър — каза тя. — Пое риск. Мейфеър разбра за мен, аз разбрах за нея. Тя накара баща си да прочете моето име на Жътвата. Не знам какво му е казала. Със сигурност не, че Били Тауп ѝ е гадже. Нещо друго. Ние тук сме аутсайдери, затова е лесно да се лъже за нас.

— Учудвам се, че са заедно — каза Кориолан.

— Е, Били Тауп винаги се хвали, че е най-щастлив, когато е сам, но онова, което наистина иска, е да има момиче, което да се грижи за него. Предполагам, че Мейфеър беше подходящият кандидат за тази работа, затова той се насочи към нея. Никой не може да пръска повече чар от Били Тауп. Това момиче нямаше никакъв шанс. А и сигурно беше самотна. Няма братя и сестри. Няма приятели. Миньорите ги мразят. Ходеше с лъскавата им кола да гледа как бесят някого. — Мод Айвъри се размърда и Луси Грей я погали по косата. — Хората са подозрителни към нас, но тях ги мразят.

Не му хареса, че гневът ѝ към Били Тауп беше намалял.

— Той опитва ли се да се върне при теб?

Тя взе перото и го завъртя между пръстите си, преди да отговори.

— О, да. Дойде на моята поляна вчера. Големи планове. Искаше да се срещнем под дървото на обесения и да избягаме.

— Дървото на обесения? — Кориолан си спомни как Арло увисна на дървото и как птиците присмехулно повториха последните му думи. — Защо там?

— Там се срещахме. Това е единственото място в Окръг 12, където беше сигурно, че ще сме сами — каза тя. — Той иска да отидем на север. Мисли, че там има хора. Свободни хора. Казва, че ще ги намерим и после ще се върнем да вземем другите. Трупа запаси, не знам с какво. Но какво значение има това? Никога повече за нищо не мога да му повярвам.

Кориолан почувства, че се задушава от ревност. Мислеше, че тя е изгонила Били Тауп, а ето че най-спокойно му разказва как случайно са се срещнали на поляната. Само че това не е станало случайно. Той е знаел къде да я намери. Колко време са прекарали там, той е пръскал чара си, изкушавал я е да избягат? Защо е стояла да го слуша?

— Доверието е важно нещо.

— Мисля, че е по-важно от любовта. Искам да кажа, че обичам най-различни неща, на които нямам доверие. Гръмотевични бури… бял алкохол… змии. Понякога си мисля, че ги обичам, защото им нямам доверие и колко откачено е това? — Луси Грей дълбоко въздъхна. — Но на теб ти имам доверие.

Той усети, че това е трудно признание за нея, може би дори по-трудно от признанието в любов. То обаче не изтри образа на Били Тауп на поляната.

— Защо?

— Защо ли? Ами трябва да си помисля по този въпрос.

Когато го целуна, той отговори на целувката ѝ, но без убеждение. Тези нови развития го притесняваха. Може би беше грешка да се обвързва с нея. А и нещо друго го безпокоеше. Това беше песента, която тя изпя на поляната онзи ден при първата им среща. За обесването, си беше помислил той тогава, но в нея се споменаваше за среща под дървото на обесения. Ако това беше старото им място за срещи, защо все още пееше за него? Може би само го използваше, за да си върне Били Тауп. Може би само си играеше и ги настройваше един срещу друг.

Мод Айвъри се събуди и се възхити на перото. Накара Луси Грей да го вплете в косата ѝ. Приготвиха се за връщане. Прибраха одеялото, бутилката и кофата. Кориолан поиска да носи момиченцето за първата част от пътя. Когато се отдалечиха от езерото, той изостана, за да я попита:

— Виждаш ли се с Били Тауп напоследък?

— О, не — отговори тя. — Той вече не е един от нас.

Това го задоволи, но също така подсказваше, че тя е пазила в тайна от Ятото срещите им, което отново събуди подозренията му. Мод Айвъри се наведе до ухото му и прошепна:

— Не го оставяй да се приближава до Сеян. Той е мил, а Били Тауп се храни с мили хора.

Кориолан беше сигурен, че се храни и с пари. С какво плащаше запасите, които приготвяше за бягството им?

Там Амбър ги поведе по малко по-различен път, като се отклоняваше до места, където растяха горски плодове, за да напълнят кофата на връщане. Когато наближиха до града, Кларк Кармайн забеляза едно дърво, натежало от вече започващи да зреят ябълки. Там Амбър и Сеян, които носеха Мод Айвъри и багажа, продължиха по пътя. Кларк Кармайн се покатери на дървото и пускаше ябълките долу, а Кориолан ги събираше в полата на Луси Грей. Когато стигнаха до къщата, беше започнало да се свечерява. Кориолан беше изтощен и готов да се връща в базата, но Барб Азур седеше сама на кухненската маса и чистеше горските плодове.

— Там Амбър заведе Мод Айвъри в „Таласъма“ да видят дали не могат да разменят горски плодове за някакви обувки. Казах им да отидат и да потърсят топли обувки, защото скоро ще се застуди.

— А Сеян? — Кориолан погледна в задния двор.

— Той тръгна няколко минути след тях. Каза, че ще те чака там — отговори Барб Азур.

В „Таласъма“. Кориолан веднага си взе довиждане.

— Трябва да тръгвам. Ако видят там Сеян без друг миротворец, ще напишат рапорт срещу него. Както и срещу мен, естествено. Ние трябва да ходим по двама. Не знам какво си мисли той.

Но всъщност знаеше точно какво си мисли Сеян. Каква добра възможност да отиде в „Таласъма“ без Кориолан да го контролира. Той дръпна Луси Грей и я целуна.

— Беше прекрасен ден. Благодаря ти. Ще се видим ли следващата събота в бараката? — И изскочи от вратата, без да дочака отговор.

Стигна до „Таласъма“ двойно по-бързо и погледна през отворената врата. Десетина души се разхождаха наоколо и разглеждаха стоките на сергиите. Мод Айвъри беше седнала на един варел, а Там Амбър ѝ връзваше обувките. В дъното на помещението Сеян седеше на тезгяха и разговаряше с една жена. Като се приближи, Кориолан отбеляза каква стока продаваше жената. Кирки. Брадви. Ножове. Той изведнъж осъзна какво можеше да купи Сеян с всичките онези пари от Капитола. Оръжия. И то не само изложените на сергията. Можеше да купи пушки. Сякаш за да потвърди, че се правят сенчести сделки, жената млъкна, когато Кориолан се доближи. Сеян го посрещна.

— Пазаруваш ли? — попита Кориолан.

— Исках да си купя джобен нож — отговори Сеян. — Но тя в момента няма.

Идеално. Много войници ги носят. Дори в свободното си време играят на хвърляне на нож и залагат пари кой ще го забие в целта.

— И аз мислех да си купя. Когато ни платят заплатите.

— Разбира се, когато ни платят — съгласи се Сеян, сякаш се разбираше от само себе си.

Кориолан потисна желанието си да го удари и излезе от „Таласъма“ без да обърне внимание на Мод Айвъри и Там Амбър. На връщане почти не говореха, докато той премисляше стратегията си. Трябваше да разбере в какво се е забъркал Сеян. С логика не беше успял да го убеди. Дали щеше да успее с приятелство? Няколко пресечки преди да стигнат до базата, той сложи ръка на рамото на Сеян и двамата спряха:

— Нали знаеш, Сеяне, аз съм ти приятел. Повече от приятел. Ти си най-близкото нещо до брат, което някога ще имам. И между членовете на едно семейство има специални правила. Ако ти трябва помощ… ако изпаднеш в ситуация, с която не можеш да се справиш… аз съм тук.

От очите на Сеян бликнаха сълзи.

— Благодаря ти, Корио. Това означава много за мен. Ти може би си единственият човек на света, на когото имам доверие.

Ах, пак това доверие. Въздухът беше пълен с него.

— Ела тук. — Той притегли Сеян към себе си и го прегърна. — Само ми обещай, че няма да направиш нещо глупаво, моля те? — Усети как Сеян кима в отговор, но знаеше, че шансовете да изпълни обещанието си бяха почти нула.

Плътният им график, ако не друго, държеше Сеян под постоянно наблюдение, дори когато бяха извън базата. В понеделник следобед те пак събраха капаните от дърветата. Макар и да бяха необезпокоявани за целия уикенд, нито една сойка-присмехулка не се беше хванала в тях. Противно на очакванията, д-р Кей изглеждаше доволна от птиците.

— Изглежда, че те са наследили нещо повече от развита способност да имитират. Развили са и умение да оцеляват. Няма нужда да се поставят нови клетки. Вече имаме достатъчно бъбривки. Утре ще опитаме с мрежите.

Когато войниците слязоха от камиона във вторник следобед, учените бяха избрали места, където имаше много присмехулки. Разделиха се на групи — Кориолан и Бъг пак бяха с д-р Кей — и започнаха да издигат стълбове. Между всеки два стълба опъваха фини, прозрачни мрежи, предназначени да улавят присмехулки. Тъй като бяха почти невидими, мрежите веднага дадоха резултат — птиците се оплитаха в тях и падаха в специално предвидените джобове. Д-р Кей даде нареждане мрежите да бъдат постоянно наблюдавани и птиците да бъдат моментално освобождавани, да се внимава да не се оплитат много и случващото се да бъде с минимални травми за тях. Тя лично освободи от мрежите първите три присмехулни. Правеше това много внимателно, като уверено ги държеше в ръцете си. Когато му разрешиха и той да опита, Бъг се оказа роден за тази работа, като нежно махаше мрежата от сойките и ги слагаше в очакващата ги клетка. Птицата на Кориолан нададе измъчен писък в момента, в който я докосна, а когато се опита да я разубеди, като я стисна, тя се обърна и го клъвна по ръката. Той инстинктивно я пусна и присмехулката за миг изчезна в гъсталака. Отвратително същество. Д-р Кей почисти и превърза раната му и той си спомни как Тайгрис направи същото, когато розата на грандмама го убоде по ръката. Преди по-малко от два месеца. Какви надежди имаше той през онзи ден, а ето къде беше сега. Ловеше мутове в окръзите. През останалата част от следобеда пренасяше клетките с птици до камиона. Ранената ръка обаче не го освободи от задълженията му и когато се върнаха в хангара, продължи да чисти клетки.

Кориолан започна да харесва сойките-бъбривки. Те наистина бяха изумително инженерно творение. Имаше няколко в най-отдалечения край на лабораторията и учените му разрешиха да си играе с тези птици, след като ги каталогизираха.

— Няма да им навреди — каза един от учените. — Всъщност те, изглежда, се радват на възможността да общуват.

Бъг отказа да участва, но когато му стана скучно, Кориолан започна да кара птиците да записват глупави фрази или да пеят част от химна, като проверяваше колко птици могат да се задействат с едно натискане на дистанционното устройство. Понякога стигаха до четири, ако клетките им бяха достатъчно близо една до друга. Накрая винаги внимателно изтриваше записаното, като натискаше копчето за последен запис, през който мълчеше, и така беше сигурен, че гласът му няма да стигне до лабораториите на Цитаделата. Изцяло прекрати пеенето, когато сойките-присмехулки започнаха да прихващат песните, въпреки че изпитваше известно задоволство, че те повтаряха хвалебствия за Капитола. Той не можеше да ги накара да млъкнат, а те бяха способни да точат една мелодия безкрайно.

Общо взето той започна да се изморява от нахлуването на музиката в живота му. Нашествие може би беше по-точната дума. Тя го следваше навсякъде през последните дни: песен на птици, песен на Ятото, песен на Ятото и птиците. Може би в края на краищата той не споделяше любовта на майка си към музиката. Поне не в такова количество. Музиката алчно поглъщаше вниманието му, настояваше да я слуша и му пречеше да мисли.

Рано следобед в сряда бяха събрали общо петдесет присмехулки, толкова, колкото искаше д-р Кей. Кориолан и Бъг до края на деня се грижеха за птиците и пренасяха новите присмехулки до лабораторната маса, за да бъдат номерирани и етикетирани. Свършиха преди вечеря, а после се върнаха, за да подготвят птиците за пътуването до Капитола. Учените показаха на Кориолан и Бъг как да закрепват покривалата на клетките и после се оттеглиха на ховъркрафта, като се довериха на двамата да свършат работата. Кориолан пожела да слага покривалата, а Бъг носеше птиците на ховъркрафта и ги настаняваше за пътуването.

Кориолан започна с присмехулките, като се радваше, че се разделя с тях. Пренасяше клетките една по една до работната маса, слагаше им покривалото, пишеше върху него с тебешир буквата П и номера на птицата и ги предаваше. Бъг тъкмо тръгваше с петнайсетата клетка, която съдържаше една лудо чуруликаща присмехулка, когато Сеян нахлу през вратата и изглеждаше малко превъзбуден.

— Добра новина! Още една пратка от мами!

Бъг, който беше тъжен поради заминаването на птиците, малко се развесели:

— Тя е страхотна!

— Ще ѝ предам, че си казал това. — Сеян проследи с поглед отдалечаващия се Бъг, после се обърна към Кориолан, който току-що беше взел сойката-бъбривка, означена с номер 1. Птицата чуруликаше в клетката си, като все още имитираше последната присмехулка. Радостното изражение на Сеян беше изчезнало и се беше заменило с болка. Той огледа хангара, за да се увери, че са сами, и заговори с приглушен глас:

— Виж, имаме само няколко минути. Знам, че няма да одобриш това, което правя, но ми е нужно поне да го разбереш. След онова, което каза онзи ден, че сме като братя, мисля, че най-малкото ти дължа някакво обяснение. Моля те, само ме изслушай.

Значи моментът беше дошъл. Изповедта. Молбите на Кориолан за здрав разум и предпазливост бяха претеглени и преценени като недостатъчни. Неразумните страсти бяха надделели. Парите. Оръжията. Картата на базата. Моментът, в който целият предателски заговор ще бъде обяснен. Щом Кориолан го изслуша, той самият се превръщаше в бунтовник. Предател на Капитола. Трябваше да изпадне в паника. Или да избяга. Или поне да се опита да накара Сеян да млъкне.

Вместо това ръцете му се задействаха сами. Също като в онзи момент, когато беше пуснал носната кърпичка в контейнера със змиите, още преди да е решил да го направи. После с лявата си ръка нагласи покривалото на клетката с бъбривката, а с дясната, скрита зад гърба, посегна към плота, на който стоеше дистанционното устройство. Кориолан натисна ЗАПИС и бъбривката замлъкна.

28

Кориолан застана с гръб към кафеза, облегна се с ръце на масата и зачака.

— Ето как са нещата — започна Сеян със задавен от емоции глас. — Някои от бунтовниците напускат Окръг 12 завинаги. Отиват на север, за да започнат нов живот извън Панем. Казаха, че ако им помогна с Лил, мога да тръгна с тях.

Кориолан вдигна вежди, сякаш поставяше под съмнение казаното.

Сеян заговори бързо и развълнувано.

— Знам, знам. Но те имат нужда от мен. Работата е там, че са решени да освободят Лил и да я вземат със себе си. Ако не го направят, Капитолът ще я обеси със следващите бунтовници, които залови. Планът всъщност е прост. Охраната на затвора работи на четиричасови смени. Ще сложа лекарство в сладките на майка ми и ще почерпя охраната. Лекарството, което ми дадоха в Капитола, е такова, че моментално те приспива… — Сеян щракна с пръсти. — Ще взема една от пушките им. Пазачите от вътрешната охрана не са въоръжени, така че ще насоча оръжието към тях и ще ги вкарам в стаята за разпити. Тя е със звукоизолация, затова никой няма да ги чуе, като викат. После ще освободя Лил. Брат ѝ ще ни прехвърли през оградата. Ще тръгнем на север веднага. Ще минат часове, преди да открият пазачите. Тъй като няма да излезем през портала, ще допуснат, че се крием някъде в базата. Затова ще я затворят и ще започнат да претърсват първо тук. Когато се сетят каква е работата, ние ще сме далеч. Никой няма да пострада. И никой няма да разбере какво става.

Кориолан наведе глава и разтърка чело с пръсти, сякаш се опитваше да събере мислите си, защото не беше сигурен колко дълго може да мълчи, без да предизвика подозрение.

Но Сеян бързаше.

— Не можех да тръгна, без да ти кажа. И си толкова добър с мен, по-добър от брат. Никога няма да забравя какво направи за мен на арената. Ще се опитам да намеря начин да съобщя на майка ми какво е станало с мен. И на баща ми, предполагам. Нека да знае, че името Плинт ще продължи да е живо, макар и в неизвестност.

Ето го. Името Плинт. Това беше достатъчно. С лявата си ръка намери дистанционното и натисна ИЗКЛЮЧЕНО. Бъбривката възобнови песента си от по-рано.

Погледът на Кориолан попадна на нещо.

— Бъг идва — каза той.

— Бъг идва — повтори птицата с неговия глас.

— Млъквай, глупава птицо — каза ѝ той, като вътрешно се зарадва, че тя се е върнала на нормалния си режим ИЗКЛЮЧЕНО. Нямаше нищо, което да предизвика подозренията на Сеян. Той бързо сложи покривалото и написа Б1 върху него.

— Трябва ни още една бутилка с вода. Една се счупи — каза Бъг с влизането си в хангара.

— Една се счупи — повтори птицата с гласа на Бъг, а после започна да имитира прелитаща врана.

— Ще намеря — каза Кориолан и му подаде клетката. Когато Бъг излезе, Кориолан прекоси помещението и отиде при контейнера, където държаха запасите. По-добре беше да стоят далеч от бъбривките, докато разговорът продължаваше. Ако те започнеха да ги имитират прекалено много, Сеян щеше да се попита защо първата птица е била толкова мълчалива. Не че той знаеше по какъв механизъм действат птиците. Д-р Кей не беше обяснила това пред цялата група.

— Това звучи откачено, Сеяне. Толкова много неща могат да се объркат. — Кориолан започна да изрежда: — Какво ще стане, ако пазачите не искат сладките на майка ти? Или само един поиска, а останалите видят как пада? Ами ако пазачите вътре извикат помощ, преди да си ги вкарал в стаята? Ами ако не можеш да намериш ключа за килията на Лил? И какво искаш да кажеш с това, че брат ѝ ще ви прекара през оградата? Никой няма да го забележи, че я прерязва ли?

— Не, в оградата зад генератора има слабо място. То вече е разхлабено, или нещо такова. Виж, знам, че всичко зависи от много неща, но съм сигурен, че ще стане. — Сеян говореше така, сякаш се мъчеше да убеди себе си. — Така трябва да стане. А ако не стане, значи ще ме арестуват сега, вместо по-късно, нали така? Когато ще съм се забъркал в нещо още по-лошо.

Кориолан нещастно поклати глава.

— Не мога ли да те накарам да промениш решението си?

Сеян беше непреклонен.

— Не. Решил съм. Не мога да остана тук. Рано или късно ще превъртя. Не мога да върша работата на миротворец с чиста съвест и ще продължавам да те излагам на опасност с откачените си планове.

— Но как ще живееш там?

Кориолан намери кашон с вода.

— Имаме някакви запаси. Аз съм добър стрелец — каза Сеян.

Не беше споменал, че бунтовниците имат пушки, но те очевидно имаха.

— А като свършат патроните?

— Ще измислим нещо. Ще ловим риба. Ще хващаме птици с мрежи. Казват, че там на север има хора — отговори Сеян.

Кориолан си спомни как Били Тауп е примамвал Луси Грей на това въображаемо място в пустошта. Дали той е чул за него от бунтовниците, или те са чули от него?

— Но дори и да няма хора, няма и Капитол — продължи Сеян. — А това е най-важното за мен, нали? Не този или онзи окръг. Не да съм студент или миротворец. А да живея на място, където не могат да контролират живота ми. Знам, че ти се струва проява на малодушие да избягам, но се надявам, че щом се махна оттук, ще започна да мисля разумно и ще намеря начин, по който да помагам на окръзите.

Много слабо вероятно, помисли си Кориолан. Ще е чудо, ако изкараш зимата. Той извади бутилката с вода от кашона.

— Е, тогава какво друго да кажа, освен че ще ми липсваш. И да ти пожелая късмет.

Той усети, че Сеян се кани да го прегърне, но в този момент Бъг се показа на вратата и Кориолан вдигна бутилката с вода.

— Намерих една.

— Ще те оставя да си гледаш работата. — Сеян му махна с ръка и си тръгна.

Кориолан продължи механично да покрива клетките и да ги маркира, а през това време умът му трескаво работеше. Какво да прави? Част от него искаше да изтича до ховъркрафта и да изтрие бъбривка номер 1. Да я сложи на ПЛЕЙ, после на ЗАПИС, после на ИЗКЛЮЧЕНО, после пак на ЗАПИС, и пак на ИЗКЛЮЧЕНО в бърза последователност, така че тя да не е запомнила нищо, освен далечните викове на войниците на пистата. Но какви възможности му оставаха после? Да се опита да разубеди Сеян от плана му? Не вярваше, че ще успее. А дори и да успееше, нямаше да мине много време и Сеян щеше да измисли нов план. Да го издаде на коменданта на базата? Той най-вероятно ще отрече всичко и тъй като единственото доказателство се намираше в паметта на бъбривката, Кориолан нямаше да има с какво да подкрепи обвиненията си. Той дори не знаеше кога ще се състои отвличането, затова не можеше да бъде заложен капан. И как щеше да изглежда той тогава пред Сеян? А ако се разчуе, и пред цялата база? Като доносник, и то такъв, на който не може да се вярва? И който носи само неприятности?

Той се беше погрижил да не говори, докато бъбривката записваше, за да не бъде обвинен в съучастничество. Но д-р Гол щеше да разбере споменаването за случилото се на арената и също така, че записът е умишлен. Ако изпрати птицата в Цитаделата, тя щеше да реши как най-добре да се справи с проблема. Вероятно щеше да се обади на Страбон Плинт, да уволни Сеян от войската и да го върне вкъщи, преди да е направил нещо лошо. Ако всичко минеше добре, Сеян Плинт щеше да му се махне от главата.

Успокоението му не продължи дълго. Кориолан поспа няколко часа и се събуди от ужасен сън. Намираше се в ложите на арената и гледаше как Сеян коленичи до смазаното тяло на Марк. Той го ръсеше с хлебни трохи, но не съзнаваше, че от всички страни го обсажда многоцветна армия от змии. Кориолан му крещеше с всички сили да стане и да бяга, но Сеян не го чуваше. Когато змиите го достигнаха, той самият много крещя.

Разтресен от чувство за вина, облян в пот, Кориолан осъзна, че не е обмислил добре последствията от изпращането на бъбривката. Наведе се от леглото и за момент се успокои, като видя, че Сеян спи спокойно на отсрещното легло. Най-вероятно учените дори няма да чуят записа, а още по-малко вероятно е да го предадат на д-р Гол. Защо биха си дали труд да прослушат птицата? Нямаше причина всъщност. Бъбривката вече беше проверена в хангара. Постъпката му беше спорна, но нямаше да причини смъртта на Сеян нито от ухапване на змии, нито по някакъв друг начин.

Тази мисъл го успокои, но после осъзна, че така се връща в изходна позиция и го грози опасност да бъде обвинен, че е знаел за заговора на бунтовниците. Спасяването на Лил, бягството, дори слабото място в оградата зад генератора му тежаха. Самата мисъл, че бунтовниците имат таен вход за базата, го плашеше и вбесяваше. Нарушаване на договора. То беше покана за хаос и всички последствия от него. Не разбираха ли тези хора, че цялата система ще се срине, ако не е Капитолът, за да я контролира? Че може и да избягат на север и да живеят като животни, защото точно в това щяха да се превърнат?

Сега започна да се надява, че бъбривката все пак ще предаде съобщението. Но ако властите в Капитола случайно чуеха признанието на Сеян, какво щяха да му направят? Щеше ли купуването на оръжие, което да бъде употребено срещу миротворците, да стане причина да го екзекутират? Не, чакай, в записа нямаше нищо за незаконното оръжие. Само онази част, в която Сеян ще открадне от миротворците… Но и това беше достатъчно лошо.

Може би правеше на Сеян услуга. Ако го хванеха преди да е имал възможност да действа, може би щеше да лежи в затвора, вместо да получи по-тежка присъда. Или, най-вероятно, старият Плинт щеше да го откупи от неприятностите. Щеше да плати за нова база в Окръг 12. Сеян ще бъде изритан от миротворческите сили, което ще го зарадва и най-вероятно ще завърши с някаква канцеларска работа в империята за производство на муниции на баща му. Нещастен, но жив. И най-важното, проблем на някой друг.

Кориолан повече не можа да заспи до сутринта и мислите му се насочиха към Луси Грей. Как щеше да реагира тя, ако знаеше какво е причинил на Сеян? Щеше да го намрази, разбира се. Тя с нейната любов към свободата за присмехулките, за бъбривките, за Ятото, за всички. Тя сигурно изцяло би подкрепила плана за бягство на Сеян, особено като се има предвид, че самата тя беше затворена на арената. Той щеше да бъде чудовището от Капитола, а тя щеше да се върне при Били Тауп и да отнесе със себе си и малкото щастие, което му беше останало.

На сутринта той слезе от леглото си уморен и раздразнителен. Учените бяха отлетели за Капитола предишната вечер и бяха оставили взвода им да живее скучното си ежедневие. Изкара деня, като се опитваше да не мисли за това как след две седмици трябваше да започне обучението си в университета с пълна стипендия. Щеше да избира предметите, които да учи. Да се разхожда из кампуса. Да си купува учебници. Що се отнасяше до дилемата Сеян, той беше приел, че никой никога няма да чуе записа на бъбривката, а той просто щеше да го притисне и да вкара малко здрав разум в главата му. Да го заплаши, че ще съобщи на коменданта и на баща му и да изпълни заплахата, ако той не се откаже. За нещастие денят не предложи възможност да му представи ултиматума си.

Нещата още повече се влошиха в петък, когато пристигна писмо от Тайгрис, пълно с лоши новини. Бъдещи купувачи и много любопитни хора разглеждали апартамента на Сноу. Бяха получили две оферти, и двете много по-ниски от сумата, която е необходима, за да се преместят в някой от най-скромните апартаменти, които Тайгрис беше огледала. Посетителите разстройвали грандмама, която се настанила при розите си, демонстрирайки по неоспорим начин, че не може да повярва на случващото се. Тя обаче беше чула една двойка, която разглеждала покрива, да си говорят как на мястото на любимата ѝ градина ще поставят аквариум със златни рибки. При мисълта, че розите, самият символ на династията Сноу ще бъдат унищожени, тя потънала в още повече тревоги и объркване. Сега се притеснявала да я оставя сама. Тайгрис беше на ръба на отчаянието и искаше от него съвет какво да прави, но какъв съвет можеше да ѝ даде? Той ги беше разочаровал и не можеше да измисли никакъв начин, по който да излязат от отчаяното си положение. Гняв, безсилие, унижение — това беше всичко, което можеше да предложи.

В събота той вече почти с радост се готвеше да се изправи пред Сеян. Надяваше се да се стигне до бой. Някой трябваше да плати за униженията на семейство Сноу и кой беше по-подходящ за целта от сина на Плинт?

Смайли, Бъг и Бийнпоул бяха все така възторжени за ходенето в „Таласъма“, но вече им беше омръзнало да прекарват неделите във възстановяване. Докато се обличаха, за да тръгват, съквартирантите решиха да се откажат от белия алкохол в полза на ферментиралия ябълков сайдер, който, макар и да нямаше такова силно въздействие, все пак предизвикваше приятно приповдигане. Въпросът беше теоретичен за Кориолан, който изобщо нямаше намерение да пие. Искаше да е с чиста глава, когато се разправя със Сеян.

На излизане Куки ги хвана за някаква допълнителна работа и прекараха половин час в разтоварване на един ховъркрафт, пълен с щайги.

— Другия уикенд ще се радвате за това. Комендантът ще празнува рождения си ден — каза той и плъзна към тях еднолитрова бутилка с нещо, което се оказа евтино уиски. То значително превъзхождаше местното производство.

Пристигнаха в „Талисмана“ и едва успяха да грабнат щайги и да се настанят на едно място до стената, когато Мод Айвъри излезе с танцова стъпка и започна да представя Ятото. Местата не бяха хубави, но с уискито на Куки и удоволствието да хапнат сладкишите на мами, вместо да ги разменят, никой не изпита нужда да се оплаква, макар че Кориолан мълчаливо съжаляваше за изпуснатата възможност да прекара малко време с Луси Грей в бараката. Постави щайгата си едва ли не върху тази на Сеян, за да не го изпусне, ако пак се опита да изчезне. И естествено, около час след започването на шоуто, усети, че Сеян става и го видя как тръгва към главния вход. Кориолан преброи до десет и го последва, като се мъчеше да привлича колкото е възможно по-малко внимание, но те бяха близо до изхода и никой не ги забеляза.

Луси Грей започна с елегично парче, а Ятото тъжно ѝ акомпанираха.

Прибираш се късно, падаш в леглото.

Ухаеш на нещо, което струва пари.

Пари нямаме ние, поне така казваш.

Ти откъде ги взе и как ѝ плати?

Слънцето не изгрява и залязва за теб,

ти така си мислиш, но грешиш.

Лъжеш ме и вече няма да съм ти вярна…

Ще те продам за пет пари.

Песента го подразни. Звучеше като поредното парче, вдъхновено от Били Тауп. Защо не напишеше нещо за него, вместо да се занимава с това нищожество? Той беше спасил живота ѝ, докато Били Тауп ѝ беше купил билет за арената.

Кориолан излезе навън точно навреме, за да види как Сеян завива зад ъгъла на „Талисмана“. Той тръгна покрай сградата, а гласът на Луси Грей се разнасяше в нощния въздух.

Ставаш късно, не казваш нито дума.

Бил си с нея, така се говори.

Не те притежавам, знам това.

Но какво да правя, когато нощите станат студени?

Луната не изгрява и не залязва за теб,

може да си мислиш така, но грешиш.

Ти ме измъчваш, натъжаваш ме ти…

Ще те продам за пет пари.

Кориолан застана в мрака на гърба на „Талисмана“ и гледаше как Сеян бързо влиза през отворената врата на бараката. И петимата от Ятото бяха на сцената, затова кого търсеше той там? Не беше ли това предварително уговорена среща с бунтовниците, за да уточнят плана си за бягството? Той нямаше желание да ги изненада в гнездото им, когато жената от „Талисмана“, онази, с която Сеян беше разговарял под претекст, че търси джобен нож, излезе през вратата, пъхайки пачка банкноти в джоба си. Тя се отдалечи от „Талисмана“ и изчезна надолу по уличката.

Значи това беше работата. Сеян беше дошъл да ѝ даде пари за оръжието, най-вероятно за онези пушки, с които мислеше да ловува на север. Това изглеждаше подходящ момент да го предизвика. Той се промъкна тихо към бараката, защото не искаше да стресне Сеян, особено ако той държеше оръжие, а стъпките му се заглушаваха от музиката.

Ту си тук, ту те няма.

Не съм само аз,

не си само ти, а сме ние.

Те са млади и крехки, те се тревожат

и искат да знаят тук ли си или там.

Звездите не светят и не падат за теб.

ти така си мислиш, но грешиш.

Ако им причиниш болка, и теб ще те заболи.

Ще те продам за пет пари.

При последвалите аплодисменти Кориолан надникна през отворената врата на бараката. Единствената светлина идваше от малък фенер, като онези, който беше видял миньорите от въглищните мини да държат по време на обесването на Арло. Фенерът беше поставен на щайга в дъното на бараката. На светлината му той видя Сеян и Били Тауп, надвесени над конопен чувал, от който се подаваха няколко пушки. Той пристъпи напред и замръзна, защото изведнъж усети, че към гърдите му е насочена цевта на пушка.

Пое въздух и започна бавно да вдига ръце, когато чу бързи крачки зад гърба си и смеха на Луси Грей. Тя сложи ръце на раменете му и извика:

— Хей! Забелязах, че излизаш. Барб Азур каза, ако… — После тя замръзна, защото видя човека с пушката.

— Влизайте — каза той лаконично. Кориолан тръгна към лампата, а Луси Грей стисна силно ръката му. Той чу как сгурията по пода изскърца и вратата зад тях се затвори.

Сеян скочи на крака.

— Не. Няма проблем, Спрус. Той е с мен. Те и двамата са с мен.

Спрус се приближи към лампата. Кориолан го разпозна като човека, който беше възпрял Лил в деня на обесването. Братът, за когото Сеян беше споменал, без съмнение.

Бунтовникът ги огледа.

— Мисля, че се договорихме това да остане между нас.

— Той ми е като брат — каза Сеян. — Ще ме прикрива, докато бягаме. Ще ни спечели повече време.

Кориолан не беше обещавал нищо подобно, но кимна.

Спрус пренасочи оръжието си към Луси Грей.

— Ами тази?

— Казах ти за нея — намеси се Били Тауп. — Тя ще дойде на север с нас. Тя е моето момиче.

Кориолан усети как Луси Грей стиска ръката му и после я пуска.

— Ако ме вземете — каза тя.

— Вие двамата не сте ли заедно? — попита Спрус, а сивите му очи се местеха от Кориолан към Луси Грей. И Кориолан си задаваше същия въпрос. Тя наистина ли щеше да тръгне с Били Тауп? Или само го използваше, както беше предположил преди?

— Той се вижда с моята братовчедка Барб Азур. Тя ме изпрати да му кажа къде да се срещнат тази вечер — каза Луси Грей.

Значи тя само беше излъгала, за да обезвреди ситуацията. Това ли беше? Все още несигурен, Кориолан я подкрепи.

— Така е.

Спрус размисли, после сви рамене и свали пушката от Луси Грей.

— Тогава ще правиш компания на Лил.

Погледът на Кориолан се насочи към натрупаното оръжие. Още две карабини, една стандартна за миротворците пушка, като тези, които използваха при тренировките по стрелба. Някакво тежко съоръжение, от което, изглежда, се изстрелваха гранати. Няколко ножа.

— Добра колекция.

— Не и за пет човека — отговори Спрус. — За мунициите се тревожа. Ще ни бъде от полза, ако можеш да ни вземеш още от базата.

Сеян кимна.

— Може би. Ние всъщност нямаме достъп до оръжейния склад. Но мога да потърся.

— Естествено. Попълнете запасите.

Всички обърнаха глави към звука. Женски глас, идващ от далечния край на бараката. Кориолан беше забравил за втората врата, тъй като никой, изглежда, не я използваше. В тъмнината отвъд светлия кръг, ограждащ лампата, не можеше да каже дали тя е отворена или затворена, нито да различи кой е неканеният посетител.

— Кой е там? — попита Спрус.

— Оръжие, муниции — продължи подигравателно гласът. — Там няма откъде да вземете още, а? Там на север?

Неприятният глас напомни на Кориолан за скандала в „Таласъма“.

— Това е Мейфеър Лип, дъщерята на кмета.

— Върви след Били Тауп като разгонена кучка — каза Луси Грей под носа си.

— Винаги пази последния патрон на сигурно място. За да можеш да се застреляш, преди да са те заловили — каза Мейфеър.

— Прибери се вкъщи — нареди Били Тауп — Ще ти обясня как са нещата по-късно. Не е така, както изглежда.

— Не, не, заповядай при нас, Мейфеър — покани я Спрус. — Ние нямаме нищо против теб. Човек не избира баща си.

— Няма да ти направим нищо лошо — каза Сеян.

Мейфеър грозно се изсмя.

— Разбира се, че няма.

— Какво става тук? — обърна се Спрус към Били Тауп.

— Нищо. Тя просто си приказва — каза той. — Нищо няма да направи.

— Това съм аз. Само говоря и нищо не правя. Нали, Луси Грей? Между другото, хареса ли ти в Капитола? — Вратата леко изскърца и Кориолан имаше чувството, че Мейфеър отстъпва и ще избяга. А заедно с нея ще си тръгне и цялото му бъдеще. Не, още по-лошо. Целият му живот. Ако тя съобщи какво е чула, всички те можеха да се смятат за мъртви.

Спрус вдигна пушката си да я застреля, но Били Тауп наведе дулото към пода. Кориолан инстинктивно грабна пушката и стреля по посока на гласа на Мейфеър. Тя изпищя и чуха как се строполява на пода.

— Мейфеър! — Били Тауп хукна през бараката към мястото, където тя беше паднала на входа. Той се върна към светлината с окървавени ръце и съскаше към Кориолан като бясно животно. — Какво направи ти?

Луси Грей започна да трепери, точно както беше треперила в зоологическата градина, когато прерязаха гърлото на Арахна Крейн.

Кориолан я бутна и тя побягна към вратата.

— Отивай. Върни се на сцената. Това е твоето алиби. Тръгвай!

— О, не. Ако ще увисна на въжето, тя ще увисне с мен! — Били Тауп хукна след нея.

Без никакво колебание Спрус застреля Били Тауп в гърдите. Изстрелът го изхвърли назад и той се свлече на пода.

В последвалата тишина Кориолан осъзна, че от „Таласъма“ идва музика за пръв път, откакто Луси Грей беше завършила номера си. Мод Айвъри беше накарала цялото помещение да пее с нея.

Стой на слънчевата страна, винаги на слънчевата страна,

— Най-добре направи както ти каза той — обърна се Спрус към Луси Грей. — Преди да усетят, че те няма и някой да дойде да те търси.

Стой на слънчевата страна на живота.

Луси Грей не можеше да свали очи от тялото на Били Тауп. Кориолан я хвана за раменете и я принуди да го погледне в очите.

— Отивай, аз ще се погрижа за всичко тук. — И я бутна към вратата.

Това ще ни помага всеки ден, ще ни свети по пътя…

Тя я отвори и двамата погледнаха навън. Пътят беше чист.

Ако стоим на слънчевата страна на живота.

Да, сър, на слънчевата страна на живота.

Целият „Таласъм“ избухна в пиянски овации, което означаваше, че песента на Мод Айвъри е свършила. Точно навреме.

— Не си идвала тук — прошепна Кориолан на Луси Грей и я накара да тръгне. Тя се препъна по паветата и влезе в „Таласъма“. Той затръшна вратата с крак.

Сеян провери пулса на Били Тауп.

Спрус върна оръжията в конопения чувал.

— Не си прави труда. Мъртви са. Аз имам намерение да запазя това в тайна. А вие двамата?

— Също. Очевидно — отговори Кориолан. Сеян ги гледаше с празен поглед, изпаднал в шок. — Той също. Аз ще се погрижа.

— Може би си помисли дали да не дойдеш с нас. Някой ще плати заради това тук — каза Спрус. Той взе лампата, излезе от задната врата и бараката потъна в мрак.

Кориолан опипа пътя си, докато намери Сеян и го издърпа през вратата след Спрус. Избута тялото на Мейфеър в бараката с крак и твърдо затвори вратата зад сцената на местопрестъплението с рамо. Ето, успешно беше влязъл и излязъл от бараката, без да се допре до нищо. Освен пушката, с която беше застрелял Мейфеър, разбира се, на която без съмнение беше оставил пръстовите си отпечатъци и ДНК-то си — но тя беше в Спрус, а той щеше да напусне Окръг 12 завинаги. Последното нещо, от което имаше нужда, беше повторение на сценария с кърпичката. В главата му все още звучеше гласът на декана Хайботъм, който му се присмиваше.

— Чуваш ли нещо, Кориолане? Това е звукът от падението на Сноу.

За момент той вдъхна дълбоко нощния въздух. Музика, някакво инструментално парче, долетя до него. Предположи, че Луси Грей се е добрала до сцената, но още не си е върнала гласа. Той грабна Сеян за лакътя, поведе го около бараката и провериха прохода между двете сгради. Беше празен. Отведе го до другата страна на „Таласъма“ и го спря, преди да завият зад ъгъла.

— Нито дума — прошепна той.

Сеян, с разширени зеници, с петна от пот по яката, повтори:

— Нито дума.

Влязоха в „Таласъма“ и седнаха на местата си. До тях Бийнпоул седеше облегнат на стената, очевидно мъртво пиян. От другата страна Смайли си говореше с някакво момиче, а Бъг допиваше уискито. Никой не беше забелязал отсъствието им.

Инструменталното парче свърши, а Луси Грей, която очевидно вече се беше възстановила, започна да пее и избра песен, изискваща участието на всички членове на Ятото. Умно момиче. Вероятно точно те щяха да открият телата, защото се намираха в тяхната гримьорна. Колкото по-дълго ги държеше там заедно, толкова по-добро щеше да е алибито им, толкова повече време щеше да има Спрус да напусне околността и толкова по-трудно щеше да бъде за публиката да си спомня някаква последователност във времето.

Сърцето на Кориолан силно биеше в гърдите му, докато се опитваше да прецени нанесените щети. Според него никой няма особено да се разтревожи за Били Тауп, освен Кларк Кармайн, може би. Но Мейфеър? Единственото дете на кмета? Спрус беше прав: някой щеше да плати за нея.

Луси Грей предложи да изпълняват музика по желание на публиката и успя да задържи петимата от Ятото на сцената до края на представлението. Както винаги, Мод Айвъри мина да събере пари от публиката. Луси Грей благодари на всички, Ятото се поклониха за последен път и публиката започна да се придвижва към изхода.

— Трябва веднага да се прибираме — прошепна Кориолан на Сеян. Двамата хванаха Бийнпоул под мишници и го повлякоха, а Бъг и Смайли се затътриха след тях. Вървяха така около двайсетина метра по пътя, когато истеричните писъци на Мод Айвъри разцепиха нощния въздух и накараха всички да се върнат. Тъй като щеше да бъде подозрително да продължат да вървят, Кориолан и Сеян обърнаха Бийнпоул и тръгнаха обратно заедно с него. После, много бързо, прозвучаха свирките на миротворците и двама офицери им казаха да се прибират в базата. Те се загубиха в тълпата и не си говориха нищо, докато не стигнаха до спалното помещение, където чуха хъркането на съквартирантите си, и се вмъкнаха в банята.

— Не знаем нищо. Това е цялата история — прошепна Кориолан. — Излязохме от „Талисмана“ за съвсем малко, за да пикаем. През останалата част от вечерта бяхме на шоуто.

— Добре — каза Сеян. — А другите?

— Спрус отдавна е изчезнал, а Луси Грей няма да каже нито дума на никого. Няма да иска да ги изложи на опасност — каза той. — Утре и двамата ще бъдем махмурлии и ще прекараме деня в базата.

— Да. Да. Деня в базата. — Сеян изглеждаше толкова обезумял, че почти не можеше да говори.

Кориолан хвана лицето му в ръцете си.

— Сеяне, това е въпрос на живот и смърт. Трябва да се съсредоточиш.

Сеян се съгласи, но Кориолан знаеше, че той не мигна цяла нощ. Чуваше го как през цялото време се върти в леглото. В главата си и Кориолан постоянно разиграваше стрелбата отново и отново. За втори път беше убил човек. Ако смъртта на Бобин беше настъпила в резултат на самозащита, то какво можеше да се каже за тази на Мейфеър? Непредумишлено убийство? Всъщност дори не беше и убийство. Друга форма на самозащита. Законът може би нямаше да го види в тази светлина, но за него беше така. Мейфеър може и да нямаше нож, но имаше властта да му осигури обесване. А да не говорим какво беше причинила на Луси Грей и другите. Може би защото всъщност не я видя как умира, нито погледна добре тялото ѝ, той не изпита толкова силни емоции, колкото когато уби Бобин. Или може би просто второто убийство беше много по-лесно от първото. Във всеки случай той знаеше, че ако отново трябва да преживее същото, пак щеше да я застреля, а това по някакъв начин подкрепяше правотата на действията му.

На следващата сутрин дори и препилите им съквартиранти успяха да стигнат до столовата за закуска. Смайли беше научил новините от приятелката си — сестрата, която беше на смяна в клиниката предишната нощ, когато бяха докарали труповете.

— Те и двамата са местни, но едната е дъщерята на кмета. Другият е музикант или нещо подобно, но не е от тези, които сме гледали. Били са застреляни в онзи гараж зад „Таласъма“. По време на шоуто! Само че никой от нас не е чул заради музиката.

— Открили ли са кой го е извършил? — попита Бийнпоул.

— Още не. Тези хора изобщо не би трябвало да имат оръжие, но както ви казах, наоколо се върти много оръжие — отговори Смайли. — Убил ги е някой от техните, обаче.

— Откъде знаят това? — попита Сеян.

Млъкни!, помисли си Кориолан. Доколкото го познаваше, Сеян може би беше на път да направи признание за убийство, което не беше извършил.

— Е, според нея смятат, че момичето е застреляно с пушка на миротворец, вероятно стара, открадната през войната. А музикантът е убит с някакъв вид ловджийска пушка, която местните са използвали за лов. Вероятно стрелците са двама — докладва Смайли. — Претърсили са околността, но не са намерили оръжията. Изчезнали са заедно с убийците, ако питате мен.

Нервите на Кориолан малко се успокоиха и той хапна парче палачинка.

— Кой е намерил труповете? — попита той.

— Онова момиче, малката певица, нали се сещате, с розовата рокличка — отговори Смайли.

— Мод Айвъри — каза Сеян.

— Да, мисля, че така се казва. Както и да е, тя започва да крещи. Разпитали са групата, но те кога биха имали време да го направят? Почти не са напускали сцената, а и без това, не е намерено оръжието — каза Смайли. — Доста са разстроени обаче. Мисля, че са познавали музиканта.

Кориолан набоде на вилицата си една наденичка, като се почувства доста по-спокоен. Разследването беше тръгнало в правилна посока. Въпреки това, нещата все пак не изглеждаха добре за Луси Грей, която имаше двоен мотив, защото беше бивша приятелка на Били Тауп и защото Мейфеър я беше изпратила на арената. Никой в Окръг 12 не знаеше, че той е новият ѝ любим, освен Ятото, но Луси Грей щеше да се погрижи те да мълчат. Така или иначе, щом тя имаше нова любов, защо някой от тях двамата би искал да убие Били Тауп? Може би биха искали да убият Мейфеър като някакъв вид отмъщение и Били Тауп може би се е опитал да я защити. Всъщност това не беше много далеч от случилото се. Но стотици свидетели щяха да потвърдят, че Луси Грей е била на сцената през цялото време, като се изключи само един кратък момент. Не беше намерено никакво оръжие. Много трудно би било да я изкарат виновна. Той трябваше да има търпение, да даде време на нещата да се уталожат, а после те пак щяха да бъдат заедно. По много начини той я чувстваше още по-близка сега, когато между тях съществуваше тази нова, нерушима връзка.

С оглед на събитията от предишната нощ комендантът затвори базата за деня. Не че Кориолан имаше планове да излиза — той щеше да стои по-далече от Ятото за известно време. Двамата със Сеян се разхождаха насам-натам и се опитваха да се държат нормално. Играха карти, писаха писма, почистиха си обувките. Докато стържеха калта от тях, Кориолан прошепна:

— Какво става с плана за бягство? Още ли е в сила?

— Нямам представа — отговори Сеян. — Рожденият ден на коменданта е през другия уикенд. Това беше нощта, през която трябваше да тръгнем. Корио, ами ако арестуват някой невинен човек за убийствата?

Тогава нашите неприятности ще са свършили, помисли си Кориолан, но каза само:

— Мисля, че е изключително слабо вероятно, тъй като го няма оръжието. Но нека да се тревожим за това, ако наистина се случи.

Кориолан спа по-добре през тази нощ, на другия ден блокадата свърши, а слуховете все още бяха, че става въпрос за вътрешни борби между бунтовниците. Щом искаха да се избиват помежду си, така да бъде. Кметът дойде в базата и вдигна див скандал на коменданта за дъщеря си, но тъй като той страхотно я беше разглезил и ѝ разрешаваше да скита наоколо като улична котка, общото настроение беше, че може да обвинява единствено себе си, задето тя се е движила с бунтовник.

До вторник интересът към убийствата беше толкова спаднал, че Кориолан започна да прави планове за бъдещето, докато белеше картофи за закуската на другата сутрин. Първото нещо беше да се увери, че Сеян се е отказал от плана за бягство. Дано събитията в бараката да са го убедили, че си играе с огъня. Утре вечерта те щяха заедно да дадат дежурство за миене на пода и тогава щеше да бъде най-удобният момент да го предизвика. Ако не се съгласеше да се откаже от взлома, Кориолан нямаше да има друг избор, освен да съобщи на коменданта. Изпълнен с решителност, той започна да бели картофи с такъв устрем, че свърши по-рано и Куки го освободи за последния половин час на смяната. Провери пощата си и намери колет от Плурибус, пълен с пакетирани струни за различни музикални инструменти и любезна бележка, съобщаваща му, че са безплатни. Прибра ги в шкафчето си, като се зарадва при мисълта колко на свой ред щяха да се зарадват Ятото, когато стане безопасно да се видят отново. Може би след седмица-две, ако нещата продължат да утихват.

Кориолан усети, че си възвръща предишното самочувствие, докато вървеше към столовата. Вторник означаваше спокойствие. Оставаха му няколко свободни минути, за да вземе още една кутийка с лекарството за обрива си, който беше започнал да намалява. Но когато излезе от клиниката, пред вратата спря линейката на базата, задните врати се отвориха и двама медици извадиха мъж на носилка. Пропитата му с кръв риза показваше, че човекът може би е мъртъв, но докато го внасяха вътре, той обърна глава. Чифт сиви очи попаднаха на Кориолан, който не се сдържа и ахна. Спрус. После вратите се затвориха и той вече не се виждаше.

Кориолан успя да съобщи на Сеян след няколко часа, но и двамата не знаеха какво означава това. Спрус очевидно се беше сблъскал с миротворците, но защо? Дали го бяха свързали с убийствата? Знаеха ли за плана за бягство? Бяха ли разбрали за покупката на оръжие? Какво щеше да им каже той сега, след като го бяха заловили?

В сряда сутринта на закуска научиха чрез сестрата, доверения източник на Смайли, че Спрус е умрял от раните си през нощта. Сестрата не беше сигурна, но общото мнение беше, че той е свързан с убийствата. Кориолан премина през сутринта на автопилот, като чакаше неизбежното да се случи. И на обед то се случи. Двама офицери от военната полиция дойдоха на масата им в столовата и арестуваха Сеян, който безмълвно тръгна с тях. Кориолан се опитваше да възпроизведе на своето лице шокираното изражение на съквартирантите си. Очевидно, повтаряше той, има някаква грешка.

Водени от Смайли, те се изправиха пред сержанта по време на тренировката по стрелба.

— Само искаме да кажем, че няма начин Сеян да е извършил тези убийства. Той беше с нас през цялата вечер.

— Не сме се разделяли — осмели се да каже Бийнпоул. Сякаш той би могъл да знае, облегнат на стената мъртво пиян, но всички те го подкрепиха.

— Оценявам вашата лоялност — отговори сержантът, — но мисля, че става въпрос за нещо друго.

Студени тръпки преминаха по гърба на Кориолан. Нещо друго, като плана за бягство? Не изглеждаше вероятно Спрус да го е издал, особено след като щеше да навреди на сестра си. Не, Кориолан беше сигурен, че неговата бъбривка е стигнала до д-р Гол и това бяха последствията, първо арестът на Спрус, после на Сеян.

През следващите два дни всичко сякаш вървеше надолу. Кориолан се опитваше да убеди себе си, че това беше в интерес на Сеян, но молбите на съквартирантите му да видят приятеля си получаваха отказ, а той си оставаше в ареста. Той все очакваше Страбон Плинт да кацне с частен ховъркрафт, да уговори уволнението му, да предложи безплатно да модернизира цялата авиация и да отведе блудния си син вкъщи. Но дали баща му изобщо е научил за злощастната ситуация, в която беше изпаднал синът му? Това не беше Академията, където викат родителите ти, ако си сбъркал нещо.

Възможно най-небрежно, Кориолан попита един стар войник дали им е позволено да се обаждат вкъщи. Да, на всички е разрешено едно обаждане на всеки две години, но само след като са изкарали първите шест месеца. Всяка друга кореспонденция трябваше да се извършва по пощата. Тъй като не знаеше колко дълго ще остане Сеян в ареста, Кориолан написа кратко писъмце на мами, като най-общо я информира, че Сеян има неприятности и изказа мнение, че Страбон трябва да проведе няколко телефонни разговора. В петък сутринта бързо тръгна да изпрати писмото, но го спря съобщение към цялата база, което призоваваше всички, освен дежурния персонал, да се явят в залата. Там комендантът ги информира, че един от тях ще бъде обесен за държавна измяна този следобед. Някой си Сеян Плинт.

Всичко беше напълно сюрреалистично, кошмар на живо. По време на тренировките усещаше тялото си като марионетка, която е подхвърляна насам-натам от невидими конци. Накрая сержантът го извика пред строя и всички — неговите колеги новобранци, Смайли, Бъг и Бийнпоул — гледаха как на Кориолан беше дадена заповед да присъства на обесването, за да попълни редиците.

Когато се върнаха в казармата, пръстите му толкова се бяха схванали, че не можеше да закопчее копчетата на униформата си, върху сребърната повърхност на които стоеше печатът на Капитола. В краката си усети същата липса на координация, която свързваше с бомбардировките, но някак успя с треперене да стигне до оръжейния склад и да вземе оръжието си. Останалите миротворци, които не познаваше по име, му оставиха широко място между себе си в камиона. Той беше сигурен, че е опетнен поради връзката си с осъдения.

Както и при обесването на Арло, Кориолан получи заповед да се строи в редицата пред дървото на обесения. Размерът и разнородността на тълпата го объркаха — Сеян не би могъл да натрупа такава подкрепа за няколко седмици — докато не пристигна микробусът на миротворците и от него, препъвайки се във веригите си, излязоха Сеян и Лил. Щом видяха момичето, хората от тълпата започнаха да ридаят и да повтарят името ѝ.

Арло, бивш войник, закоравял от годините работа в мините, беше успял да запази самообладание до момента, в който чу Лил в тълпата. Но Сеян и Лил, слаби и ужасени, изглеждаха много по-млади от годините си и само потвърждаваха впечатлението, че две невинни деца са закарани на бесилката. Лил не можеше да се държи на треперещите си крака и я влачеха двама миротворци, които вероятно щяха да прекарат вечерта в опит да изличат спомена с бял алкохол.

Когато минаха покрай него, Кориолан срещна погледа на Сеян и всичко, което видя, беше осемгодишно момче на детската площадка, стиснало пликче с бонбони в юмрук. Само че това момче беше много, много по-изплашено. Устните на Сеян оформиха името му, Корио, и лицето му се сви от болка. Но дали това беше молба за помощ или обвинение в предателство, той не можеше да каже.

Един миротворец накара осъдените да застанат един до друг върху капаците на платформата. Друг се опита да прочете списъка с обвиненията над виковете на тълпата, но единственото, което Кориолан успя да чуе, беше държавна измяна. Той обърна глава настрани, когато миротворците започнаха да слагат примките, и установи, че гледа в покрусеното лице на Луси Грей. Тя стоеше близо до първия ред в стара сива рокля, с черен шал на главата, а по лицето ѝ се стичаха сълзи, докато гледаше нагоре към Кориолан.

Когато барабаните забиха, Кориолан здраво стисна очи, опитвайки се да спре и звука. Но това беше невъзможно и чу всичко. Чу как Сеян извика, как капаците се отвориха и как бъбривките подхванаха последната му дума и я разнесоха под ослепителното слънце.

— Мами! Мами! Мами! Мами! Мами!

29

Кориолан стоически издържа до края, остана безмълвен и с каменно лице по пътя до базата, върна оръжието и тръгна към казармата. Знаеше, че хората го гледат; известно беше, че Сеян му е приятел или най-малко, че са от един взвод. Искаха да видят как рухва, но той отказа да им достави това удоволствие. Когато остана сам в спалното помещение, бавно свали униформата си и внимателно закачи всяка част, като приглади гънките с пръсти. Далеч от любопитните погледи, позволи на тялото си да се отпусне, на раменете си да се наведат под тежестта на умората. Единственото, което успя да сложи в устата си днес, бяха няколко глътки ябълков сок. Чувстваше се прекалено изтощен, за да се присъедини към взвода за тренировката по стрелба, както и да погледне в очите Бъг, Бийнпоул и Смайли. Ръцете му и без това толкова силно трепереха, че не можеше да държи оръжие. Вместо това седна на леглото на Бийнпоул по бельо в задушната стая и зачака онова, което щеше да се случи.

Беше въпрос само на време. Може би просто трябва да се предаде. Преди да дойдат да го арестуват, защото Спрус беше признал, или — по-вероятно — Сеян беше разказал подробностите около убийствата. Дори и те да не бяха признали, пушката на миротворците все още беше там някъде и по нея беше неговата ДНК. Брус не беше избягал на свобода, а вероятно се беше скрил и чакал, за да освободи Лил, а ако беше останал в Окръг 12, с него бяха останали и оръжията. Може би точно в този момент проверяваха пушката и търсеха потвърждение, че Спрус с нея е убил Мейфеър, само за да установят, че стрелецът е техният собствен редник Сноу. Човекът, който беше доносничил срещу най-добрия си приятел и го беше изпратил на бесилката.

Кориолан зарови лице в ръцете си. Той беше убил Сеян също както беше пребил до смърт Бобин и беше застрелял Мейфеър. Беше убил човека, който го смяташе за свой брат. Но дори и когато отвратителната същност на постъпката му заплашваше да го залее, един слаб вътрешен глас питаше: „Какъв избор имаше?“ Какъв избор? Никакъв. Сеян беше тръгнал към самоунищожението си и беше засмукал Кориолан след себе си до такава степен, че едва не закара и него на бесилото.

Опита се да разсъждава разумно по въпроса. Без него Сеян щеше да умре на арената, щеше да стане жертва на глутницата трибути, които се мъчеха да ги убият, докато бягаха. Строго погледнато, Кориолан му беше дал още няколко седмици живот и шанс да промени поведението си. Но Сеян не го направи. Не можа. Не посмя. Той беше това, което беше. Може би живот в пустошта щеше да е най-доброто за него. Горкият Сеян. Горкият чувствителен, глупав, мъртъв Сеян.

Кориолан отиде до шкафчето на Сеян, взе кутията му с лични вещи, седна на пода и извади съдържанието ѝ пред себе си. Единственото допълнение от първото му претърсване бяха няколко домашни сладки, завити в хартия. Кориолан разгъна една и отхапа. Защо не? Сладостта се разля по езика му и образите заляха съзнанието му — Сеян държи сандвич в зоологическата градина, Сеян се изправя срещу д-р Гол, Сеян го прегръща на връщане към базата, Сеян увисва на въжето…

— Мами! Мами! Мами! Мами! Мами!

От сладката започна да му се повдига, повърна малко ябълков сок, кисел и остър, заедно с трохите. Тялото му се обля с пот и той заплака. Облегна се на шкафчето, сви крака към гърдите си и силно, неудържимо ридание го разтресе. Плачеше за Сеян, за добрата стара мами, за милата, предана Тайгрис, за изтощената побъркана грандмама, която скоро щеше да го изгуби по такъв зловещ начин. И за себе си, защото в един от следващите дни щеше да бъде мъртъв. Той се задушаваше, не можеше да си поеме въздух, сякаш въжето вече изтръгваше живота от тялото му. Не искаше да умре! И особено не на поляната с онези птици-мутове, повтарящи последните му думи. Кой знае какво откачено нещо казва човек в този момент? Той е мъртъв и присмехулките разнасят думите му, а после ги превръщат в някаква зловеща песен!

След около пет минути риданията спряха, той се успокои и прокара пръст по хладното мраморно сърце в Сеяновата кутия. Не му оставаше нищо друго, освен да приеме смъртта си като мъж. Като войник. Като Сноу. Щом се примири със съдбата си, той почувства нужда да сложи ред в нещата. Трябваше, колкото и малко да е, да обезщети хората, които обичаше. Отвори гърба на сребърната рамка за снимки и видя, че са останали още доста пари след покупката на оръжие. Взе един от меките луксозни пликове, които Сеян беше донесъл от Капитола, сложи вътре парите, запечата го и го адресира до Тайгрис. След като подреди вещите на Сеян, той върна кутията в шкафчето. Какво друго? Усети, че мисли за Луси Грей, първата и, както изглежда, единствена любов на живота му. Би искал да ѝ остави нещо за спомен. Прерови собствената си кутия и избра оранжевия шал, защото Ятото, и тя най-много от всички, обичаха цветните неща. Не беше сигурен как ще се добере до нея, но ако остане жив до неделя, може би ще успее тайно да излезе от базата и да я види за последен път. Той сгъна хубаво шала и го постави върху струните, които Плурибус ѝ беше изпратил. След като изми сополите и сълзите от лицето си, той се облече и отиде в пощата да изпрати парите вкъщи.

На вечеря шепнешком разказа на ужасените си съквартиранти за обесването, като се опитваше да смекчи нещата.

— Мисля, че умря моментално. Не изпита никаква болка.

— Все още не мога да го повярвам — каза Смайли.

Бийнпоул каза с треперещ глас:

— Дано не помислят, че и ние сме участвали.

— Ние с Бъг сме единствените, които могат да бъдат заподозрени като бунтовнически симпатизанти, тъй като сме от окръзите — каза Смайли. — Ти за какво се тревожиш. Вие, момчета, сте от Капитола.

— И Сеян беше от Капитола — напомни му Бийнпоул.

— Не наистина, нали? Как само винаги разказваше за Окръг 2? — каза Бъг.

— Не, не наистина — съгласи се Кориолан.

Вечерта Кориолан беше на караул в празния затвор. Спа като труп, което беше логично, тъй като му оставаха само няколко часа, докато се присъедини към мъртвите.

Изкара утринната строева подготовка без особено да се старае и изпита нещо като облекчение, когато към края на обеда се появи адютантът на коменданта Хоф и му каза да го последва. Не беше така драматично, както да дойде военна полиция, но тъй като се опитваха да възстановят нормалната атмосфера сред войниците, това беше подходящият начин на действие. Естествено, от кабинета на коменданта веднага щяха да го отведат в затвора и той съжали, че не беше сложил в джоба си някакъв сувенир, който в последните часове да му напомня за дома му. Пудрата на майка му щеше да е подходяща, нещо, което да го успокоява, докато очаква бесилото.

Макар и да не беше величествен, кабинетът на коменданта се оказа по-приятен от всички помещения, които беше видял в базата, и той потъна в коженото кресло срещу бюрото на Хоф, благодарен, че ще чуе смъртната си присъда в малко по-изискана обстановка. Помни, че си Сноу, каза си той. Отиди си с достойнство.

Комендантът освободи адютанта, който излезе и затвори вратата след себе си. Хоф се наведе от стола и известно време разглеждаше Кориолан.

— Доста преживя тази седмица.

Искаше му се човекът да започне с разпита. Твърде изморен беше за играта на котка и мишка.

— Доста преживя — повтори Хоф. — Чух, че си бил блестящ ученик в Капитола.

Кориолан нямаше представа от кого го е чул и се попита дали не е било от Сеян. Не че имаше някакво значение.

— Това е великодушна оценка.

— И скромен, също така — засмя се комендантът.

О, просто ме арестувай, помисли си Кориолан. Нямаше нужда от дълги приказки за това какво разочарование се е оказал за всички.

— Казаха ми, че сте били близки приятели със Сеян Плинт — продължи Хоф.

Ах, ето, започваме, помисли си Кориолан. Защо не ускориш нещата, вместо да протакаш и да се правиш, че няма нищо?

— Бяхме повече от приятели. Бяхме като братя.

Хоф го изгледа със съчувствие.

— Тогава не ми остава друго, освен да изразя най-искрената благодарност на Капитола за жертвата, която си направил.

Чакай. Какво? Кориолан го гледаше объркано.

— Сър?

— Д-р Гол получи съобщението ти по бъбривката — отговори Хоф. — Тя каза, че не ти е било лесно да го изпратиш. Платил си висока цена за лоялността си към Капитола.

Значи, отсрочка. Очевидно оръжието с неговата ДНК още не е намерено. Те го разглеждаха като противоречив герой от Капитола. Той си придаде печално изражение, като човек, който тъжи за заблудения си приятел.

— Сеян не беше лош, само… объркан.

— Съгласен съм. Но да се заговорничи с врага прекрачва една граница, което не можем да си позволим да допуснем, страхувам се. — Хоф замислено замълча. — Мислиш ли, че може да е бил замесен в убийствата?

Очите на Кориолан се разшириха, сякаш подобна мисъл никога не беше минавала през ума му.

— Убийствата? Искате да кажете в „Таласъма“?

— Дъщерята на кмета и… — Комендантът прелисти някакви документи пред себе си. — И другият човек.

— О… не, не мисля. Предполагате, че те са свързани? — попита Кориолан, симулирайки учудване.

— Не знам. И не ме интересува особено — отговори Хоф. — Младежът се движеше с бунтовниците, а тя се движеше с него. Който ги е убил, вероятно ми е спестил доста неприятности.

— Сеян не би направил това — каза Кориолан. — Той беше неспособен да нарани човек. Искаше да стане медик.

— Да. Така каза и сержантът — съгласи се Хоф. — Значи не е споменал, че ще им достави оръжие?

— Оръжие? Аз не знам такова нещо. Как би могъл да им достави оръжие? — Кориолан започна малко да се забавлява.

— Като го купи на черния пазар. Той е от богато семейство — каза Хоф. — Е, няма значение, това вероятно ще остане загадка, освен ако не се намерят оръжията. Ще изпратя миротворци да претърсят Пласта през следващите няколко дни. Междувременно д-р Гол и аз решихме да запазим в тайна помощта ти по случая със Сеян, с оглед на твоята безопасност. Не искаме да станеш мишена на бунтовниците, нали?

— Така бих предпочел и аз — каза Кориолан. — Дори и на лично ниво ми е трудно да преглътна решението си.

— Разбирам. Но когато нещата се успокоят, припомни си, че си направил голяма услуга на страната си. Опитай се да не мислиш за това сега. — После, сякаш току-що му хрумна, каза: — Днес имам рожден ден.

— Да, помагах при разтоварването на уиски за партито ви — каза Кориолан.

— Обикновено се прекарва добре. Опитай се да се забавляваш.

Хоф стана и му подаде ръка.

Кориолан стана и я стисна.

— Ще се постарая. Честит рожден ден, сър.

Когато се върна, съквартирантите радостно го посрещнаха и го засипаха с въпроси за повикването при коменданта.

— Той знаеше, че със Сеян имаме дълга връзка и искаше да се увери, че съм чист — отговори Кориолан.

Тази новина повдигна духа на всички, а промяната в следобедния им график много хареса на Кориолан. Вместо тренировката по стрелба с мишени, щяха да стрелят по сойките-присмехулки около дървото на обесения. Техният хор, който последва последния вопъл на Сеян, преля чашата.

Кориолан стреляше с опиянение по присмехулките и успя да убие три. Не сме толкова интелигентни сега, а!, каза си той. За съжаление повечето птици се разлетяха извън обсега на оръжието му скоро след първите изстрели. Но те щяха да се върнат. Както и той, стига преди това не го обесят.

В чест на рождения ден на коменданта те взеха душ, облякоха чисти униформи и отидоха в столовата. Куки беше сервирал учудващо елегантна вечеря: стек със сос грейви, картофено пюре и пресен, а не консервиран грах. Всеки войник получи голяма халба бира, а Хоф дойде и разряза огромната глазирана торта. След вечеря всички се събраха във физкултурния салон, който беше украсен с плакати и знамена за случая. Уискито се лееше като вода и се вдигнаха много импровизирани тостове пред микрофона, поставен специално за целта. Но Кориолан не беше осъзнал, че ще има програма, докато няколко войници не започнаха да подреждат столове.

— Естествено — каза му един офицер. — Наели сме групата от „Таласъма“. Комендантът много ги обича.

Луси Грей. Това щеше да бъде неговият шанс, може би единственият му шанс, да я види. Изтича в казармата, извади пакетчето със струните от Плурибус и шала си, и се върна на партито. Видя, че съквартирантите са му запазили стол по средата на салона, но застана отзад. Ако се появеше възможност, не искаше да привлече внимание с излизането си. Лампите примигнаха и притъмняха в основната част на салона, като само пространството около микрофона остана осветено. Всички очи се отправиха към съблекалнята, която беше закрита с одеялото на Ятото от „Таласъма“.

Мод Айвъри изскочи на сцената, облечена с яркожълта рокличка с широки поли и се покачи на щайгата, която някой беше оставил пред микрофона.

— Здравейте всички! Тази вечер е специална и вие знаете защо! Някой има рожден ден!

Миротворците избухнаха в бурни аплодисменти. Мод Айвъри започна да пее старата, позната песен за честит рожден ден и всички запяха с нея.

Честит рожден ден

на един специален човек!

За много години!

На този ден

извикайте заедно с мен —

на комендант Хоф

честит рожден ден!

Това бяха всичките думи, но те ги изпяха три пъти, а през това време един по един членовете на Ятото излизаха на сцената.

Кориолан ахна, когато Луси Грей се появи в роклята с цветовете на дъгата от арената. Повечето хора биха си помислили, че това е заради рождения ден на коменданта, но той знаеше със сигурност, че е заради него. Начин да му изпрати съобщение, да хвърли мост през пропастта, която обстоятелствата бяха изкопали между тях. Изблик на силна любов го заля, защото тя му напомняше, че не е сам в тази трагедия. Те пак бяха на арената, бореха се за оцеляването си, двамата, сами срещу света. Изпита горчиво-сладка болка при мисълта, че ще го гледа как умира, но и благодарност, че тя ще оцелее. Той беше единственият останал жив, който можеше да я издаде, че е присъствала на убийствата. Тя не беше докоснала оръжията. Каквото и да се случеше с него, утешаваше го мисълта, че тя ще продължи да живее и за двама им.

През първия половин час той не свали поглед от нея, докато Ятото изпълняваха стандартната си програма. После останалите от групата се скриха и я оставиха сама на осветената сцена. Тя седна на висок стол и — така ли му се стори? — потупа джоба на роклята си, както правеше на арената. Това беше сигнал, че мисли за него. Че макар и да ги разделяше пространството, те бяха заедно във времето. Всеки нерв на тялото му се напрегна и той запленено заслуша непознатата песен:

Всеки се ражда невинен,

свеж като маргаритка,

без нито грам лудост.

Трудно е да останеш такъв —

поемаш по трънливия път

и преминаваш през огън.

Тъмен е този свят.

Този свят е страшен.

Понесох някои удари и

нищо чудно, че се пазя.

Затова си ми нужен.

Ти си чист като първия сняг.

О, не. Нищо не му се беше сторило. Споменаването на сняг го потвърждаваше. Тя беше написала тази песен за него.

Всеки иска да е герой —

да е тортата със сметана,

да успява, а не да мечтае.

Да успееш е трудно.

Трябва време да промениш нещата,

да превърнеш козето мляко в масло

и ледът — във вода.

Сляп е светът,

когато умират деца.

Превръщам се в прах, но

ти не се предаваш и

затова те обичам.

Ти си чист като първия сняг.

Очите му се напълниха със сълзи. Те ще го обесят, но тя ще е там, тя ще знае, че той е наистина добър човек. Не чудовище, което е излъгало и предало приятеля си, а човек, който наистина се е опитал да бъде благороден при невъзможни обстоятелства. Човек, който беше рискувал всичко, за да я спаси в Игрите на глада. Човек, който отново е рискувал всичко, за да я спаси от Мейфеър. Героят на живота ѝ.

Златен и чист

усещам те с кожата си

как цялата ме обгръщаш.

Попиваш дълбоко

чак до сърцето ми.

Всички си мислят, че знаят всичко за мен,

етикети ми слагат.

Разказват своите истории.

Ти дойде и знаеш, че лъжат.

Ти видя идеалната аз.

Този свят е жесток,

изпълнен с мъка.

Поиска причина —

дадох ти три плюс двайсет.

Защото ти вярвам —

защото си чист като първия сняг.

Ако беше имал някакви съмнения, сега те отпаднаха. Три плюс двайсет. Двайсет и три. Броят на трибутите, които беше надживяла в Игрите.

Ето защо аз

ти вярвам —

защото си чист като първия сняг.

Спомена, че му вярва. Преди нуждата, преди любовта, идва доверието. Онова, което най-високо ценеше. И той, Кориолан Сноу, беше човекът, на когото тя вярваше.

Докато публиката аплодираше, той стоеше неподвижно и стискаше пакетчето. Беше прекалено развълнуван, за да ръкопляска. Останалите от Ятото се качиха на сцената, докато Луси Грей изчезна зад одеялото. Мод Айвъри си върна щайгата и зазвуча отривиста мелодия.

Животът има тъмна и страшна страна.

Но има и светла, и слънце.

Кориолан разпозна мелодията. Песента за слънчевата страна. Онази, която пееше по време на убийствата. Това беше неговият шанс. Той си проби път до близкия изход, като се стараеше да остане незабелязан. Тъй като всички бяха вътре, той обиколи с тичане физкултурния салон и почука на вратата на съблекалнята. Вратата моментално се отвори, сякаш го очакваха, и Луси Грей се хвърли в обятията му.

За момент останаха така, притиснати един в друг, но времето им беше толкова ценно.

— Толкова ми е мъчно за Сеян. Добре ли си? — попита задъхано тя.

Разбира се, тя не знаеше нищо за неговата роля.

— Не, всъщност. Но съм все още тук, за момента.

Тя се отдръпна, за да го погледне в очите.

— Какво се случи? Как са разбрали, че помага за спасяването на Лил?

— Не знам. Някой го е предал, предполагам — отговори той.

Луси Грей не се поколеба.

— Спрус.

— Вероятно. — Кориолан докосна бузата ѝ. — А ти как си?

— Ужасно е. Всичко е просто ужасно. И всичко след онази нощ. Знам, че ти уби Мейфеър, за да ме защитиш. Мен и останалите от Ятото. — Тя опря чело на гърдите му. — Никога няма да мога да ти благодаря достатъчно за това.

Той я погали по главата.

— Е, сега нея я няма. Ти си в безопасност.

— Не съм. Не съм. — Луси Грей, изнервена, започна да се разхожда напред-назад. — Кметът, той… Не ме оставя на мира. Сигурен е, че аз съм я убила. Идва с тази ужасна кола пред къщата ни и стои там с часове. Миротворците ни разпитваха три пъти. Както и да е. Казаха ми, че всеки ден ги тормози да ме арестуват. И ако не ме накарат да платя, той ще ме накара.

Това беше страшно.

— Те какво ти казаха да направиш?

— Да го избягвам. Но как бих могла, когато той стои на три метра от къщата ми? — проплака тя. — Мейфеър беше смисълът на живота му. Мисля, че ще се успокои едва когато съм мъртва. Сега започва да заплашва и другите от Ятото. Аз… аз ще избягам.

— Какво? — попита Кориолан — Къде?

— Сигурно на север. Както говореха Били Тауп и другите. Ако остана тук, знам, че той ще намери начин да ме убие. Започнах да отделям малко запаси. Може би там ще оцелея. — Луси Грей отново се хвърли в ръцете му. — Радвам се, че успях да ти кажа довиждане.

Да избяга. Тя наистина щеше да го направи. Да се впусне в дивата пустош и да си опита късмета. Той знаеше, че само перспективата за сигурна смърт можеше да я накара да направи това. За пръв път от много време насам, видя възможност да избегне бесилото.

— Не е довиждане. Аз ще дойда с теб.

— Няма да ти позволя. Това значи да рискуваш живота си.

— Да рискувам живота си? — изсмя се той. — Животът ми се състои в това да се чудя колко време ще им отнеме да намерят онези оръжия и да ме свържат с убийството на Мейфеър. Те претърсват Пласта сега. Това може да стане всеки момент. Ще тръгнем заедно.

— Наистина ли искаш това? — попита тя и сбърчи чело, сякаш не можеше да повярва.

— Ще тръгнем утре — каза той. — Една стъпка преди палача.

— И кмета — добави тя. — Накрая ще се освободим от него, от Окръг 12, от Капитола, от всичко. Утре. В зори.

— Утре в зори — потвърди той. Пъхна пакетчето в ръцете ѝ. — От Плурибус. Освен шала. Той е от мен. По-добре да се връщам, преди някой да е видял, че ме няма и да заподозре нещо. — Той я дръпна към себе си и страстно я целуна. — Пак само ние двамата.

— Само ние двамата — каза тя и лицето ѝ засия от радост.

Кориолан излетя от съблекалнята сякаш му бяха пораснали криле.

Нека посрещнем с песен деня,

все едно дали е облачен или слънчев.

Той не само щеше да живее; щеше да живее с нея, както през онзи ден край езерото. Спомни си вкуса на прясната риба, свежия въздух и свободата да прави каквото иска, така, както го е създала природата. И да не е подчинен на никого. Завинаги да се освободи от потискащите изисквания на света.

Нека винаги вярваме, че утре

денят ще се погрижи за нас.

Той се върна в салона и застана на мястото си навреме, за да се присъедини към последния хор.

Стой на слънчевата страна,

винаги на слънчевата страна.

Всеки ден ще е лесен и светъл,

ако останем на слънчевата страна на живота.

Да, ако останем на слънчевата страна.

Кориолан беше превъзбуден. Луси Грей се присъедини към групата и те започнаха изпълнението на една от онези хармонични песни с неразбираеми думи, а той ги изключи, докато се опитваше да обмисли завоя, който животът му беше предложил. Те двамата с Луси Грей да избягат в дивата пустош. Лудост. Но, от друга страна, защо не? Това беше единственият спасителен пояс, с който разполагаше, и той имаше намерение да го грабне и да не го пуска. Утре беше неделя, той имаше свободен ден. Щеше да тръгне колкото е възможно по-рано. Да закуси набързо, вероятно последното му ядене в цивилизования свят, и после да тръгне. Съквартирантите му сигурно щяха все още да спят поради погълнатото уиски. Ще трябва да се измъкне от базата… Оградата! Надяваше се, че информацията на Спрус за разхлабеното място зад генератора е вярна. И после той щеше да тръгне към Луси Грей и да тича колкото може по-бързо.

Но чакай. Трябваше да отиде в нейната къща? Където са всички от Ятото? А вероятно и кметът? Той тревожно обмисляше всичко това, когато песента свърши и тя пак се качи на стола си с китарата.

— За малко да забравя. Бях обещала да изпея песен на един от вас — каза тя. И ето го пак, небрежното потупване с ръка по джоба. Запя песента, над която работеше, когато я изненада в гръб на поляната.

Ще дойдеш ли, ще дойдеш ли

под дървото ти,

където обесиха един, който трима уби?

Странни неща са се случили тук,

но още по-странно ще бъде

в полунощ да се срещнем под дървото на обесения.

Дървото на обесения. Старото ѝ място за срещи с Били Тауп. Там искаше да се срещнат.

Ще дойдеш ли, ще дойдеш ли

под дървото ти,

където мъртвия изкрещя: „Бягай, любима“?

Странни неща са се случили тук,

но още по-странно ще бъде

в полунощ да се срещнем под дървото на обесения.

Кого имаше предвид тя? Били Тауп, който ѝ казва да дойде под дървото, за да бъдат свободни? Или на него му казва тази вечер, че ще бъдат свободни?

Ще дойдеш ли, ще дойдеш ли

под дървото ти?

Носи на врата си въже, редом до мен.

Странни неща са се случили тук,

но още по-странно ще бъде,

там в полунощ двамата да се срещнем.

Сега разбра. Песента, говорещият в песента беше Били Тауп и той я пееше на Луси Грей. Той е гледал смъртта на Арло, чул е как птиците повтарят последните му думи, молил е Луси Грей да избяга с него, за да бъдат свободни и когато тя му е отказала, той е поискал да я обесят с него, вместо да живее без него. Кориолан се надяваше, че това е последната песен за Били Тауп. Какво друго би могло да се каже сега? Не че имаше значение. Това може и да беше неговата песен, но тя я пееше на Кориолан. Сноу винаги е на върха.

Ятото изпълниха още няколко парчета, после Луси Грей взе думата:

— Е, както казваше баща ми, трябва да си легнеш с птиците, ако искаш да ги поздравиш в зори. Благодаря ви, че ни поканихте тази вечер. А не искате ли още веднъж да поздравим коменданта Хоф?

Целият пиян салон в хор още веднъж изпя „Честит рожден ден“.

Ятото се поклониха за последен път и напуснаха сцената. Кориолан чакаше в дъното на салона, за да помогне на Бъг да приберат Бийнпоул в казармата. Още преди да са си легнали, изгасиха осветлението и се наложи да се катерят по леглата си в тъмното. Съквартирантите му почти веднага потънаха в дълбок сън, но той остана буден и прехвърляше в главата си плана за бягство. Не беше необходимо много. Той, дрехите на гърба му, няколко неща за спомен в джобовете и много късмет.

Кориолан стана в зори, облече си чиста униформа и пъхна в джобовете си няколко чифта чисто бельо и чорапи. Избра три снимки на семейството си, диска с пудрата на майка си и компаса на баща си и натъпка и тях в джобовете си. Накрая направи колкото беше възможно по-убедителна форма на себе си с възглавницата и одеялото и ги покри с чаршафа. Докато съквартирантите му продължаваха да хъркат, той огледа помещението за последен път и се попита дали те щяха да му липсват.

Заедно с няколко ранобудници отиде да закуси. Закуската беше хлебен пудинг, което му се стори добър знак за пътуването, защото беше любимото ядене на Луси Грей. Искаше му се да може да ѝ занесе малко, но джобовете му бяха претъпкани, а в столовата не даваха салфетки. Изпи чашата с ябълков сок, изтри устни с ръка, остави таблата си на мястото за миене и излезе навън, като се канеше да тръгне по най-краткия път към генератора.

Щом излезе на слънчева светлина, към него се спуснаха двама души от охраната. Въоръжени гардове, не адютанти.

— Редник Сноу, викат ви при коменданта.

Прилив на адреналин премина по тялото му. Кръвта бясно пулсираше в слепоочията му. Това не можеше да се случва. Не можеха да го арестуват точно когато беше на прага на свободата. На новия живот с Луси Грей. Погледна към генератора, който беше на стотина метра от столовата. Колкото и добре да беше трениран напоследък, нямаше да стигне дотам. Невъзможно беше. Трябват ми още само пет минути, молеше той вселената. И две ще ми стигнат. Вселената остана безучастна.

Заобиколен от гардовете, той изправи рамене и тръгна към кабинета на коменданта, готов да посрещне съдбата си. Когато влезе, комендантът Хоф скочи от бюрото си, застана мирно и козирува.

— Редник Сноу — каза той. — Нека да съм първият, който ще те поздрави. Утре заминаваш за офицерското училище.

30

Кориолан беше като зашеметен, а двамата от охраната го потупваха по гърба и се смееха.

— Аз… аз…

— Ти си най-младият, който е издържал изпита. — Комендантът разцъфна в усмивка. — Обикновено бихме те обучавали тук, но поради оценките си ти си препоръчан за елитна програма в Окръг две. Жалко, че трябва да заминеш.

О, как искаше да замине! За Окръг две, който всъщност не беше толкова далече от дома му в Капитола. В школа за офицери, елитна школа за офицери, където можеше да се отличи и да намери начин да се върне към достоен живот. Това можеше да се окаже още по-добър път към властта, отколкото предлагаше университетът. Но някъде там все още беше оръжието, с което беше извършил убийството и то носеше неговото име. Неговата ДНК щеше да го издаде, точно както беше станало с кърпата. За жалост, колкото и да беше трагично, беше прекалено опасно да остане. Да продължи с преструвката му струваше усилие.

— Кога заминавам? — попита той.

— Утре рано сутринта има ховъркрафт, който отлита за там и ти ще заминеш с него. Днес имаш свободен ден. Използвай времето да си стегнеш багажа и да си вземеш довиждане с другите. — Комендантът му стисна ръка за втори път в разстояние на два дни. — Очакваме от теб големи неща.

Кориолан благодари на коменданта и излезе навън, където постоя за момент, претегляйки възможностите си. Нямаше полза. Нямаше възможности. Като ненавиждаше себе си и още повече Сеян Плинт, той тръгна към сградата, където се намираше генераторът, почти без да го е грижа дали ще го задържат. Какво горчиво разочарование, да загуби безвъзвратно тази втора възможност за светло бъдеще. Наложи се да си припомни въжето, бесилката и сойките, които повтарят последните му думи, за да си възвърне яснотата. Трябваше да се отърси от тази картина; налагаше се да дезертира.

Стигна до сградата, погледна бързо през рамо, но базата все още спеше и той се промъкна отзад, без никой да го види. Разгледа оградата, но отначало не намери отвор. Пъхна пръсти между мрежата и отчаяно я разтърси. И наистина мрежата се откачи от един стълб и се появи отвор, през който едва-едва можеше да се пъхне. Излезе навън и вродената му предпазливост се върна. Той мина зад базата, прекоси една залесена част и накрая стигна до пътя, който водеше към дървото на обесения. От там просто следваше маршрута, по който се движеше камионът при предишните пътувания, като крачеше бързо, но не толкова, че да привлече внимание. Все едно, в това горещо неделно утро едва ли имаше кой да го забележи. Повечето миньори и миротворците нямаше да са станали още два-три часа.

След няколко километра той стигна до тъжната поляна и хукна към дървото на обесения, за да се скрие в гората. От Луси Грей нямаше и следа, и докато ходеше сред дърветата, се чудеше дали всъщност не е разтълкувал погрешно думите ѝ и дали вместо да дойде тук, не трябваше да отиде в Пласта. После зърна нещо оранжево и тръгна към малка полянка. Видя как тя разтоварва купчина вързопи от една количка. Беше увила красиво неговия шал около главата си. Тя изтича към него, прегърна го и той отвърна, макар че беше прекалено горещо за прегръдки. Целувката, която последва, подобри настроението му.

Той вдигна ръка към оранжевия шал на косата ѝ.

— За бегълци това ми изглежда много ярко.

Луси Грей се усмихна.

— Е, така по-лесно ще ме откриеш. Още ли искаш да го направим?

— Нямам избор. — Той осъзна, че това ще ѝ прозвучи колебливо и добави: — Ти си всичко, което сега е важно за мен.

— И ти за мен. Ти си моят живот сега. Докато седях тук и те чаках да дойдеш, осъзнах, че никога нямаше да събера достатъчно смелост, за да го направя без теб — призна тя. — Не само защото ще е много трудно. Ще е ужасно самотно. Може би бих издържала няколко дни, но после щях да се върна вкъщи при Ятото.

— Знам. Дори не си бях помислил за бягство, преди ти да предложиш. Толкова е… страшно. — Той прокара ръка по вързопите. — Съжалявам, но не можех да рискувам да взема много със себе си.

— Не съм си мислила, че ще можеш. Аз събрах всичко това, а и изпразних нашия склад. Няма да се сърдят. Оставих им парите. — Сякаш за да се самоубеди, тя каза: — Те ще са добре.

Тя вдигна един вързоп и го метна през рамо.

Той взе част от провизиите.

— Те какво ще правят? Говоря за оркестъра. Без теб.

— О, ще се оправят. Всички могат да пеят, а Мод Айвъри така или иначе само след няколко години ще ме замести като солистка — каза Луси Грей. — Освен това, така, както неприятностите все ме намират, може би няма да съм много желана в Окръг дванайсет. Снощи комендантът ми каза да не пея повече „Дървото на обесения“. Каза, че е прекалено мрачна. По-скоро, прекалено бунтовна. Обещах му никога вече да не я чуе от мен.

— Странна песен е — подхвърли Кориолан.

Луси Грей се засмя.

— Е, Мод Айвъри я харесва. Казва, че е наистина внушителна.

— Като моя глас. Когато изпях химна в Капитола — спомни си Кориолан.

— Точно така — каза Луси Грей. — Готов ли си?

Разделиха всичко помежду си. След малко той се сети какво липсва.

— Китарата ти. Няма ли да я вземеш?

— Оставих я на Мод Айвъри. Нея и роклята на мама. — Тя се помъчи да омаловажи тези неща. — За какво са ми? Там Амбър мисли, че на север все още има хора, но не съм убедена. Мисля, че ще сме само ние двамата.

За момент той осъзна, че не е единственият, който се сбогува с мечтите си.

— Там ще намерим нови мечти — обеща Кориолан с повече убедителност, отколкото изпитваше. Той извади компаса на баща си, погледна го и посочи: — Север е натам.

— Мислех първо да отидем до езерото. То е общо взето на север. Иска ми се да го видя още веднъж — каза тя.

Планът изглеждаше не по-лош от всеки друг и той не възрази. Скоро щяха да бродят из пустошта и нямаше никога да се върнат. Защо да не ѝ достави удоволствие? Той оправи малко шала ѝ.

— Отиваме на езерото.

Луси Грей погледна назад към града, макар че единственото, което Кориолан различаваше, беше бесилката.

— Довиждане, Окръг дванайсет. Довиждане на дървото на обесения, на Игрите на глада и на кмета Лип. Един ден ще умра от нещо, но няма да сте вие. — Тя се обърна и влезе навътре сред дърветата.

— Няма какво толкова да ни липсва — съгласи се Кориолан.

— На мен ще ми липсва музиката и моите красиви птици — каза Луси Грей и гласът ѝ потрепна. — Но се надявам един ден да ме последват.

— Знаеш ли какво няма да ми липсва? Хората — отговори Кориолан. — С малки изключения. Като си помислиш, повечето са ужасни.

— Всъщност хората не са толкова лоши — каза тя. — Светът ги прави такива. Както бяхме ние, на арената. Там направихме немислими неща, което никога нямаше да се случи, ако ни бяха оставили на мира.

— Не знам. Аз убих Мейфеър и никъде не се виждаше арена — каза той.

— Но само за да ме спасиш. — Тя помисли. — Според мен в хората е вродена естествена доброта. Знаеш кога прекрачваш границата към злото и през целия си живот трябва да се стремиш да останеш от другата страна на тази граница.

— Понякога се налага да взимаш трудни решения. — Той цяло лято беше взимал такива.

— Знам това. Разбира се, че го знам. Аз съм победител — каза тъжно тя. — Ще е хубаво в новия ми живот да не се налага да убивам никой друг.

— Съгласен съм с теб. Трима стигат за един живот. И определено стигат за едно лято. — Наблизо се чу див крясък и той си спомни, че няма оръжие. — Ще си направя тояга за ходене. Искаш ли и ти?

Тя мина до него.

— Да. Може да ни е от полза и за други неща.

Намериха два здрави клона и тя ги държеше, докато той ги подкастри.

— Кой е третият?

— Какво?

Тя го изгледа особено. Ръката му се плъзна и парче от кората на клона се заби под нокътя му.

— О-о!

Тя не обърна внимание.

— Човекът, когото си убил. Каза, че това лято си убил трима души.

Кориолан захапа края на треската със зъби, за да го издърпа, като така спечели малко време. Кой беше третият? Отговорът, разбира се, беше Сеян, но не би могъл да го признае.

— Можеш ли да го извадиш? — Той протегна ръка и помръдна ранения пръст с надежда да я разсее.

— Я да видя. — Тя разгледа треската. — И така, Бобин, Мейфеър… кой е третият?

Той бързо потърси приемливо обяснение. Може би неволен участник в катастрофа? Някой да е загинал по време на обучението? Да е чистил оръжието си и то погрешка да е гръмнало? Реши, че е най-добре да го обърне на шега.

— Аз съм третият. Убих стария Кориолан, за да мога да дойда с теб.

Тя извади треската.

— Готово. Е, надявам се, че старият Кориолан няма да се привижда на новия. Двамата заедно вече си имаме достатъчно призраци.

Моментът отмина, но разговорът секна. Никой не проговори пак, докато не стигнаха средата на пътя, където спряха за почивка.

Луси Грей отвори пластмасовото шише и му го подаде.

— Дали вече са забелязали отсъствието ти?

— Вероятно няма да е преди вечеря. А твоето?

Той отпи дълга глътка вода.

— Когато тръгвах, единственият буден беше Там Амбър. Казах му, че ще отида да потърся коза. Говорехме да гледаме кози. Да продаваме мляко като страничен бизнес — каза тя. — Вероятно ще минат още няколко часа преди да започнат да ме търсят. Може да се стъмни, докато се сетят за дървото на обесения и намерят количката. Тогава ще разберат.

Той ѝ подаде водата.

— Ще се опитат ли да тръгнат след теб?

— Може би. Но ние вече ще сме далече. — Тя отпи и избърса устата си с ръка. — А теб ще те издирват ли?

Той се съмняваше миротворците да се загрижат скоро за него. Защо би изоставил елитната школа за офицери, която го очакваше? Ако някой изобщо забележеше, че липсва, вероятно щяха да си помислят, че е отишъл в града заедно с някой друг миротворец. Ако, разбира се, не намерят пушката. Той не искаше да ѝ разказва за офицерската школа сега, докато раната беше все още прясна. — Не знам. Дори да се сетят, че съм избягал, няма да знаят къде да ме търсят.

Продължиха към езерото, всеки зает със собствените си мисли. Цялото нещо му изглеждаше нереално, сякаш бяха на излет за удоволствие както през онази неделя преди две седмици. Все едно че отиваха на пикник и той трябваше непременно да се върне навреме за пържената наденица и вечерния час. Но не беше така. Когато стигнеха до езерото, щяха да продължат нататък в дивата пустош, към един живот, посветен изцяло на най-елементарното оцеляване. Какво щяха да ядат? Къде щяха да живеят? И какво изобщо щяха да правят те двамата, след като се справеха с трудностите по намиране на храна и подслон? Тя без музиката си. Той без школата, военните, без нищо друго. Да създадат семейство? Как можеш да осъдиш някое дете на такова безрадостно съществуване. Което и да е дете, да не говорим за неговото собствено. Към какво щеше да им остане да се стремят, след като богатството, славата и властта отпаднат? Дали целта на оцеляването беше по-нататъшно оцеляване и нищо повече?

Потънал в тези въпроси, втората част от пътуването до езерото мина бързо. Те оставиха багажа си на брега и Луси Грей тръгна веднага да търси клони за въдици.

— Не знаем какво ни чака нататък, затова най-добре да хапнем тук — каза тя.

Тя му показа как да закрепи дебелия конец и куките към въдиците. Да рови в меката кал за червеи му беше отвратително и той се почуди дали това ще е нещо, което ще прави всеки ден. Сигурно щеше да е така, ако са достатъчно гладни. Те закачиха червеите на куките и зачакаха мълчаливо на брега нещо да се хване, докато птиците цвърчаха около тях. Тя хвана две. Той — нищо.

Надвиснаха тежки, тъмни облаци, които бяха известно облекчение след палещото слънце, но усилиха потиснатото му настроение. Това беше неговият живот сега. Да рови за червеи и да е изложен на капризите на времето. Сред стихиите. Като животно. Знаеше, че би било по-лесно, ако не беше такъв изключителен човек. Най-доброто и най-интелигентното, с което човечеството разполагаше. Най-младият, който е издържал изпита за кандидат-офицери. Ако беше безполезен и глупав, напускането на цивилизацията не би предизвикало усещане за такава празнота в него. Щеше да я понесе лесно. Върху него заваляха едри, студени дъждовни капки, които оставяха мокри следи по униформата му.

— Няма да успеем да я изпечем в този дъжд — каза Луси Грей. — Най-добре да влезем вътре. Там има огнище, което можем да използваме.

Тя говореше за единствената къща край езерото, която все още имаше покрив. Вероятно последният му чужд покрив, след което ще трябва да си построи свой. А и как ли се строи покрив? Този въпрос не беше включен в изпита за кандидат-офицери.

Тя бързо почисти рибата и я уви в листа, а после двамата взеха вързопите си и побързаха към къщата под проливния дъжд. Би било забавно, ако не беше неговият истински живот. Щеше да е само приключение за няколко часа с чаровно момиче и обещаващо бъдеще някъде другаде. Вратата беше залостена, но Луси Грей я удари с бедро и тя се отвори широко. Влязоха бързо, за да се скрият от дъжда и хвърлиха багажа на земята. Имаше само една стая с бетонни стени, таван и под. Нямаше електричество, но от прозорците и вратата влизаше светлина. Зарадва се като видя огнището, пълно със стари въглени и купчина грижливо подредени дърва до него. Поне не се налагаше да търсят дърва.

Луси Грей отиде до огнището, сложи рибата на малката бетонна плоча и започна да реди дърва и съчки върху старата метална скара.

— Държим малко дърва тук, за да има винаги сухи.

Кориолан обмисли възможността просто да останат в тази здрава къщичка. Наоколо имаше много дърва и можеха да ловят риба в езерото. Но не, щеше да е прекалено опасно да се настанят толкова близо до Окръг 12. Щом Ятото знаеха за това място, сигурно го знаеха и други хора. Трябваше да се лиши дори и от тази последна минимална защита. Дали в крайна сметка нямаше да свърши в някоя пещера? Помисли си за красивия пентхаус на семейство Сноу, с неговите мраморни подове и кристални полилеи. Неговият дом. Неговият истински дом. Дъждът нахлу в стаята с един порив на вятъра и напръска панталона му с ледени капки. Той затвори вратата и замръзна. Зад вратата беше скрито нещо. Дълъг конопен чувал. Отвътре се подаваше дулото на ловна пушка.

Не можеше да повярва. Затаил дъх, той отвори чувала с ботуш и видя ловната пушка и пушката на миротворците. Побутна го още малко и разпозна гранатомета. Несъмнено това бяха оръжията, които Сеян беше купил на черния пазар. И сред тях бяха оръжията, с които бяха извършени убийствата.

Луси Грей запали огъня.

— Донесох една стара метална консерва, като си мислех, че може би може да носим живи въглени от място на място. Нямам много кибритени клечки, а да се запали огън с кремък е трудно.

— А-ха — каза Кориолан. — Добра идея.

Как се бяха озовали оръжията тук? Всъщност беше обяснимо. Били Тауп може би беше довел Спрус при езерото или може би Спрус знаеше за това място. Сигурно за бунтовниците през войната е било полезно да имат скривалище. А Спрус беше достатъчно умен, за да знае, че не може да рискува и да крие улики в Окръг 12.

— Хей, какво намери там? — Луси Грей дойде при него, наведе се и дръпна чувала от оръжията. — О-о… Това ли са онези, които видяхме в бараката?

— Според мен трябва да са те — каза той. — Дали да вземем пушките с нас?

Луси Грей се отдръпна, изправи се и дълго се вглежда в тях.

— По-скоро не. Нямам им доверие. Макар че ще ни свършат работа. — Тя извади дълъг нож, сложи го на дланта си и го огледа от двете страни. — Май ще отида да отрежа малко катнис, след като така и така сме запалили огъня. Край езерото има едно хубаво място. — Нали още не са узрели — каза той.

— След две седмици ще е съвсем друго — отговори тя.

— Още вали — възрази той. — Ще се измокриш до кости.

Тя се засмя.

— Е, не съм направена от захар.

Истината беше, че се зарадва да остане сам за минута и да помисли. След като тя излезе, той издърпа конопения чувал и оръжията се плъзнаха на пода. Коленичи до тях, вдигна пушката на миротворците, с която беше убил Мейфеър, и я взе в две ръце. Ето я. Оръжието, с което бе извършил убийството. Не в съдебномедицинската лаборатория на Капитола, а тук, в ръцете му, сред пустошта, където не представляваше никаква заплаха. Трябваше единствено да я унищожи и щеше да се освободи от примката на палача. Свободен да се върне в базата. Свободен да продължи към Окръг 2. Свободен да отиде сред хората, без да се страхува. Очите му се напълниха със сълзи на облекчение и той започна да се смее от абсолютна радост. Как щеше да го направи? Да я сложи в огъня? Да я разглоби и да пръсне частите на всички страни? Да я хвърли в езерото? След като пушката изчезнеше, нямаше да има нищо, което да го свързва с убийствата. Абсолютно нищо.

Не, чакай. Имаше едно нещо. Луси Грей.

Е, нямаше значение. Тя никога не би казала на никого. Нямаше да остане доволна очевидно, когато ѝ кажеше, че планът се променя. Че той се връща при миротворците и утре призори ще отпътува за Окръг 2, като общо взето я оставя на произвола на съдбата. Все пак тя никога не би го издала. Не ѝ беше присъщо такова нещо, а и би се замесила в убийствата. Това би означавало, че може да я убият, а както показаха Игрите на глада, Луси Грей притежаваше изключителен талант за самосъхранение. Плюс това го обичаше. Така му каза снощи в песента. Нещо повече, вярваше му. Макар че ако я изоставеше в гората, за да се мъчи да преживява сама, несъмнено би сметнала това за предателство. Трябваше да помисли как най-добре да ѝ съобщи новината. Но какво би могъл да ѝ каже? „Обичам те много, но повече обичам офицерската школа“? Това нямаше много да ѝ хареса.

А и той я обичаше! Наистина! Работата беше там, че само след няколко часа в дивата пустош, разбра, че мрази новия си живот. Горещината, червеите и тези птици, които непрестанно бърбореха…

Тя се беше забавила много с тези картофи.

Кориолан погледна през прозореца. Дъждът беше преминал в ръмеж.

Тя не искаше да тръгне сама. Щеше да е прекалено самотна. В песента си казваше, че има нужда от него, че го обича и че му вярва, но дали щеше да му прости? Дори и да я изостави? Били Тауп я беше измамил и беше намерил смъртта си. Пак чу думите му…

„Повръща ми се като гледам как манипулираш тези деца. Горката Луси Грей. Горкото агънце.“

… и как беше забила зъби в ръката му. Помисли си колко хладнокръвно беше убивала на арената. Първо крехката малка Уови; не беше виждал по-хладнокръвен ход. После изчисленият начин, по който се справи с Трич, като всъщност го подмами да я нападне, за да извади змията от джоба си. А и твърдеше, че Рипър е болен от бяс, че го е убила от милосърдие, но кой знае дали беше така?

Не, Луси Грей не беше агънце. Не беше направена от захар. Тя беше победител.

Той провери дали пушката е заредена, после широко отвори вратата. Не я виждаше никъде. Отиде до езерото, като се помъчи да си спомни къде Кларк Кармайн копаеше, преди да им донесе катниса. Нямаше значение. Блатистата част около езерото беше безлюдна и по брега нямаше следи.

— Луси Грей?

Единственият отговор дойде от една самотна сойка-присмехулка, която направи усилие да имитира гласа му, но не успя, тъй като думите му не бяха особено музикални.

— Откажи се — измърмори той към птицата. — Ти не си бъбривка.

Нямаше съмнение, че тя се крие от него. Но защо? Отговорът беше само един. Защото се беше сетила. За всичко. Че като унищожи оръжията, ще премахне всички физически улики за убийствата. Че вече не искаше да избяга. Че тя беше последният свидетел, който го свързваше с престъплението. Но те винаги си бяха пазили взаимно гърба, така че защо изведнъж би си помислила, че той може да ѝ направи нещо лошо? Защо, когато до вчера той беше чист като първия сняг?

Сеян. Сигурно се беше сетила, че Сеян е третият човек, когото Кориолан е убил. Не беше нужно да знае нищо за фокуса със сойката-бъбривка, достатъчно беше да знае, че Сеян му се доверява, че Сеян е бунтовник, докато Кориолан беше привърженик на Капитола. Все пак, да си мисли, че той ще я убие? Той погледна заредената пушка в ръцете си. Може би трябваше да я остави в къщата. Не изглеждаше добре да я търси въоръжен. Все едно че я преследва. Но той нямаше наистина да я убие. Само щеше да говори с нея и да я убеди да погледне разумно на нещата.

Остави пушката, каза си той, но ръцете му отказваха да го послушат. Тя има само нож. Голям нож. Успя единствено да си наложи да метне пушката през рамо.

— Луси Грей? Добре ли си? Плашиш ме! Къде си?

Тя трябваше единствено да каже: „Разбирам, ще продължа сама, както през цялото време планирах“. Но точно тази сутрин призна, че според нея няма да се справи сама, че ще се върне при Ятото след няколко дни. Тя знаеше, че той няма да ѝ повярва.

— Луси Грей, моля те, искам само да поговорим! — изкрещя той.

Какъв беше планът ѝ тук? Да се крие, докато той се измори и се върне в базата? И после незабелязано да се прибере вкъщи? Това не го устройваше. Дори оръжието, с което бе извършил убийството, вече да го нямаше, тя все пак оставаше опасна. Ами ако сега се върнеше в Окръг 12 и кметът успееше да я арестува? Ако я подложеха на разпит и дори на изтезания? Историята щеше да излезе наяве. Тя не беше убила никого. Той беше убил. Нейната дума срещу неговата. Дори и да не ѝ повярват, репутацията му щеше да е съсипана. Връзката им щеше да бъде разкрита, заедно с подробности за това как си беше послужил с измама в Игрите на глада. Може би щяха да призоват като свидетел декана Хайботъм. Не можеше да рискува.

Все още нямаше и следа от нея. Тя не му оставяше друг избор, освен да отиде да я търси в гората. Дъждът вече спря, въздухът беше влажен, земята кална. Той се върна до къщата и огледа пръстта, докато намери леки отпечатъци от обувките ѝ, а после тръгна по следите, докато стигна до храстите, откъдето започваше истинската гора и тихо пое под капещите дървета.

Чуваше единствено крясъците на птиците, а поради надвисналите облаци видимостта беше лоша. Храстите скриваха следите, но по някакъв начин той знаеше, че се движи в правилната посока. Адреналинът изостри сетивата му и той забеляза счупено клонче на едно място, отпечатък от обувка на мъха на друго. Чувстваше се малко виновен, че я е изплашил така. Какво ли правеше, дали трепереше в храстите и се мъчеше да потисне риданията си? Сигурно умираше от мъка при мисълта да прекара живота си без него.

Нещо оранжево улови окото му и той се усмихна. „Така по-лесно ще ме откриеш“, беше казала тя. И той я беше открил. Провря се сред клоните и излезе на полянка, оградена с дървета. Оранжевият шал лежеше сред храстите, след като очевидно беше паднал от косата ѝ при бягството и се беше закачил там. Е, добре. Това показваше, че върви по следите ѝ. Отиде да го вземе — може би в крайна сметка щеше да си го задържи — но леко шумолене на листата го спря. Той едва зърна змията и тя го нападна — разви се като пружина и заби зъби в ръката му, когато се протегна за шала.

— А-а! — извика той от болка. Змията веднага го пусна и се плъзна обратно сред храстите, преди да успее да я разгледа добре. Обзе го паника, докато се взираше в червения подут белег на ръката си. Паника и изумление. Луси Грей се беше опитала да го убие! Това не беше съвпадение. Подхвърленият шал. Дебнещата змия. Мод Айвъри беше казала, че тя винаги знае къде да ги намери. Това беше капан и той беше попаднал право в него. Горкото агънце, как ли не! Започваше да съчувства на Били Тауп.

Кориолан не знаеше нищо за змиите, като се изключат многоцветните змии на арената. С натежали крака и бясно биещо сърце той очакваше да умре на място, но въпреки че раната го болеше, все още стоеше прав. Не знаеше с колко време разполага, но се закле в честта на семейство Сноу, че тя ще плати за това. Дали не трябваше да върже ръката си с турникет? Да изсмуче отровата? Още не беше изкарал обучението по оцеляване. Страхувайки се, че неговите начини за първа помощ може само да разнесат отровата по-бързо, той смъкна ръкава надолу, свали пушката от рамо и тръгна след нея. Ако се чувстваше по-добре, би се изсмял на иронията от това колко бързо връзката им се беше превърнала в Игри на глада, в които участват само те двамата.

Сега не беше лесно да я проследи и той осъзна, че предишните знаци бяха оставени единствено за да го отведат право при змията. Но тя едва ли е стигнала далеч. Щеше да иска да разбере дали змията го е убила и дали трябва да направи друг план за атака. Може би се надяваше, че той ще загуби съзнание, за да му пререже гърлото с дългия нож. Мъчейки се да заглуши тежкото си дишане, той навлезе по-дълбоко в гората, като леко разбутваше клоните с цевта на пушката, но беше невъзможно да открие къде се намира тя.

Мисли, каза си той. Къде би отишла? Отговорът дойде със съкрушителна сила. Тя не би искала да влезе в битка с него. Той беше въоръжен с пушка, а тя имаше само нож. Би се върнала в къщата на езерото, за да вземе и тя пушка. Може би го беше заобиколила и сега отиваше право там. Той наостри слух и да. Да! Стори му се, че чува как някой се движи отдясно и се отдалечава към езерото. Затича към звука и после рязко спря. Разбира се, след като го е чула, тя се беше впуснала през храстите, сещайки се, че и той се е сетил, без повече да я е грижа дали ще я чуе. Той прецени, че тя трябва да е на десетина метра от него, вдигна пушката и изстреля откос в нейната посока. Ято птици изкрещяха и полетяха във въздуха и той чу лек вик. Уцелих те, помисли си той. Хвърли се през дърветата след нея, клоните и тръните се закачаха в дрехите му и го драскаха по лицето, но той не обръщаше внимание, докато не стигна до мястото, където беше пресметнал, че ще е тя. От нея нямаше и следа. Няма значение. Тя трябваше пак да продължи и когато продължеше, щеше да я намери.

— Луси Грей! — каза той с нормален глас. — Луси Грей. Не е късно да се споразумеем. — Разбира се, късно беше, но той не ѝ дължеше нищо. Със сигурност не и истината. — Луси Грей, не искаш ли да говориш с мен?

Стресна се, когато внезапно се разнесе нейният красив глас.

Ще дойдеш ли, ще дойдеш

под дървото ти?

Носи на врата си въже редом с мен.

Странни неща са се случили тук,

но още по-странно ще бъде

под дървото в полунощ да се срещнем.

Да, разбирам, помисли си той. Знаеш за Сеян. „Носи въже на врата си“ и тъй нататък.

Той направи крачка в нейната посока, но една сойка-присмехулка поде песента ѝ. После втора. После трета. Гората оживя с мелодията им, докато към тях се присъединиха десетки други. Той се втурна през дърветата и после откри огън към мястото, откъдето се чу гласът. Дали я беше уцелил? Пред очите му заплуваха черни точици и ръката му пулсираше.

— Луси Грей! — изкрещя отчаяно той. Умно, коварно, смъртоносно момиче. Тя знаеше, че сойките ще я прикрият. Той вдигна пушката и откри автоматична стрелба срещу дърветата, като се мъчеше да избие птиците. Много литнаха нагоре, но други подхванаха песента и тя се разнесе навсякъде из гората.

— Луси Грей! Луси Грей!

Изпаднал в гняв, той се оглеждаше на всички страни и накрая откри стрелба срещу дърветата, като се завъртя в пълен кръг и продължи да стреля, докато патроните му свършиха. Падна на земята замаян и с желание да повърне, докато гората се взриви и всяка птица пищеше с всички сили, а сойките-присмехулки продължиха със своето изпълнение на „Дървото на обесения“. Природата полудя. Сбъркани гени. Хаос.

Трябваше да се махне от тук. Ръката му започна да се подува. Трябваше да се върне в базата. С усилие стана на крака и тръгна обратно към езерото. Всичко в къщата беше така, както го беше оставил. Поне ѝ беше попречил да се върне тук. Сложи си чифт чорапи като ръкавици и избърса пушката, с която извърши убийството, пъхна всички оръжия в конопения чувал, метна го през рамо и затича към езерото. Преценявайки, че чувалът е достатъчно тежък, за да потъне, без да го пълни с камъни, той влезе в езерото, като го теглеше след себе си към по-дълбокото. Потопи го и гледаше как чувалът описа спирала и потъна в мрака.

Разтревожи се, защото цялата му ръка изтръпна. Излезе на брега, като газеше тромаво във водата и със залитане тръгна към къщата. Ами провизиите? Дали трябваше да потопи и тях в езерото? Нямаше смисъл. Тя или беше мъртва и Ятото щяха да ги намерят, или беше жива и щеше да ги използва, за да избяга. Той хвърли рибата в огъня и си тръгна, като затвори вратата здраво зад себе си.

Пак започна да вали, истински потоп. Надяваше се, че дъждът ще измие всички следи от посещението му. Пушките ги нямаше. Провизиите бяха на Луси Грей. Единственото, което оставаше, бяха следите от стъпките му и те се разтапяха пред очите му. Облаците като че ли помрачаваха мозъка му. Той с усилие се принуждаваше да мисли. Върни се. Трябва да се върнеш в базата. Но къде беше тя? Извади компаса на баща си от джоба си, удивен, че все още работи след потапянето в езерото. Крас Сноу все още беше някъде там, все още бдеше над него.

Кориолан стисна компаса като спасителен пояс в буря и се отправи на юг. Препъваше се между дърветата, изпаднал в ужас и сам, но усещаше присъствието на баща си до себе си. Крас може би нямаше много високо мнение за него, но би искал наследството му да остане и може би Кориолан донякъде беше изкупил вината си днес? Всичко това беше без значение, ако отровата го убиеше. Той спря, за да повърне. Съжаляваше, че не взе бутилката с вода. Смътно осъзна, че ДНК-то му ще бъде и на нея, но какво от това? Бутилката не беше оръжието, с което е извършено убийството. Не беше важна. Той беше в безопасност. Ако Ятото намереха трупа на Луси Грей, нямаше да съобщят. Не биха искали излишно внимание. Това би могло да ги свърже с бунтовниците или да разкрие скривалището им. Ако изобщо имаше труп. Той дори не беше сигурен дали я е уцелил.

Кориолан се върна. Не точно до дървото на обесения, но до Окръг 12, като излезе от гората сред няколко миньорски колиби и някак намери пътя. Земята се разтърсваше от гръмотевици, а светкавиците раздираха небето, когато стигна до градския площад. По пътя до базата не срещна никого и се покатери през оградата. Отиде направо в клиниката, като разказа на лекарката, че се е навел да завърже обувката си на път за физкултурния салон, когато отникъде изскочила змия и го ухапала.

Лекарката кимна.

— Дъждът ги изкарва навън.

— Така ли? — Кориолан си мислеше, че разказът му ще бъде приет с недоверие или най-малкото със скептицизъм.

Лекарката не изглеждаше подозрителна.

— Разгледа ли я?

— Не можах. Валеше и тя се движеше бързо — отговори той. — Ще умра ли?

— Едва ли — усмихна се лекарката. — Дори не е била отровна. Виждаш ли белезите? Няма отровни зъби. Но няколко дена ще те боли.

— Сигурна ли сте? Повръщах и съм замаян — каза той.

— Е, причината вероятно е паника. — Тя почисти раната. — Сигурно ще остане белег.

Хубаво, помисли си Кориолан. Ще ми напомня да съм по-предпазлив.

Тя му направи няколко инжекции и му даде шишенце хапчета.

— Намини утре и пак ще го прегледаме.

— Утре ме командироват в Окръг две — отговори Кориолан.

— Тогава отиди в клиниката там — каза тя. — На добър час, войниче.

Кориолан се върна в стаята си, като с изненада установи, че е само четири часът. Поради алкохола и дъжда съквартирантите му изобщо не бяха станали. Той отиде в банята и изпразни джобовете си. Водата в езерото беше превърнала розовата пудра на майка му в отвратителна каша и той я изхвърли в боклука. Снимките се бяха слепили и се скъсаха, когато се опита да ги раздели, затова и те отидоха при пудрата. Единствено компасът оцеля от екскурзията. Той свали дрехите си и изчисти и последните следи от езерото. Облече се, свали сака си и започна да си подрежда багажа, като върна компаса в кутията с личните си вещи и я пъхна дълбоко в торбата. Помисли, отвори шкафчето на Сеян и взе и неговата кутия. Когато стигнеше в Окръг две, щеше да я изпрати по пощата на семейство Плинт със съболезнователна бележка. Това щеше да подхожда на най-добрия приятел на Сеян. И кой знае? Може би щяха да продължат да му пращат сладки.

На другата сутрин, след като през сълзи се сбогува със съквартирантите си, той се качи на ховъркрафта за Окръг две. Нещата се подобриха незабавно. Плюшена седалка. Стюардеса. Избор на напитки. В никакъв случай не беше луксозно, но не можеше да се сравнява с влака за новобранците. Успокоен от комфорта, той облегна глава на прозореца, надявайки се да поспи. Цяла нощ, докато дъждът барабанеше по покрива на казармата, се чудеше къде е Луси Грей. Мъртва под дъжда? Свита край огнището в къщата до езерото? Ако беше оцеляла, със сигурност се беше отказала от идеята да се върне в Окръг 12. Той задряма, докато в съзнанието му звучеше мелодията на „Дървото на обесения“ и се събуди след часове, когато ховъркрафтът кацна.

— Добре дошли в Капитола — каза стюардесата.

Кориолан се опули от изненада.

— Какво? Не? Изпуснах ли спирката си? Трябваше да се явя в Окръг две.

— Ховъркрафтът продължава към Две, но имаме заповед да ви оставим тук — каза стюардесата, като провери списъка. — Налага се да слезете. Трябва да спазваме разписанието си.

Той се озова на малко, непознато летище. Пристигна камион на миротворците и му наредиха да се качи отзад. Докато се поклащаха по пътя, без да може да получи никаква информация от шофьора, го обзе ужас. Беше станала грешка. Но дали беше грешка? Ами ако по някакъв начин го бяха свързали с убийствата? Може би Луси Грей се беше върнала и го беше обвинила и трябваше да го разпитат? Дали щяха да претърсят езерото за оръжията? Сърцето му леко подскочи, когато свиха по Сколарс Роуд и минаха покрай Академията, все още притихнала и спокойна в летния следобед. Ето го паркът, където понякога се събираха след училище. И пекарната с онези тарталети, които обичаше. Поне имаше възможност да зърне още веднъж родния си град. Носталгията му избледня, когато камионът направи рязък завой и той осъзна, че се движат по входната алея на Цитаделата.

Вътре пазачите му направиха знак да отива направо към асансьора.

— Тя те чака в лабораторията.

Той хранеше слабата надежда, че „тя“ означава д-р Кей, а не д-р Гол, но старият му враг му махна от другия край на лабораторията, когато излезе от асансьора. Защо беше тук? Дали щеше да завърши в една от онези клетки? Когато се приближи до нея, видя как пуска живо мишленце в терариума със златисти змии.

— Значи победителят се завръща. Вземи, дръж това. — Д-р Гол пъхна в ръцете му метална купа, пълна с гърчещи се, розови гризачи.

Кориолан се насили да не повърне.

— Здравейте, д-р Гол.

— Получих писмото ти — каза тя. — И твоята сойка-бъбривка. Много жалко за младия Плинт. Въпреки че дали наистина е така? Все едно, останах доволна, че продължаваш да учиш в Дванайсет. Да развиваш светогледа си.

Той се почувства така, сякаш пак беше в нейния час, като че ли не се беше случило нищо.

— Да, беше поучително. Мислех си за всички онези неща, които обсъждахме. За хаоса, контрола, договора. Трите най-важни неща.

— Помисли ли си за Игрите на глада? — попита тя. — Онзи ден, когато се срещнахме, Каска те попита каква е тяхната цел и ти даде стандартния отговор. Да накажем окръзите. Ще промениш ли отговора си сега?

Кориолан си припомни разговора си със Сеян, докато той разопаковаше сака си.

— Бих го допълнил. Игрите са не само за да накажем окръзите, те са част от вечната война. Всеки път те са отделна битка. Битка, която можем да управляваме, вместо да водим истинска война, която може да излезе от контрол.

— Хм. — Тя поклати мишката над една зейнала уста. — Ти там, недей да си толкова лаком.

— И те ни припомнят какво сме си причинявали един на друг и какво бихме могли да направим пак поради това, че сме такива, каквито сме — продължи той.

— А какви сме ние, установи ли? — попита тя.

— Същества, които имат нужда Капитолът да оцелее. — Той не можа да се сдържи да не я подразни. — Макар че всичко е безсмислено. Игрите на глада. Никой в Дванайсет не ги гледа. С изключение на Жътвата. Дори в базата нямаше работещ телевизор.

— Това може да се окаже проблем в бъдеще, но тази година беше добре дошло, при положение че трябваше да изтрия цялата каша — каза д-р Гол. — Беше грешка да замесваме ученици в тази работа. Особено когато започнаха да мрат като мухи. Капитолът се показа като прекалено уязвим.

— Изтрихте ли ги? — попита той.

— До последното копие, за да не бъде излъчено никога повече. — Тя се захили. — Разбира се, в архива съм запазила оригиналния запис, но той е само за мое удоволствие.

Беше доволен, че са ги изтрили. Това беше още един начин Луси Грей да изчезне от този свят. Капитолът щеше да я забрави, окръзите почти не знаеха за нея, а Окръг 12 никога не я беше приел като своя. След няколко години някой смътно щеше да си спомни, че едно момиче е пяло на арената. И после и това щеше да бъде забравено. Довиждане, Луси Грей, не те познаваме.

— Но Игрите не бяха пълен провал. Мисля следващата година пак да наемем Фликърман. И твоята идея за залозите си остава — каза тя.

— Трябва по някакъв начин да направите гледането задължително. Никой в Дванайсет не би си пуснал по свой избор нещо толкова потискащо — каза ѝ той. — Те прекарват малкото свободно време, което имат, в пиене, за да забравят за останалата част от живота си.

Д-р Гол се подсмихна.

— Изглежда сте научили много неща през лятната си ваканция, г-н Сноу.

— Ваканция? — попита озадачено той.

— Е, какво щяхте да правите тук? Да мързелувате в Капитола и да си вчесвате къдриците? Реших, че едно лято с миротворците ще бъде далече по-образователно. — Тя забеляза объркването му. — Да не си мислите, че вложих толкова много време във вас, за да ви отстъпя на онези идиоти от окръзите?

— Не разбирам, казаха ми… — започна той.

Тя го прекъсна.

— Уредих ти уволнение с почести и заповедта влиза в сила незабавно. Ще учиш при мен в университета.

— В университета? Тук в Капитола? — попита изненадано той.

Тя пусна и последната мишка в терариума.

— Часовете започват в четвъртък.

Епилог

В един слънчев октомврийски следобед в средата на есенния семестър Сноу слизаше по мраморните стълби на Научния център на университета, като скромно се преструваше, че не забелязва как хората обръщат глава след него. Изглеждаше фантастично с новия си костюм, особено със завръщането на къдриците си, а военната служба му беше донесла определен престиж, от който съперниците му се вбесяваха.

Току-що беше завършил специален курс по военна стратегия, воден от д-р Гол. Сутринта беше прекарал в Цитаделата, където се беше явил за стажа си като гейммейкър. Ако можеше да се нарече стаж — всъщност другите се отнасяха към него като към пълноправен член на екипа. Те вече работеха върху плановете си как да събудят интереса на окръзите, както и на Капитола, към Игрите на глада следващата година. Именно Сноу беше посочил, че освен от живота на своите двама трибути, които може би дори не познават, хората от окръзите не се интересуваха от Игрите. Победата на някой трибут трябваше да се приема като победа за целия окръг. Стигнаха до идеята, че всеки от окръга ще получи пакет с храна, ако техният трибут спечели короната. А за да привлекат трибути от по-висок клас като евентуални доброволци, Сноу предложи победителят да получава къща в специален район на града, условно наречен Селището на победителите, която да бъде предмет на завист за всички тези хора от бордеите. Къщата и символична парична награда щяха да допринесат много за привличането на прилична реколта играчи.

Той погали с пръсти чантата си от кожа, нежна като масло, подарък за университета от семейство Плинт. Все още се затрудняваше как да се обръща към тях. „Мами“ беше доста лесно, но не вървеше да нарича Страбон Плинт „татко“, затова използваше често „сър“. А и те не го бяха осиновили; на осемнайсет беше прекалено голям за това. Но все едно, стигаше му да бъде обявен за техен наследник. Той никога не би се отказал от името Сноу, дори и срещу империя за производство на муниции.

Всичко се беше случило съвсем естествено. Завръщането му вкъщи. Скръбта им. Събирането на двете семейства. Смъртта на Сеян беше съсипала семейство Плинт. Страбон се беше изразил просто: „Жена ми има нужда от нещо, заради което да живее. А същото се отнася и за мен. Ти си загубил родителите си. Ние загубихме сина си. Мислех си, че може би можем да уредим нещо“. Той купи апартамента на семейство Сноу, за да не се налага да се местят, а и апартамента на семейство Дулитъл под тях за себе си и мами. Говореха за ремонт, за изграждане на вита стълба и може би частен асансьор, за да свържат двата апартамента, но не бързаха. Мами вече идваше всеки ден, за да помага на грандмама, която се примири, че ще има нова „слугиня“, а двете с Тайгрис се разбираха прекрасно. Сега семейство Плинт плащаха за всичко: данъците на апартамента, неговата такса за университета, за готвача. Това помагаше, защото въпреки че беше намерил и прибрал в джоба си плика с пари, които изпрати на Тайгрис от Окръг 12, университетският живот беше скъп, когато го живееш както трябва. Страбон никога не беше повдигнал въпрос за разходите му, нито беше издребнявал за няколкото нови допълнения към гардероба му и изглеждаше доволен, когато Сноу търсеше съвета му. Двамата бяха удивително съвместими. Понякога той почти забравяше, че старият Плинт е от окръзите. Почти.

Довечера щеше да бъде деветнайсетият рожден ден на Сеян и те щяха да се съберат на спокойна вечеря, за да си спомнят за него. Сноу покани Фест и Лизистрата на празненството, тъй като те харесваха Сеян повече от останалите му съученици, но първо трябваше да свърши още едно нещо.

Свежият въздух по пътя към Академията изостри ума му като бръснач. Не си беше направил труда да вземе час, защото предпочиташе да се яви неочаквано. Учениците си бяха тръгнали преди час и стъпките му отекваха в коридорите. Бюрото на секретарката на декана Хайботъм беше празно, затова той отиде до вратата на офиса и почука. Деканът Хайботъм го покани да влезе. Беше отслабнал, трепереше и изглеждаше по-зле от всякога, превит над бюрото си.

— Е, на какво дължа тази чест? — попита той.

— Надявах се да си прибера пудриерата на майка ми, тъй като вече няма да ви е необходима — отговори Сноу.

Деканът Хайботъм бръкна в чекмеджето и тръсна пудриерата на бюрото.

— Това ли е всичко?

— Не.

Той извади кутията на Сеян от чантата си.

— Довечера ще върна личните вещи на Сеян на родителите му. Не съм сигурен какво да направя с това.

Той изпразни съдържанието на бюрото и вдигна дипломата в рамка.

— Според мен едва ли бихте искали да се подхвърля насам-натам. Диплома от Академията. Дадена на предател.

— Много си съвестен — каза деканът Хайботъм.

— Това е заради обучението ми като миротворец. — Сноу разтвори гърба на рамката и измъкна дипломата. После, сякаш сега му хрумна, сложи в рамката снимка на семейство Плинт. — Според мен родителите му биха предпочели това.

Двамата разглеждаха останките от живота на Сеян. После той изхвърли трите шишенца с лекарства в кошчето за боклук на декана Хайботъм.

— Колкото по-малко лоши спомени има, толкова по-добре.

Деканът Хайботъм го изгледа.

— Значи в окръзите си заобичал ближните си?

— Не в окръзите. В Игрите на глада — поправи го Сноу. — И за това трябва да благодаря на вас. В края на краищата вие сте ги създали.

— О, струва ми се, че половината от заслугата се пада на баща ти — каза деканът.

Сноу се намръщи.

— Какво искате да кажете? Мислех, че Игрите на глада са ваша идея. Нещо, което сте измислили, когато сте следвали в университета?

— За курса на д-р Гол. В който се провалих, защото поради омразата ми към нея участието ми беше невъзможно. Възложиха ни да работим върху финалния проект по двама и аз бях с моя най-добър приятел — разбира се, Крас. Задачата беше да измислим толкова крайно наказание за враговете си, че да не им позволим никога да забравят за извършените от тях злини. Беше като загадка, а аз се справям отлично с такива, и като всички добри идеи беше в основата си абсурдно проста. Игрите на глада. Най-долните човешки инстинкти, хитро представени като спортно състезание. Забавление. Бях пиян и баща ти ме напи още повече, като използваше суетността ми, докато аз дооформих цялото нещо. Той ме увери, че това е само шега между нас двамата. На сутринта се събудих, изпаднах в ужас от това, което направих и исках да скъсам проекта на парченца, но беше прекалено късно. Без разрешението ми баща ти го беше дал на д-р Гол. Искаше да изкара изпита, нали разбираш. Никога не му простих.

— Той е мъртъв — каза Сноу.

— Но тя не е — отговори рязко деканът Хайботъм. — Намерението ни беше това да си остане само на теория. А и кой, освен най-долното чудовище, би го осъществил? След войната тя измъкна моя проект, а и мен заедно с него, и ме представи на Панем като архитект на Игрите на глада. В онази вечер опитах морфлинг за пръв път. Мислех си, че цялото нещо ще отмре, толкова е отвратително. Не стана така. Д-р Гол го пое и го продължи и през последните десет години ме влачи след себе си.

— Игрите със сигурност подкрепят нейния възглед за човечеството — каза Сноу. — Особено използването на деца.

— А защо е така? — попита деканът Хайботъм.

— Защото им приписваме невинност. А щом дори най-невинните между нас се превръщат в убийци в Игрите на глада, какво ни казва това? Че в дълбоката си същност сме склонни към насилие — обясни Сноу.

— Към самоунищожение — измърмори деканът Хайботъм.

Сноу си спомни разказа на Плурибус как баща му и деканът Хайботъм са се скарали и цитира писмото.

— Като нощните пеперуди към пламъка.

Деканът присви очи, но Сноу само се усмихна и каза:

— Но, разбира се, вие ме изпитвате. Познавате я много по-добре от мен.

— Не съм толкова сигурен. — Деканът Хайботъм прокара пръст по очертанията на сребърната роза на пудриерата. — И какво каза тя, когато ѝ съобщи, че си тръгваш?

— Д-р Гол ли? — попита Сноу.

— Твоята малка пойна птичка — каза деканът. — Когато си тръгна от Окръг 12. Натъжи ли се, че си отиваш?

— Надявам се, че и двамата малко се натъжихме. — Сноу прибра пудриерата в джоба си и събра вещите на Сеян. — Най-добре да тръгвам. Днес ще ни докарат нова холна гарнитура и обещах на братовчедката си да съм там, за да наглеждам носачите.

— Тръгвай тогава — каза деканът Хайботъм. — Връщай се в пентхауса.

Сноу нямаше желание да говори за Луси Грей с никого, особено с декана Хайботъм. Смайли му беше пратил писмо на стария адрес на Плинт, в което споменаваше за изчезването ѝ. Всички мислеха, че кметът я е убил, но не можеха да го докажат. Що се отнася до Ятото, на мястото на Хоф беше дошъл нов комендант и първата му работа била да забрани концертите в „Таласъма“, защото музиката създавала неприятности.

Да, помисли си Сноу. Наистина създава.

Съдбата на Луси Грей беше загадка, също като малкото момиченце, което носеше нейното име в онази изнервяща песен. Дали беше жива, мъртва, призрак, който бродеше из дивата пустош? Може би никой никога нямаше да научи. Все едно — снегът се беше оказал гибелен и за двете. Горката Луси Грей. Горкото призрачно момиче, което пееше заедно със своите птици.

Ще дойдеш ли, ще дойдеш ли

при дървото,

където ти казах да избягаш,

за да бъдем свободни и двамата?

Можеше да си лети из Окръг 12, колкото иска, но тя и нейните сойки-присмехулки никога вече нямаше да бъдат заплаха за него.

Понякога си припомняше някой приятен момент и почти искаше краят да беше друг. Но нещата между тях никога не биха се получили, дори да беше останал. Те просто бяха прекалено различни. А и любовта не му беше харесала — начинът, по който го караше да се чувства глупав и уязвим. Ако някога се оженеше, щеше да избере човек, който не може да завладее сърцето му. Дори човек, когото мрази, за да не може никога да го манипулира така, както го манипулираше Луси Грей. Никога да не предизвиква ревността му. Нито да се чувства слаб. Ливия Кардю би била идеална. Той си представи как двамата — президентът и първата дама — ръководят Игрите на глада след няколко години. Разбира се, когато започнеше да управлява Панем, щеше да продължи Игрите. Хората щяха да го наричат тиран, човек с железен юмрук, жесток. Но поне щеше да осигури оцеляване заради самото оцеляване и да им даде шанс да еволюират. На какво друго би могло да се надява човечеството? Всъщност то би трябвало да му благодари.

Той мина покрай нощния клуб на Плурибус и си позволи лека усмивка. Човек можеше да намери отрова за плъхове къде ли не, но той нарочно беше загребал една щипка от задната уличка миналата седмица и я беше отнесъл вкъщи. Не беше лесно да я сложи в шишенцето с морфлинг, особено с ръкавици, но накрая беше сипал през гърлото достатъчна доза по своя преценка. Беше се погрижил да избърше добре шишенцето. Нямаше нищо, което да събуди подозренията на декана Хайботъм, когато го извади от кошчето за боклук и го пъхне в джоба си. Нито когато развие капачката и сложи няколко капки морфлинг на езика си. Надяваше се обаче, че когато деканът поема последния си дъх, ще осъзнае нещо, което бяха осъзнали толкова много други хора, заставали на пътя му. Нещо, което един ден целият Панем щеше да знае. Което беше неизбежно. Сноу винаги е на върха.

Благодарности

Искам да благодаря на родителите си за любовта и за това, че винаги ме насърчаваха да пиша: на баща ми за това, че от ранна възраст ме запозна с мислителите от Просвещението и дебата за естественото състояние; и на майка ми, която е завършила литература, за това, че възпита читателя в мен и за всички онези щастливи часове при пианото.

Съпругът ми Кап Прайър и моят литературен агент Роузмари Стимола отдавна са първите ми читатели. Техният принос в първите чернови на този роман беше безценен при изграждането на младия Кориолан Сноу и неговия следвоенен свят, с което несъмнено са спестили на редакторите ми всевъзможни главоболия. И говорейки за редакторите, никой друг автор не е имал такъв задълбочен и талантлив екип. Този път те пристигаха на вълни, като се почне от изумителната Кейт Игън, която толкова умело ме преведе през десет книги, заедно с Дейвид Левитан, моя превъзходен главен редактор, който участваше във всичко — при оформянето на заглавието, съкращаването на неелегантните пасажи и уреждането на тайно предаване на ръкописи на (къде другаде?) постановката на Кориолан на фестивала „Шекспир в парка“. С втората вълна се появиха талантливите и прозорливи Джен Рийс и Емили Сайф, последвани от Рейчъл Старк и Джой Симпкинс, моите редактори с орлов поглед, които не пропуснаха нищо. Дълбоко благодарна съм на всички вас, които ми помогнахте да оформя този разказ с прекрасните си умове и сърца.

Такова удоволствие е пак да съм в ръцете на страхотния екип на Scholastic Press. Рейчъл Каун, Лизет Серано, Трейси ван Страатен, Ели Бъргър, Дик Робинсън, Марк Сайденфелд, Леели Гарич, Джош Бърлоуиц, Ерин О’Конър, Мейв Нортън, Стефани Джоунс, ДжоАн Моджика, Андреа Дейвис Пинкни, Били ДиМичели и целия търговски отдел на Scholastic — едно голямо благодаря на всички вас.

Особено признателна съм на Елизабет Б. Париси и Тим О’Брайън, които пак ме изумиха с приказната си корица, продължаваща визията им за трилогията „Игрите на глада“, но и уникална за тази нова книга.

Изказвам голямото си възхищение и благодарност на всички артисти, които създадоха песните, явяващи се в света на Панем. Три от тях са класика и обществено достояние: „Там в долината“, „О, моя мила Клементайн“ и „Стой на слънчевата страна“, която е написана от Ада Бленхорн и Джей Хауърд Ентуисъл. Стихотворението „Луси Грей“ е написано през 1799 година от Уилям Уърдсуърт и се явява в неговите Лирически балади. Текстовете на горните песни са малко променени, за да подхождат на Ятото. Останалите текстове са оригиналните. „Балада за Луси Грей Беърд“ се изпълнява по един вариант на традиционната мелодия, която отдавна придружава разказите за злощастния край на авантюристи, бардове, войници, каубои и други подобни. Две други парчета се явиха за първи път в трилогията „Игрите на глада“. Във филмовата версия музиката за „Дълбоко в поляната“ е композирана от Ти Боун Бърнет и Симон Бърнет, а музиката за „Дървото на обесения“ е композиция на Джеремая Кейлъб Фрейтс и Уесли Кийт Шулц от The Lumineers и аранжирана от Джеймс Нютън Хауърд.

Както винаги, благодарности на моите прекрасни агенти, вече споменатата Роузмари Стимола и моя представител за развлекателната индустрия Джейсън Дрейвис, на които разчитам напълно, за да ме преведат в света на книгоиздаването и филмите с помощта на нашите блестящи юристи Джанис К. Нелсън, Елинър Лакман и Даян Голдън.

Бих искала да предам обичта си на моите приятели и семейството ми, особено на Ричард Реджистър, който е винаги на един есемес разстояние, и на Кап, Чарли и Изи, които издържаха това пътуване с поглед към бъдещето, търпение и хумор.

И накрая, благодарности на всички читатели, които са инвестирали в първите разкази за Катнис и сега в този за Кориолан; искрено ви благодаря, че сте пропътували този път заедно с мен.

Content

Сюзан Колинс
Балада за пойни птици и змии
Игрите на глада

Част I Менторът

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Част II Наградата

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Част III Миротворецът

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Епилог

Благодарности