Юрій Тарнавський

Теплі полярні ночі

УДК 821.111-31(477-87:73)=030

ББК 84–44(7Сое=411.4)6

Т21

Авторизований переклад з англійської Максима Нестелєєва

Редакторка: Богдана Романцова

Коректорка: Ніка Чулаєвська

Дизайнерка: Ірина Мамаєва

Тарнавський Ю.

Т21 Теплі полярні ночі / Юрій Тарнавський; пер. з англ. Максима Нестелєєва. — К.: Темпора, 2019. — 208 с.

ISBN 978-617-569-399-5

© by Yuriy Tarnawsky, 2019

© Нестелєєв М., переклад, 2019

© Темпора, 2019

Зміст

Частина перша

ТЕПЛІ

11

Частина друга

ПОЛЯРНІ

81

Частина третя

НОЧІ

149

Пам’яті мого батька, який любив мене найбільше з усіх

Арія

Schlaf, Kindchen, schlaf!

Dein Vater ist ein Graf.

Deine Mutter ist eine Edelfrau.

Sie badet dich im Morgentau.

Schlaf, Kindchen, schlaf!

Частина перша

ТЕПЛІ

1

Яка була кімната?

Довгаста й вузька, з високою стелею, залитою рожевим і медовим світлом гасової лампи, а тіні на стінах скидалися на ряди високих чоловіків у довгих чорних сутанах із суворими, але доброзичливими до мене поглядами. Вони схвально кивали, коли перед сном мене садовили в цинкову балію і купали в теплій воді, бурштинуватій від замоченої в ній дубової кори, від чого моя шкіра аж порипувала. Іноді замість кори замочували м’яту, і її свіжий запах супроводжував мене в затишний світ ліжка.

Біля однієї стіни стояла велика м’яка тафтингова канапа, зелена, як мох, а біля іншої — чимала шафа з лискучої лакованої деревини солом’яного кольору, а посередині — великий круглий стіл, накритий темно-зеленою оксамитовою скатертиною, що де-не-де сягала підлоги. Я полюбляв під нею ховатися, уявляючи себе в наметі в засідці на індіанців, що прийшли по мій скальп, і в них я збирався влучити із власноруч зробленого лука довгим дерев’яним пером із гострим сталевим площиком, умоченим у червоне чорнило, щоб той став отруйним.

Увечері тато ходив повз стіл, насупивши брови, схиливши голову на груди та склавши руки за спиною, заглиблений у свої думки, а я спостерігав за ним, лежачи на канапі. На мене вдягали нічну сорочку, якщо я заснув без неї, і, не будячи, переносили на ліжко. Вранці було так чудово прокидатися, закутавшись у м’яку пухову ковдру в білому підукривалі.

Психа?

У батьківській спальні, де спав і я, стояла психа — мебель із дзеркалом із лискучої лакованої деревини солом’яного кольору; вона ішла у комплекті з шафою, що стояла у великій кімнаті, великим батьківським ліжком і двома нічними столиками обабіч.

Шухляди праворуч від дзеркала здіймалися вище за ті, що ліворуч, а між ними розташований невеличкий майданчик, на який я вилазив і виробляв викрутаси, спостерігаючи за собою в дзеркалі. Якщо нахилиш було дзеркало в один бік, краще видно ноги, якщо в інший — стелю над головою.

Де була кімната?

У довгастій одноповерховій тинькованій будівлі під зеленим металевим дахом. Наше помешкання займало більшу частину будівлі, тоді як решту — контора, де тато перебував більшу частину дня. Уздовж довгого фасаду будівлі росли кущі смородини — там я проводив більшість часу, граючись надворі. Міцний винний запах смородинового листя зберігається в пам’яті й понині, як хмаринка диму, що застигла в повітрі.

Де стояла хата?

У дворі, що утворював зарослий величезними старими деревами парк, порізаний доріжками з утоптаного жовтого піску. Уздовж них стояли мармурові статуї голих і вдягнених людей. Парк сповнювали співи завжди невидимих птахів, що сиділи десь дуже високо в кронах дерев. Скидалося на те, що там, у височині, серед листя, пташки купаються в глибоких ковбанях прекрасних звуків, розбризкуючи їх своїми крилами, тож вони сипалися краплями на землю.

Парк огороджувала висока цегляна стіна, вкрита шаром тиньку, а посеред парку на широкій галявині стояв палац. На іншому боці галявини, навпроти палацу, уздовж округлого під’їзду, що його огинав, стояла наша хата.

Який був палац?

Великий, двоповерховий, із цегли й тиньку, під високим дахом з червоної черепиці, із кружґанком попереду, куди заїжджали брички та автомобілі, й одноповерховими крилами обабіч. Відкрита галерея проходила крізь головний фасад на другому поверсі, з’єднуючись праворуч із балюстрованою терасою. У чималих діжках вздовж галереї та на терасі росли пальми, а на землі вздовж обох крил — кущі рододендрона.

Усередині був довгий коридор з дверима праворуч і ліворуч, що вів до кімнат з вікнами в обох кінцях. Від чорно-мармурових плит підлоги відбивалося світло з вікна, перед яким ти стояв, і долівка скидалася на чорно-білу шахівницю.

Хто мешкав у палаці?

Граб’я — граф — Кароль і його родина та прислуга. Його дружина, грабіна — графиня — Аполінарія, його сестра Анна і двійко однаковісіньких підлітків-близнюків, сини Кароль Адам і Кароль Боґдан, яких звали Адек і Бодек. Адек з’явився на світ на півгодини раніше за Бодека й виконував роль старшого брата, що Бодек, вважаючи за належне, беззастережно приймав. Цих двох переважно не було, бо вони ходили до школи у великому місті, але часто приїздили додому навіть на нетривалі вакації, а також проводили у дворі все літо.

А коні?

Окрім робочих коней, було ще кілька, на яких їздили верхи, десь сім-вісім. Граб’я мав великого гнідого коня на прізвисько Маршалок, а грабіна — маленьку білу кобилицю Марисю; чудового коня в яблуках, на якому їздив тато, звали Тарант, але часто називали Ян Амор; двох рудих коней Адека і Бодека звали відповідно Стен і Оллі на честь відомих голлівудських акторів, від яких хлопці просто божеволіли. Вони часом зникали на кілька днів, щоб подивитися фільм з ними, якщо дізнавалися про сеанс у якомусь там віддаленому місті. Був ще коротконогий мишастий шетландський поні Ві Єжик з довгою гривою, якого переважно запрягали в невеличку двоколісну бричку, що в ній іноді дозволяли кататись і мені. Хлопці якийсь час провели в Англії, у школі, й часто розмовляли поміж собою англійською, якої більше ніхто не розумів. Саме вони й вигадали прізвисько поні.

Нора?

Нора? Нора — то барліг, діра в землі, в якій живе звір, — темне і вологе місце. Так звали мою сестру. Вона безперервно грала на піаніно. Автобусом або ровером вона кілька разів на тиждень їздила на село до вчителя музики, якщо він не зупинявся в нас. Вона завжди проминала мене, дивлячись крізь, наче мене й не було. Гралася з двома доньками директора сільської школи й ходила з ними, тримаючись за руки, наче вони боялися загубити одна одну.

Твоя мама

Мала вона величезні блакитні очі й каштанове волосся, таке коротке з боків і ззаду, що відкривало потилицю. Була короткозора і носила пенсне в золотій оправі, яке ми називали цвікер — на німецький штиб. Вона намагалася його не вдягати, та все ж у неї на переніссі довго лишалися легкі сліди, подібні за кольором і формою до нирки. Вона часто хворіла і тоді рухалася повільно, зупиняючись час від часу, наче не впевнена, чи дійде туди, куди збиралася. Вдягалася прекрасно: широкі блузи або сукні трохи нижче колін, золотисті або бронзові шовкові панчохи й черевики на високих підборах. Коли холоднішало, вона щільно куталась у широкі пальта. Узимку — у довге хутро з лисиці й таку ж муфту-зарукавок. На вулиці вона рідко ходила з непокритою головою й низько на чоло натягувала капелюшок клош, який, здавалося, кидав постійні чорні кола тіней під очима. Вона тихо зверталася до служниць на кухні, та й взагалі до будь-кого. А іноді, коли не викладала в школі, заходила до кімнати Нори та грала на піаніно — чудово й тихо, заледве й розчуєш. (Нора завжди завзято била по клавішах.) Тоді я полюбляв сидіти в сусідній кімнаті на підлозі біля дверей, спершись спиною на стіну, і слухати, як вона грає. Так музика видавалася ще прекраснішою.

Вона дуже переймалася здоров’ям, а тому перед вечерею змушувала нас із Норою пити полинову настоянку, щоб покращити травлення, а взимку дихати перманганатом калію. Ми мали нахилятися над мискою з окропом, накрившись з головою товстим рушником, щоб не застудитися. Мені подобалось і те, і те: перше — бо було гидке на смак і я мав довести собі, що зможу це зробити; друге — бо миска скидалася на прекрасне кругле озеро з пурпуровою водою, над яким ширяєш у небі, наче яструб на своїх безшумних крилах. Нора ненавиділа перше, а про друге не знаю. Вона ніколи не розповідала.

Я бачив багато світлин мами до шлюбу з татом — зимою у спортивному одязі на лещетах із друзями на засніженому гірському схилі, а ще на фехтуванні, у дивному вбранні під час гімнастичних вправ і плавання. Деяких світлин було по дві, чимало було й різнотонових — синіх, зелених, рожевих, брунатних, чорних.

А твій тато?

Відразу було помітно, що він — вояк, навіть коли був у цивільному. Спину він завжди тримав прямо, наче сидячи верхи, байдуже, чим був зайнятий. Він так і ходив, якщо тільки не вештався навколо столу під час вечірніх роздумів. Тоді він мав звичний вигляд. Довкола нього було постійне сріблясто-сіре сяйво: сталево-сірі очі, сріблясті скроні, гладко поголені прямовисні щоки, щільно стиснуті вуста, як сталевий замок, й елегантний сірий костюм. Але його вуста й дихання були теплими, коли він перед сном мене цілував. Такою ж була і його сильна рука, що тримала мою на прогулянці.

Але найліпше він виглядав в обтислім офіцерськім однострою гірчичного кольору, з високим чотирикутним кашкетом на голові, що мав блискучий чорний дашок з металевим обідком, зі сріблястими ранговими знаками на комірці, що здавалися спалахом блискавки, спійманим і затриманим там назавжди, та з широким цинамонового кольору ременем з мосяжною пряжкою, що охоплював його стан, із такого ж кольору кобурою з пістолетом всередині, причепленою на ремінь, і взутий у високі лискучі чорні чоботи. Найбільше мене цікавив пістолет — чорний, але блискучий, наче зі срібла, із загадковою червоною цяткою, — і мені зрідка дозволяли його роздивитись і навіть торкнутися, але ніколи не давали потримати.

Щоліта він на кілька тижнів їздив на військові навчання, і хоч я тоді за ним сумував, мені подобалося думати про те, що він там робить: сидить верхи й віддає воякам накази робити те і те. Коли він повертався, я просив розповісти мені про все, і тоді ніби сам там бував.

Поблизу будинку була лавочка?

Збоку будинку поруч із під’їздом, що огинав палац, стояла паркова лавочка з тонких побілених дощечок, підігнутих спереду знизу, щоб зручно було ногам, і вгорі позаду, щоб зручно було для спини.

А світлина з тобою на цій лавочці?

Була одна, де я на руках у мами, яка сидить на лавочці, ліворуч Нора, а тато стоїть позаду. Її, певно, зробили рано навесні або пізно восени, бо ми всі в теплому одязі, однак не в зимовому. І земля не вкрита снігом. Насправді то мусила бути рання весна одразу після мого народження, бо мені там більше, ніж кілька тижнів, як було б восени попереднього року, але, безумовно, менше, ніж рік. На моїй голівці біла в’язана шапочка, застебнута під підборіддям, і такий же теплий в’язаний дитячий костюмчик зі штанцями. У Нори теж в’язана шапочка, але сіра, вона щільно обіймає голову і має два вушка, що звисають з боків. Нора вдягнена у світле пальто й темні товсті панчохи, які ми називали райтузами, тобто колготками. Мама в темному пальті та сірому клоші, а тато в пальті з широкими вилогами й у сірій федорі.

Лише одна світлина?

Їх було декілька, але не різнокольорових, як мамині, а всі чорно-білі, а окремі частини відрізано ножицями. І я тепер пригадую, що там насправді була ще одна жінка на лавочці, трохи праворуч від мами, і з описаної вище світлини її відрізали. На вигляд вона була молода, молодша за маму, і теж у сірому пальті й із маленьким круглим чорним капелюшком. І тато стоїть не позаду мами й Нори, а в проміжку між мамою та цією жінкою.

І була ще одна світлина, така ж, як і перша, але де відрізані і жінка, і тато.

Хто була та жінка?

Гадаю, панна Аделя. На світлині вона не така, як я її пам’ятаю, та це, можливо, тому, що там вона на кілька років молодша.

Хто така Аделя?

Я не певен. Іноді тато з нею працював, але не знаю, чи вона була родичка граб’ї, чи робила на нього. Гадаю, вона часом жила в палаці, але переважно мешкала десь в іншому місці.

Я їй дуже подобався, і вона завжди гладила мене по голові, а іноді цілувала — у маківку або в очі. Вона казала, що в мене чудові очі.

Хто порізав світлини?

Гадки не маю. Може, Нора, якій був потрібен лише тато, тож вона помилково відрізала краї одразу двох фотокарток, а потім — однієї з них, із татом; або, якщо не Нора, то, ймовірно, мама, якій хотілося фото з нами чотирма, а потім — трьома.

Але, найімовірніше, то зробила Нора, а чому — то лиш їй самій знати. Була вона вельми загадковою.

2

Твій тато і панна Аделя поїхали авто?

Так, рано-вранці, коли я грався в кущах смородини біля фасаду нашої хати, принаджений туди міцним трунким ароматом, як завжди, уявляючи себе велетнем у крихітному, мініатюрному світі. Тоді ж я почув крізь прочинене вікно гучну суперечку тата й мами, а на тлі — завзяту гру Нори на піаніно в її кімнаті.

Потім великий автомобіль вершкового кольору зі складеним дахом і панною Аделею за кермом підкотив під’їздом до дверей і зупинився. Лискучі хромовані колеса зі шпицями й бежеві шкіряні сидіння чудово контрастували з вершкового кольору авто. Дверцята з лискучими металевими ручками відчинялися проти напрямку руху, а не, як зазвичай, за напрямком.

Щойно автомобіль зупинився, сварка в хаті вщухла й тато поквапно вибіг до авто, відчинив дверцята, заскочив усередину й вмостився спереду на пасажирському сидінні. На ньому був світло-сірий костюм і лискучі чорні черевики, а голова непокрита. Панна Аделя була в квітчастій сукні, а на голову вона пов’язала білий шовковий шалик.

Я вистрибнув із кущів і кинувся до авто запитати в тата, куди він їде. Його обличчя проясніло, і він відповів, що йому з панною Аделею треба в місто у справах, а по обіді він повернеться.

Панна Аделя всміхнулася до мене, вони вдвох помахали, автомобіль зробив коло і виїхав з двору.

Тоді я зауважив, що в хаті все стихло. Нора вже не грала.

Твоя мама і Нора вийшли тоді?

За якусь мить мама і Нора вийшли з дверей і, не звертаючи на мене уваги, наче й не бачили, швидко рушили стежкою до парку. Обидві були в легких літніх сукнях. Нора йшла праворуч від мами, за кілька кроків обійняла її руку своєю, притулилася до неї, і, так ідучи, вони зникли серед дерев.

Під'їхала маленька бричка?

Мені вже перехотілося гратися в кущах, і я не знав, що робити. Але саме тоді на маленькій двоколісній бричці, яку тягнув поні, під’їхали Адек і Бодек. Вони зупинилися й запитали, чи не хочу я покататися.

Я радо погодився, заліз у бричку і протиснувся між ними. Бодек з віжками сидів ліворуч, а Адек праворуч. Ми поїхали по правій доріжці, Бодек цвьохнув віжками, підганяючи поні, і той загалопував на своїх куцих ніжках гладеньким втоптаним піском.

Адек мав із собою свою чудову рушницю «Флобер» із лискучим чорним дулом і світло-брунатним, майже жовтим лакованим дерев’яним прикладом. Він націлив її вгору на верхівки дерев, наче збирався стріляти пташок, але лише вигукнув: «Паф-паф-паф!»

Коли ми проминали якусь зі статуй, він націляв рушницю на неї і знову вигукував: «Паф-паф-паф!»

Коли час від часу бричка вповільнювалася, я боявся, що вилечу з неї вперед головою, і тримався за Адека, схопивши його руками за поперек.

Він поглянув на мене, засміявся і запитав, чи я боюся померти.

Я не мав повного уявлення, що воно таке, і, не бувши певен, попросив його пояснити.

Він сказав, що це означає «піти туди» — і вказав на верхів’я.

Я запитав, чи це там, де повсякчас співають пташки.

Він засміявся і відповів, що ні, вище, значно вище в небо… на небеса.

Але чи там теж гарно? — запитав я. — Так само гарно, як там, де живуть пташки?

Він відповів: так, там гарно, навіть гарніше… гарніше, ніж будь-де на землі.

Тоді я сказав, що так, я не проти померти, але за мить, врахувавши всі наслідки, додав, що згоден, якщо зможу спускатися сюди, коли забажаю побачити батьків та інших.

Тоді обидва хлопці розсміялися, сказавши: так, це було б непогано, вони тоді й самі були б не проти померти. Хто не хотів би побувати на небесах, якщо можна було б повертатися на землю, коли заманеться?

3

Недільні обіди?

Щонеділі ми завжди обідали, повернувшись із церкви після ранкової служби.

Я любив зупи, особливо курячу юшку з локшиною, тобто росіл, а ще — помідорову зупу з рисом і зупу зі щавлем, рисом і круто звареними яйцями.

Локшину робили з тонких листів тіста, які скручували в рулет, а потім нарізали ножем вузькими смужками. Її розпушували, притрушували борошном і давали підсохнути на тканині. Потім варили окремо, перед тим як подати із запашною юшкою. Коли ти клав повну ложку до рота, здавалося, наче ковтаєш гарячу солону зельтерську — і це мені дуже подобалося.

Помідорову зупу готували, варячи рис із помідорами, додаючи, коли зупа вистигла, багато сметани, від чого рідина набувала кольору блідого корала. Прісний смак сметани та клейкий рис пом’якшували різкий присмак помідорів, завдяки чому суміш ставала приємно кислуватою.

Темне листя щавлю, що плавало в прозорій юшці, робило її злегка квасною. Рис готували окремо й додавали перед тим, як подавати. Круто зварене яйце розрізали вздовж надвоє, а потім клали в тарілку. Додавали ложку чи дві сметани. Майже безсмачний рис, прісний яєчний білок і крихкий жовток, який миттєво розчинявся, пом’якшували різкість рідини.

Основною стравою часто були котлети з меленого м’яса, смажені на салі або маслі, тобто шницлі — шніцелі. Їх подавали з товченою картоплею, буряком зі сметаною чи тонко нарізаними огірками з оцтом або кропом і сметаною, що з невідомих причин називалося мізер’я — мізерія. Також на основне могла бути смажена курка, а до неї — товчена картопля та пюре з моркви й буряку. Або давали яловичину, печену в горщику, її подавали з вареною картоплею і соусом із хрону й сметани.

На десерт зазвичай був компот із садовини, тонкий пиріг з крихкого листкового тіста із шаром варення всередині, тобто пляцок, який нарізали маленькими ромбиками або квадратиками, а за особливих нагод — торт із волоськими горіхами й ліщиною чи з маком, з товстим шаром масла з цукром усередині.

Тато і мама танцювали?

Іноді після недільного обіду, коли зі столу прибрали, а прислуга мила посуд на кухні, тато і мама танцювали навколо столу, поміж ним, шафою та вікнами.

Ми мали радіо, яке працювало від великої батареї, акумулятора, що складався зі скляної коробки та багатьох з’єднаних між собою металевих пластин, які вставляли в цей акумулятор, і туди треба було час від часу доливати кислоту, щоб батарея й далі працювала. Мені подобався запах кислоти, і я хотів спробувати її на смак, але мені наказали триматися від неї подалі, бо кислота могла завдати мені шкоди, обпікши рот і шкіру, а може, ще й осліпивши мене. Настрашений, я дослухався до перестороги й ніколи не піддавався спокусі.

Радіо містилось у великій квадратній коробці з лискучого твердого чорного матеріалу і з вузьким скляним віконцем вздовж неї, а обабіч радіо були поворотні ґудзики: один пересував вперед і назад тонку червону вертикальну смужку у віконці, інший допомагав налаштовувати гучність. Дивні чудові звуки линули з коробки, коли було покрутити перший ґудзик: наче всередині жив екзотичний птах і, пересуваючи смужку, ти змушував його співати. Пісня дуже різнилася від тих, які лунали з паркових дерев, наче цей птах був божевільний.

Віконце світилося, і здавалося, всередині коробки існував чарівний світ, де крихітні людці, менші навіть за мурах, жили, розмовляли, співали й грали на музичних інструментах, і я мріяв туди потрапити й побути серед них перед тим, як повернутися у свій світ.

Ми також мали патефон, що складався з пласкої сірої прямокутної коробки з ручкою, що нагадував валізку із заводною ручкою з одного боку. Ти відкидав кришку, обертав ручку до максимуму, надівав платівку на вісь, що стирчала з обертового диска, тиснув на важіль, який запускав диск, опускав пальцями на край платівки лискучий металевий звукознімач із товстою гострою голкою на кінці, і прекрасна музика знову сповнювала кімнату. Обертаючись, платівка скидалася на озеро, так само, як миска з розчином перманганату калію, тільки чорне, і я бачив його з дуже високої та далекої гори, а не згори з повітря, і голка вивільняла музику з-під мерехтливої гладіні.

Танцювали тато й мама під патефон або радіо, і світло, що лилося в кімнату крізь вікна, наче чіплялося павутинням білих фіранок, що сягали до підлоги. Ми з Норою сиділи за столом або на канапі й спостерігали, як вони танцюють, зачаровані їхнім плавким ковзанням по лискучому паркету. Високий і стрункий, тато у своєму сірому костюмі, із завжди прямою спиною і спокійним обличчям високо піднімав лівицю, стиснувши мамину правицю, водночас своєю правою притримуючи її ззаду за стан, обертаючи її та ковзаючи кімнатою. Відкинуте назад мамине волосся розгойдувалося; із розтуленим ротом і всміхненими очима, у широкій спідниці до колін, що вихилялася навколо її стегон, вона була на позір на кілька років молодша, ніж насправді, — майже така, як на шкільних світлинах, їхні ноги в лискучих, начищених черевиках — батькові загострені й пласкі, а мамині закруглені й із товстими високими каблуками — виписували складні й незбагненні візерунки на тлі підлоги, ось близько і майже торкаючись, а ось — далі одне від одного, наче здатні відчувати у якийсь невідомий чарівний спосіб, де зараз партнер.

Якби хтось тоді запитав, якого життя я волів би для себе, то я відповів би, що сидіти отак нерухомо і вічно дивитися на них.

4

Під рододендроновими кущами?

Під рододендроновими кущами біля правого крила палацу. Туди потрапляло більше сонця, і вони росли густіші й вищі, ніж з іншого боку.

Одного пізнього ранку я вирішив туди побігти, втомившись гратись у смородинових кущах коло хати. Коли я дістався тамтешнього звичного місця для гри, то побачив, що серед кущів ворушиться щось чорно-біле, і спершу подумав, що то якась тварина — чорно-біла собака або щось таке, — але потім зрозумів, що то дівчинка. На вигляд вона була на кілька років старша за мене, із довгими білявими кісками, у чорній сукні, отороченій білим, і з широким білим комірцем. Я бачив її вперше, тож засоромився одразу підійти й щось сказати, але тікати теж не хотілося, тому я просто стояв і дивився, що вона робить.

Кароліна?

То була Кароліна. Кузина Адека і Бодека, яка приїхала провести з ними частину літа.

Ти з нею грався?

Вона помітила мене й попросила залізти в кущі, бо хотіла дещо показати.

Я радо погодився і став навколішки на м’яку землю поруч із нею.

Дивись, сказала вона, вказуючи на голі гілки, що тягнулися вгору із землі, це — дороги й стежки, якими ходять люди. А оці людці завбільшки з мурах, які живуть у крихітних поселеннях тут, унизу на землі, обробляють її та вирощують городину, яку потім везуть цими дорогами й стежками нагору, щоб продати на ярмарку.

Їхній час різниться від нашого. У них досі ніч, і вони сплять, але прокинуться, коли розвидниться, і деякі підуть працювати в полі, а інші поїдуть на ярмарок. Вони везуть те, що виростили, продають там і повертаються з грішми та придбаним — цукерками й іграшками для дітлахів, горщиками і сковорідками, ножами, ложками й виделками, гребінцями й люстерками, намистами для дівчат та іншим, що вони не виробляють самі.

Вона показувала стежки вздовж гілок, розповідаючи, як людці по них збираються, а я зацікавлено слухав.

Потім ми вдали, що в світі людців уже розвиднилося, і вона стала розповідати, що бачить, і я робив те саме, і так ми гралися аж до обіду.

Відтепер ми щодня гралися таким штибом серед рододендронів, у кущах смородини перед нашою хатою і біля сільськогосподарських будівель у дворі, а також серед кущів і дерев у парку, вона запросила мене в палац, щоб показати свою кімнату, кілька разів ми пили чай з тістечками, і так тривало все літо.

Ви пісяли?

Одного разу, коли ми гралися під рододендронами, я помітив, що її немає поруч, і коли озирнувся, побачив, що вона присіла навпочіпки неподалік і пісяє, приспустивши штанцята.

Я не знав, як дівчата виглядають отам знизу, і побачене мене так захопило, що я не міг відвести очей.

Зауваживши мене, вона сказала, щоб я підійшов ближче і подивився, і я це вчинив. Вона дозволила мені подивитися навіть трохи після того, як допісяла, але потім попросила мене показати, як я пісяю.

Не вагаючись, я розстібнув штанці та спробував попісяти, але невідь-чому не зміг. Натоді вона вже натягнула свої штанцята й стояла біля мене навколішках, а потім доторкнулася до мого патичка.

Він був твердим, і вона сказала, що він як жолудь, а потім запитала, чи він не поламався, бо такий твердий і не пісяє.

Я сказав, що з ним усе гаразд, часом він твердіє, як оце зараз, але незабаром знову зм’якне, а отак сталося лише тому, що невідь-чому я не зміг попісяти. Я не мав сумнівів, що зможу зробити це пізніше.

Її задовольнила моя відповідь, і ми продовжили гратися, наче нічого не відбулося.

Ми ніколи не згадували про те опісля, наче воно стерлося з нашої пам’яті, і продовжували гратися, як раніше, доки вона наприкінці літа не поїхала.

Вона повернулася наступного літа?

Вона повернулася наступного літа, а потім ще раз, але ми вже ніколи не гралися, як першого року. Вона подорослішала і вдавала з себе молоду панянку, одягаючись пишно й зачісуючи на всі лади волосся, а іноді підфарбовувала обличчя рум’янами грабіни, а губи помадою, якщо мала нагоду до них дістатися, і здавалося, що ми ніколи разом і не гралися.

5

Під зорями?

Якийсь час я спав уночі надворі, намагаючись гартуватися. Тато розповідав мені, що він так робив, коли був малим, готувався до можливих життєвих випробувань, тому я теж захотів спробувати. Мама була категорично проти, але тато сказав, що це піде мені на користь, і мені дозволили.

Я думав, що спатиму на землі біля хати, але сказали, що так небезпечно, бо якась тварина може на мене натрапити й укусити, а оскільки наша хата була одноповерхова й без балкона, домовилися, що я спатиму на терасі палацу. У мене був тонкий матрацик, який удома зберігався згорнутим, я розкладав його на тамтешній лавці, закутувався в коц і засинав.

Спочатку спати на твердій поверхні й без подушки видавалося невигідним, але поступово я призвичаївся і врешті-решт став цим насолоджуватися, наче чимсь приємним. Я відчував, що кожна секунда невигоди додає краплю протиотрути від болю, який мені доведеться зносити в майбутньому. Якщо не здамся, не залишиться нічого, чого я не міг би витримати, коли воно трапиться.

Була осінь, і ночі ставали дедалі холодніші, але небо залишалося ясне й всипане зірками, і я не міг відвести від нього очей, визираючи з-під коца, аж доки не засинав, сам того не усвідомлюючи, наскрізь просякнутий його красою і безмежністю, як аркуш бібули, який поглинає всю пролиту на нього рідину.

Часом я прокидався серед ночі й спочатку відчував самотність і сум за своїм ліжком і затишком батьківської спальні, і тоді мене переповнювало нестримне бажання зібрати речі й побігти зі сльозами на очах туди, де на мене чекали любов і тепло, але щоразу мені вдавалося зупинитися і залишитися на лавочці. У майбутньому мені доведеться стикнутися зі значно складнішими обставинами, і як же я зможу їх витримати, якщо поступлюся цьому нікчемному нападу самотності, що його відчуваю зараз? Я мусив бути сильним і не потурати своїй слабкості. Заспокоївшись, я засинав і прокидався вранці гордий від того, що вночі виявив силу.

Дощило?

Одного разу вночі пішов дощ, і я прокинувся змерзлий і мокрий, інстинктивно відчуваючи, що тут не можна залишатися, але не знав, як дістатися додому. Усі двері в палаці замикалися — як я зумів би їх відімкнути? Людей я не смів будити. Що вони про мене подумають? Можна було сховатися в галереї, але там не було лавочки, а спати на холодній кам’яній підлозі не хотілося. Я чимдуж згорнувся у щільний клубок, заховався під коц і тремтів, не знаючи, що робити. Однак невдовзі внизу під балюстрадою я почув нестямний мамин крик, що благав мене прокинутися. Її розбудив дощ, і вона вибігла по мене.

Якось мене забрали додому, обтерли, перевдягнули у свіжий нічний одяг, дали теплого молока і поклали до ліжка, яке ніколи ще не було таким м’яким і теплим.

Ти захворів?

Наступного дня я почувався добре, але ввечері почало лихоманити, мене поклали до ліжка, бо я дістав гарячку. Уранці викликали лікаря, він прийшов, і виявилося, що в мене запалення легень.

Я хворів понад місяць, гарячка не спадала, із мене лився піт, тож треба було постійно міняти одяг і простирадла, мене мучили кошмари, в яких мій язик був широкою рівниною, вкритою великими гострими кам’яними брилами, нестерпну гостроту і жорсткість яких я відчував на смак і пам’ятаю дотепер, я мусив просуватися між ними, раз по раз на них наштовхуючись, забиваючись об гострі краї; мене годували чистою курячою юшкою і лимонадом, натирали груди борсучим жиром, ставили на спину банки і ліпили до тіла п’явок, які потім самі ліниво відпадали, ставши гладкими, досхочу напившись моєї крові, і я був надто немічний, аби їх струсити. Врешті оклигавши, я мусив заново вчитися ходити, тримаючись за стільці й столи, ковзаючись на твердій дерев’яній підлозі в своїх черевиках з жорсткими підошвами й закаблуками.

Щоб одужати, мені знадобилося кілька місяців. Мама сказала, що я захворів, бо перемерз, але тато наполягав, що на запалення легень хворіють не через перемерзання, а через зараження бацилами, однак визнав, що я міг захворіти, бо моя опірність зараженню послабилася через перемерзання. Зрештою вони дійшли згоди, що для мене було занадто ризиковано й далі спати надворі, тому я більше ніколи так не робив, сам втративши до цього смак.

6

У тісному просторі?

У шафі серед одягу було добре ховатися, особливо якщо прикрити двері, але краще — під ліжками. Моє ліжко було для цього дещо зависоке, а от батьківське — ідеальне, низьке, і під ним існував окремий маленький світ, не подібний на справжній. Ховаючись там, я бачив у мріях різноманітні історії, якими хотів поділитися з іншими. Проте й без слухачів було теж незле. Я згортався у клубок, заплющував очі й не заважав подіям розгортатися на їхній розсуд. Це було наче жити іншим життям. Відкритий простір заважав моїм думкам, а обмежений давав їм волю.

Втім, біда полягала в тому, що іншим було важко залізти туди зі мною. Мені вдавалося кілька разів переконати Нору це зробити, доки вона не стала скаржитися, щоб я дав їй спокій. Раз чи два у шафу зі мною забиралася мама, але під ліжко вона не могла залізти. А тато був надто зайнятий для такого.

Що то були за історії?

Переважно про людців — гномів. Чомусь вони мені подобалися найбільше. Вони були ближчі мені за розміром і, що найважливіше, жили в світі, не подібному на справжній. У нашому світі все відбувалося нецікаво, а в іншому — роби, що забажаєш.

Я уявляв, що вони мешкають у парку або кущах навколо будинків — як справжні крихітні людці, що їх ми з Кароліною вигадували, — але особливо мені подобалася історія про чотирьох гномів, що жили далеко в океані на чарівному острові, який повсякчас змінював форму.

Їх звали Ромо, Оро, Момо та Моро, і вони постійно потрапляли в халепу. Малі, як усі гноми, але з великими ступнями, що часом дуже заважало. Вони полюбляли танцювати разом, але через свої великі ступні повсякчас наступали одне одному на пальці й горлали «перестань!», і знову «перестань!», давали один одному ляпаси, а потім починали справжню бійку. Іноді вони викопували яму в землі й подорожували в дуже відмінний від їхнього світ, перевернутий догори дриґом, де все було рожеве, блакитне або пурпурове.

Та здебільшого вони воювали з величезним драконом Чорнозубом. Він харчувався вугіллям і літав на копальню, щоб його нажертися, або на ярмарок, щоб його купити, і повертався з великими, набитими торбами, тримаючи їх під кожною з шістнадцяти лап, щоб пізніше з’їсти. Він жив у печері з дверима, що замикалися на ключ, який він ховав під каменюкою, коли відлітав у справах, і гноми, дізнавшись про це, діставали ключ і відмикали двері, тож коли він, дурний, повертався, то замикав їх, думаючи, що відчиняє, а потім відривав дверну ручку й кляв усе й усіх.

Він потребував вугілля, бо в його череві палав вогонь, і якщо полум’я згасало, дракон помирав, а його дружині-драконисі доводилося відчиняти дверцята знизу, і вкидати всередину вугілля, і роздмухувати полум’я, щоб повернути чоловіка до життя.

Гноми мали скляні слоїки, заповнені часом, які, якщо їх відкрутити, зупиняли все, тож тоді можна робити будь-що, оскільки довколишній світ лишався нерухомий. Коли під час битви з Чорнозубом їхні справи були кепські, вони відкручували свої слоїки, а потім — дверцята в його череві й викидали звідти жар, а коли закручували слоїки, Чорнозуб був неживий і його дружина мала вкотре розпалювати багаття в його череві.

Гноми також мали товариша — маленького й дуже хороброго гриба Еро. Він допомагав їм у боротьбі з Чорнозубом і встромляв свій гострий спис в його черево, щоб відволікти від битви. Та біда в тому, що гноми мусили багато думати, як подолати Чорнозуба, а Еро не мав цього робити, бо його голова-шапинка перегрівалася і йому загрожувала небезпека зваритися в своїм соку. Тож коли гноми думали й бачили, що з капелюха Еро здіймається пара, вони знали, що він у халепі, і лили на нього воду, й штовхали його між себе й далі, щоб він припинив думати, і так повертали його до життя.

У тебе був брат?

Певний час я уявляв собі, що в мене є брат, який живе за океаном, дуже бідний, бо живе самотньо і не має нікого, хто ним опікувався б. Він був моїм однолітком і тому близнюком, хоча я ніколи не думав про нього як такого. Він просто був моїм братом, якого я сильно любив і який потребував моєї допомоги.

Неподалік від нашої хати через парк протікав струмочок, тож я почав відправляти братові водою речі на дощечках, які знаходив коло сільськогосподарських будівель у дворі, або на пласких шматках деревини чи інших водоплавних предметах, в бляшанках і металевих мисках. Струмок виносив їх до великої річки, а та — до моря, яке врешті-решт доправляло їх братові.

Спочатку я відіслав йому одну-дві свої улюблені іграшки, а потім переконав Нору послати щось своє, але після кількох спроб вона втратила цікавість і навідріз відмовилася брати в цьому участь. Але холоднішало, і я почав відсилати йому свій одяг, потім харчі, а часом те, що мав, наприклад, на сніданок, бо зазвичай їв його на самоті.

Потім зауважили, що бракує деякого посуду й наряддя, а також мого теплого одягу, та і я час від часу зникав зі сніданку, а Нора розповіла батькам про намріяного брата і про те, що я робив, так мене змусили облишити це заняття, хоча деякий час я ще вірив, що брат існує.

Шабля?

Мені подарували чудову невеличку шабельку на день народження, і вона стала ще одним джерелом моїх історій.

Я вдавав, що скачу верхи і стинаю навсібіч ворожі голови, коли біг крізь паркову просіку, зрубуючи верхівки квітів і горлаючи так, що аж кров холонула в жилах.

Я хотів спробувати це верхи на поні, але мені заборонили, адже боялися, що я впаду й травмуюся.

Норина лялька?

Я потрапив у справжню халепу з Нориною лялькою. Це була найбільша й найулюбленіша її лялька, зроблена з каучуку — твердої гуми — і порожня всередині.

Я завжди хотів дізнатися, що в неї всередині, й одного дня, практикуючи у вітальні орудування шаблею, коли нікого не було, вирішив відрубати мечем ляльчину голову й зазирнути всередину.

Лялька сиділа на Нориному ліжку, зіперта на подушку. Я поставив її так, щоб голова стирчала над подушкою, і змахнув шаблею. Шию я трохи пошкодив, але голова лишилася на місці. Лялька завалилася набік, і, нездатний зупинитися, я почав, мов навіжений, рубати її шию шаблею, доки голова не відпала.

І що ж було всередині?

Нічого особливого — лише порожнина, втім, волога на вигляд, що мене зацікавило, тож я потер пальцем усередині голови й спробував на смак, і воно видалося солоним, як піт. Також у голові я помітив невеличкий білий кубик з якогось світлого матеріалу, подібний до кістки цукру, приклеєний ззаду до черепа зсередини. Я намагався з’ясувати, що це, але не міг. Мені не хотілося нікого питати, щоб не привертати увагу до скоєного, ніби вірив, що ніхто не помітить.

Те, що голову відтято, звісно, помітили, і не було жодних сумнівів, хто це зробив, тож, коли мене спитали, я, не вагаючись, визнав провину.

Тебе покарали?

Побачивши, що сталося, Нора впала в істерію, кричала, і плакала, і зачинилася у себе в кімнаті, не виходячи звідти весь вечір, і не говорила зі мною кілька днів. Я думаю, що вона мені цього так і не пробачила.

Мама хотіла, щоб мені всипали хлосту, але тато сказав, що хлост не виправляє поганої поведінки, а сприяє їй, показуючи, що насилля прийнятне. Натомість мене змусили стояти в кутку, коли всі вечеряли, і я три дні мав іти спати голодний.

Проте мені сподобалося таке покарання, і я охоче відбував би його й довше. Я стояв струнко, як щогла, витріщившись на голу стіну перед собою, слухаючи, як за моєю спиною подзенькують об порцеляну ложки, ножі й виделки, тоді як від голоду муляє мені в шлунку, і відчував, як зростає моя готовність зустріти мить, коли одного дня життя жбурне мені в обличчя свої негаразди.

Другого вечора мама хотіла дати мені поїсти, коли я збирався лягати спати, таємно, без татового відома, та, попри спокусу погодитися, я рішуче відмовився і заснув навіть щасливішим, аніж коли стояв, дивлячись на стіну. Якби я пристав на її пропозицію, змарнував би все, чого досяг.

Третього вечора вона мене не чіпала.

7

Твоя баба?

Щоліта на кілька тижнів ми їздили до баби, яка мешкала далеко в горах. Спочатку ми недовго їхали в одному потязі, а потім пересаджувалися на інший, яким їхали кілька годин. Щоб дістатися туди, ми витрачали майже весь день.

Найбільше мені подобалася друга частина подорожі. Зазвичай ми були самі в купе, і я сідав біля прочиненого вікна, обличчям по ходу потяга, і повітря, що вдиралося крізь вікно всередину, здавалося холодною подушкою, так тісно притисненою до мого лиця, що мені було важко дихати.

Повітря змішувалося з димом паротяга і тхнуло вареними яйцями, такими ж, які ми їли з канапками, заздалегідь наготовленими й принесеними мамою у великому кошику, — і це мені подобалося.

Ще більше я полюбляв вистромити з вікна голову і тоді по-справжньому задихався від повітря й ледве хапав його ротом, але мені наказали так не робити, бо іскра з диму могла потрапити мені в око й осліпити. Хоч і наляканий, час від часу я не міг встояти перед спокусою і вихилявся з вікна, особливо на поворотах, бо тоді бачив увесь потяг: від паротяга попереду до останнього вагона. Обидва були навдивовижу маленькі, майже іграшкові, а сам потяг коротший, ніж я думав, що мені припало до душі.

Іноді в тата уривався терпець через мою поведінку, і він сердито зачиняв вікно, піднімаючи його вгору за шкіряний ремінець, що стирчав зі щілини в підвіконні.

Повітря поступово холоднішало й свіжішало, що вище ми здіймалися в гори. Всім це подобалося, і вікно знов опускали, якщо перед тим його підняли, і я поводився слухняно, щоб його більше не зачиняли.

Перед прибуттям ми проїжджали тунель, і в купе ставало геть темно, коли ми в нього заїжджали, повітря смерділо димом, і ляскіт потяга так гучно відлунював від кам’яних стін, що більше нічого не було чути.

Так тривало доволі довго, і здавалося, цьому не буде кінця, але потім зненацька знову ставало ясно, повітря було свіжим, ляскіт зникав, і чувся ритмічний стукіт коліс, що котилися рейками. Місто розлягалося перед нашими очима внизу, під високим віадуком, і потяг повільно просувався ним, аж до станції на його другому боці.

Станційні стіни вкривав білий тиньк, дах був з червоної черепиці, а з коників звисали вазоники з червоними квітами, що скидалися на полум’я.

Перон був вимощений кахлями, розділеними на квадратики, що нагадували мені плитку шоколаду, і йдучи по перону, я чув, як з-під моїх ніг вилітали звуки, немов ламали шоколад. Коли ми приїздили на гостини до баби, йдучи пероном, мені завжди здавалося, що я йду по величезній плитці шоколаду зі сріблястою обгорткою, здертою з неї, і тому цих відвідин я особливо дожидав.

Вона чекала на вас?

Баба завжди чекала на нас перед станцією у фіакрі зі складеним верхом, уся в чорному, з хусткою на голові, у сукні до землі, а в руках тримала ціпок з голівкою зі слонової кістки.

Вона цілувала мене, коли я сідав біля неї у фіакрі й, діставши звідкілясь зі складок сукні плитку шоколаду, втискала її в мою долоню — таку, як я уявляв, коли йшов пероном, і на яку, вона знала, я очікував. Наші речі ставили в багажник позаду, батьки й Нора затискувалися на передні й задні сидіння, що були навпроти, а візник вилазив на своє узвишшя, ляскав батогом, і фіакр котив у місто.

Цокотіння кінських копит брукованими вулицями знову змушувало мене думати про звук розламування шоколадної плитки, і я нетерпляче чекав, як ламатиметься моя, щойно ми доїдемо до бабиної хати та з’їмо те, що вона для нас приготувала. Не можна їсти солодке перед їжею і дозволяти шлунку керувати твоїм життям.

Ви їли?

Домашній житній хліб на заквасці, лискучий і з відбитком капустяного листа на скоринці, зі свіжозбитим маслом, сир зі сметаною, редькою, зеленою цибулею й кропом, а до нього свіжу маслянку, а ще зупу зі щавлем, рисом, сметаною і нарізаним вареним яйцем, так, як робила мама, тушкованого кролика в сметанному соусі з товченою картоплею та буряковим пюре, сирники, обсмажені в маслі, які подавали з вишневим та смородиновим варенням, медівники, суниці, малини й афини з цукром і вершками, м’ятний чай з медом і місцеву мінеральну воду з малиновим сиропом або без нього насамкінець.

Ти вкладався спати?

Злегка накрохмалена й дбайливо випрасувана постільна білизна ніжно гладила мене по шкірі, коли я заповзав між простирадл і миттєво провалювався в сон, наче вперед головою по гладкій і круто поставленій дошці, у супроводі ледь чутного запаху яблук, що їх зберігали в скринях.

Фіртка, що співала?

Перед хатою був квітник, відгороджений від вулиці залізним парканом. Фіртка відчинялася зі звуком голосу пташки, яка ніби кілька разів обережно цвірінькала, а потім завмирала, коли фіртку прочиняли або зачиняли.

Які квіти були в саду?

Уздовж паркану росли виткі рожі. Широка стежка з жовтого каменю від фіртки до дверей ділила квітник надвоє і проходила по периметру цих двох прямокутників, які займали решту квітника, помежовані таким самим каменем, який стояв сторч, поставлений під кутом. У центрі кожного з прямокутників розкинулися великі кола з білими півоніями по контуру одного й рожевими — другого й високими полум’яно-червоними жоржинами в самій середині. Густий килим матіоли вкривав решту кожного з прямокутників. У сутінках від них точився приємний і п’янкий аромат, що не вгамовувався аж до світанку. Запах був такий сильний, що від нього я часом прокидався серед ночі.

Помпа, що співала?

За хатою стояла помпа, що качала воду на город. Вона співала птахою під час роботи, довго-довго, і не збиралася замовкати. Мені іноді доводилося битися за право тиснути важіль, коли ми набирали відра, бо хотілося бути тим, хто змушує її співати.

А вода?

Вода, що текла з крана у відро, скидалася на кремезну чоловічу руку. А вода у відрі пахла, як оберемок холодних квітів.

Город за хатою?

Величезна яблуня росла в одному кутку вглибині городу, куди заледве проникало сонце, її гілля завжди утворювало напівтемряву, ніби місячної ночі. Яблука на ній були малі й червоні й, здається, стрибали по гілках, як пташки, коли я намагався їх зірвати. Вночі вони гучно падали в траву із протяжним сумним звуком флейти, який мені, звісно, подобався.

Ще там росли кущі порічки — червоні й жовті, з ягодами як крихітні червоні й жовті сонечка, зібрані в щільні сузір’я; аґрус з жовто-зеленою м’якоттю, каламутною, як водостій; охайні рядки полуниці, що вибухала смаком у роті, погрожуючи простромити піднебіння, коли ти вгризався в ягоду; ще охайніші рядки моркви, солодкої на смак, наче вмачаної в цукор, коли жуєш її, ополоснувши під помпою; а ще капуста, кольрабі та солодкий горошок, що спритно дерся високими ґратками шпалер, із горошинками всередині стручків, ніби крапельками зеленої підсолодженої води; самі ж стручки були теж солодкі, коли зчистити з них плівку.

Ви ходили на ріку?

Іноді мама готувала наїдки на цілий день, складала їх у кошик, той, що ми брали з собою в потяг, і ми винаймали фіакр, який відвозив нас на велику ріку за кілька кілометрів від міста, а пізніше забирав. Було це майже безлюдне місце — широкий і плаский, укритий рінню берег із високими кущами верболозу, і ми розстилали наш коц і рушники там, де нам найбільше подобалося, і засмагали або купалися. Ріка була плиткою, з глибокими місцями тільки тут і там, і мама плавала, де глибоко, а ми з Норою хлюпалися біля берега. Мама плавала безшумно, наче олійна калюжа на водяній поверхні, що постійно міняє форму.

Тато зазвичай сидів або лежав на коці й читав газету або грав сам із собою в шахи.

І на пікніки?

Мама знову готувала наїдки, і ми вирушали до пагорбів за містом і влаштовували пікнік на вершині одного з них посеред поля у високій траві або на узліссі, серед невисоких дерев. Зазвичай нас було четверо, але іноді з нами ходили друзі батьків. Ця пара мала двійко дівчат Нориного віку, і вона з ними гралася, а я грався сам або слухав, про що говорять батьки та двоє інших дорослих. Тато іноді грав у шахи з чоловіком, якщо той був, а так грав сам, а я спостерігав, як він рухає фігури, і питав його про гру.

Збирали гриби та ягоди?

У прохолодних лісах пахло смолою, соснові голки нагадували коротко підстрижене волосся, через них земля робилася слизькою, тож, зробивши необачний крок, можна було послизнутися і впасти; із землі випиналися гриби, як сором’язливі маленькі звірятка, що бояться або не можуть продертися назовні, а деякі гриби стояли кремезні й пихаті, наче кидаючи виклик тим, хто їх збирає. Ті, що з маленькими шапинками на великих, товстих, як барильце, ніжках, звалися білі, вони були найкращі, особливо засмажені в сметанному соусі, але мені також смакували маленькі жовті лисички й сині або пурпурові голубінки, та й усі інші, що їх ми збирали.

Під сильним сонцем на галявинах було спекотно, і комахи там гули, ніби арфа, струни якої смикнули, а саму її кинули в траву, але інструмент і далі бринів. У траві виблискували суниці, ніби краплі солодкої запашної крові, і я нишпорив пальцями під листям на довгій звивистій лозі, шукаючи приховану малину й ожину, а коли їх знаходив, ягідки були м’які й покірні, не пручалися, коли я їх зривав, і не намагалися втекти. Афина ж росла на невисоких густих кущах, і зривати її треба було спеціальним дерев’яним гребінцем, чешучи ним листя, наче волосся.

Цирк?

Я бачив кілька цирків, коли ми провідували бабу, але особливо запам’ятався мені один: з родиною акробатів, що виконувала все, що можна, а наприкінці зібралась у піраміду з них усіх — батька, матері, двох хлопців, дівчинки й чорно-білого песика із закрученим хвостом.

Усі, за винятком песика, мали на собі чорно-білі смугасті нероздільні купальники з короткими рукавами. Батько стояв, зігнувши ноги в колінах і розставивши їх широко на великій білій дошці, що балансувала на величезній чорній залізній кулі, його руки розпростерті, а мати сиділа в нього на шиї, охопивши ногами його груди й засунувши стопи під пахви, руки її були так само розпростерті, як у чоловіка. Більші за дівчинку хлопці стояли на батькових стегнах, відхилившись від нього, тримаючись за його руки, дівчинка сиділа на шиї в матері, так само, як та сиділа на шиї чоловіка, широко розвівши руки, як і батьки, а песик вправно згорнувся клубочком у неї на голові. Він викараскався туди сам, видираючись по тілах швидко й майстерно, наче мавпеня.

Піраміда доволі довго стояла непорушно, всі члени родини, за винятком батька й песика, усміхалися. Вираз обличчя першого вказував на неймовірну напругу, яку він витримував: лице набрякло від крові, набуло темно-червоного, майже чорного відтінку, губи були щільно зімкнені, щоки й очі випнулися, м’язи та вени під шкірою звивалися, наче змії, що намагаються вирватися на волю. Було ясно, що йому ставало дедалі важче, аж ось, коли здавалося, що він не втримає, десь пролунав постріл, і вся фігура миттєво розсипалася, кожен зістрибнув на підлогу й уклонився, включно з песиком.

Публіка винагородила їх схвальним криком та оплесками, вони ще довго стояли, багато разів кланялись, а батько важко хапав повітря, намагаючись віддихнутися.

Карликове слоненя?

Ще мене захопило в цьому цирку біле карликове слоненя, завбільшки із сенбернара. Його хазяїном був підстаркуватий голомозий пан в окулярах із позолоченою оправою, і слоненя за його наказом виробляло різні фокуси: рахувало, відбиваючи ногою, і називало по літерах імена, вказуючи хоботом на табличку з абеткою.

Тварина так мене розхвилювала, що вночі я не міг заснути й хотів побачити його знову наступного дня. Був понеділок, і цирк цього дня виїздив, тож я не мав можливості знову побувати на виставі, але, побачивши моє хвилювання, мама повела мене до циркового табору, і нам дозволили пройти до хазяїнового причепа.

Він був менший за інші, але дуже гарний, із жовтої лакованої деревини, прикрашений мосяжем і з круглим зеленим металевим верхом з мосяжними жолобками навколо. Мама постукала в двері, і коли хазяїн почув, чому ми прийшли, запросив нас увійти. Слоненя було за невеличкою огорожею в дальньому кутку причепа, поруч стояли два блакитні фотелі й така ж канапа. Шкіра слоненяти була радше блідо-сірою, ніж чисто-білою, а в складках — блакитною, як позначки, що залишає на папері калька, якщо провести по ній чимось гострим.

Ми всілися на канапі, а хазяїн зі слоненям — у фотелях. Тварина сиділа дещо незграбно, підпершись передньою ногою і зацікавлено вдивляючись у мене своїми лискучими червоними оченятами старого мудреця. Коли я сказав, скільки мені років, слоненя відрахувало мій вік, легенько відбивши ногою по підлозі, і назвало моє ім’я, вказавши по літерах на табличці. Потім нас пригостили чаєм у біло-блакитних порцелянових чашечках, який слоненя наливало з такого ж чайника, тримаючи його своїм хоботом.

Слоненя злегка стиснуло хоботом мою руку, ніби сумуючи, коли ми прощалися, і зорило зацікавлено нам услід, коли ми виходили.

Було більше казок?

Окрім того карликового слоненяти, я загалом не любив слонів через їхній голий обвислий зад і те, як вони покірно ходили колом, тримаючи хоботом хвіст того, що йшов попереду, і вигадував історії, як вони надуваються, ніби повітряні кульки, встромивши хобот собі в зад, а потім плавають у небі хмарами. Той, хто не міг сам надутися, мусив просити про це товаришів. І якщо товаришів не було, слони залишалися на землі й перетворювалися на м’які камені.

Жирафи — то була інша річ. Я бачив їх у зоопарку в місті, неподалік від якого ми жили, а також на малюнках, і мене вразили їхні неймовірно довгі граційні шиї. Я розповідав казки, у яких деякі з жираф були такі високі, що їхні голови сягали вище хмар, туди, де росли дощові й снігові квіти, якими жирафи харчувалися. У сонячну погоду вони голодували та мусили шукати високу круту гору, щоб на ній попастися.

Голови жираф височіли так далеко в небі, що тварини вдягали окуляри, якщо хотіли розгледіти те, що відбувається на землі. Щоб приміряти окуляри, лікарі мали приставляти до жираф дуже високі драбини, і лише найхоробріші насмілювалися таке зробити.

8

Над морем?

Як я вже згадував, щоліта тато на кілька тижнів їздив на військові навчання, і одного року ми вирішили поїхати на відпочинок до моря, яке було неподалік.

Того дня, коли татові навчання завершилися, мама, Нора і я сіли на потяг, а батько мав нас зустріти, коли ми проїжджатимемо його містом. Спочатку ми сіли в той самий потяг, що й до баби, але потім пересіли на інший, з м’якими сидіннями й оббитими плюшем стінками купе; у потязі, яким ми їздили до баби, сидіннями слугували дерев’яні лавки, подібні на ту, що стояла перед нашою хатою, тільки з жовтої лакованої деревини й зі стінками, теж із неї.

Подорож тривала навіть довше, ніж до баби, і вже наближався вечір, коли ми прибули до міста, де тато мав до нас приєднатися. Я вибіг у коридор виглядати його з відчиненого вікна. Я продовжував видивлятися його серед натовпу на пероні, але ніде не бачив. Натовп дедалі рідшав, і я почав побоюватися, що тато не з’явиться, але саме тоді помітив його доволі далеко за розмовою з панною Аделею. Я збирався крикнути йому, хоча, ймовірно, він мене не почув би, проте тоді вони попрощалися, і панна Аделя пішла в один бік, а він — в інший, до мене. Я хотів розповісти про побачене мамі, але потім передумав. Їй точно це не сподобалося б. Мама стояла поруч зі мною, в окулярах, але гадаю, вона їх не бачила. Окуляри не покращили її зір настільки. З нами також була Нора, але вона не дивилася в той бік.

Батько був у цивільному, з великою валізою в руці, із серйозним обличчям він визирав номери вагонів. Я йому крикнув, він мене побачив, його обличчя просяяло, він прискорився й зайшов до нашого вагона.

Незабаром він уже був у коридорі, обійняв і перецілував усіх нас, і ми разом повернулися до купе й продовжили подорож.

Хата над морем?

Ми винаймали кімнату в хаті на краю містечка, серед дюн поблизу води. Вже майже споночіло, коли потяг прибув на нашу станцію, і ми взяли бричку туди, де мали зупинитися.

Наша кімната була на другому поверсі, і звідти було видно якусь світлу смужку, що мерехтіла віддалік, серед темних пагорбів дюн. Це було море.

Сильний вітерець із запахом йоду, того, яким мажуть рану, коли поріжешся, віяв від моря і тріпотів фіранкою мені в обличчя, і я знов і знов її прибирав, намагаючись визирнути з вікна.

Я хотів одразу побігти до моря, побачити його, але мені сказали, що було запізно. Побачимо його всі разом уранці.

Трохи попоївши в їдальні внизу, ми повернулися до нашої кімнати, а потім лягли спати.

Я лежав і слухав звук моря, подібний на шарудіння листя на вітрі, яке то замовкало, то знову шуміло, замовкало знову, аж доки, як завжди, не усвідомлюючи того, я заснув.

Яке було море?

Вранці воно було спокійне й рівне і не видавало жодного звуку, як напередодні ввечері, коли ми приїхали. Легкі хвилі, здавалося, накочувалися на пісок неуважно, нагадуючи несвідомі порухи пальців людини, що нервує.

Однак море було широке, сонце відбивалося від його поверхні, як від величезної дошки, пофарбованої срібно-сірим, і я не міг відвести від нього очей.

Твій брат?

Я забув про нього задовго до поїздки, але, коли побачив море, всі мої спогади повернулися.

Я бачив пряму лінію обрію й казав собі, що мій брат стоїть там, по інший бік, і теж думає про мене. Але напрямок, куди я дивився, різнився від того, де я його уявляв раніше, і сама думка вже мене не збуджувала так, як тоді, тому я облишив думки про нього й більше ніколи не згадував.

Ви плавали й займалися іншими речами?

Я плавав біля берега, тримаючись за татову руку, хоча й недовго, бо вода була холодна. Проте тато багато купався, а Нора — трохи більше за мене. Але для мами було занадто холодно, і вона так і не зайшла у воду.

Ми розіслали коци подалі від інших, неподалік від дюн, де було тепліше, і там засмагали та влаштовували пікніки.

Тато читав газети й грав сам із собою в шахи по кілька годин поспіль, а я спостерігав і запитував, що він робить.

Чоловіки з шафою?

Одного дня з дюн спустилися двоє чоловіків, що несли велику шафу. У своєму обшарпаному й неохайному одязі вони скидалися на безхатьків.

Вони зайшли у воду, кинули туди шафу й попливли з нею поруч, відштовхуючи її подалі від берега. Всі підвелися і довго спостерігали за тими чоловіками, доки вони не щезли з очей.

Про них потім усі говорили ще кілька днів, навіть писали в газетах, але ніхто не знав, хто вони, чому так вчинили й що було далі.

Мама вважала, що вони хотіли перепливти до країни по той бік моря, але тато сказав, що тільки божевільні вирішили би плисти так далеко. Туди вони ніколи не дісталися б. Тато сказав, що, найпевніше, то був просто трюк, щоб усіх спантеличити. Їх, імовірно, незабаром підібрав човен.

Проте я знав, що обоє вони помилялися. Чоловіки просто хотіли забрати із собою в море шафу. Чому це було так важко зрозуміти?

9

Грабіна?

Я рідко її бачив, а надворі — так взагалі ніколи. Вона повсякчас хворіла й не виходила, завжди лишаючись в палаці.

Я бачив її, високу і дуже худу, в довгій чорній сукні або халаті. Вона повільно ходила, тримаючись за стіни й меблі, не звертаючи на мене уваги, наче не бачила, як я намагався проскочити в потрібне місце, але якось вона зупинилась і темним, як вона сама, голосом запитала мене, чи я не син поручника, маючи на увазі мого тата.

Я йшов іншою стороною коридору, а тут зупинився і, притиснувшись про всяк випадок до стіни, винувато відповів, наче зробив щось зле, що так і є. Але вона нічого не відповіла й пішла далі, а потім і я собі рушив тишком-нишком.

Діти сміялися?

Я не знаю, що то були за діти й чому вони були там, та й чи були там взагалі, і якщо вони все ж були, чому так багато, і чому вони бігали довкола і сміялися, і я — теж з ними. Але це відбувалося в отому темному коридорі, тож, імовірно, я сплутав відблиски світла на підлозі зі звуком сміху. А також, можливо, ми (якщо діти таки були) або я сам (якщо їх не було) не бігали чи бігав, а ходили чи ходив, зазираючи в кімнати, щоб побачити, де лежить її тіло.

Хай там як, якщо, скажімо, діти були, то ми ходили коридором і, проминаючи двері, зупинялися й відчиняли їх, заходили до кімнати й обдивлялися, а потім виходили, зачиняли і йшли далі.

І в одній з кімнат, гадаю, останній, ми її знайшли. Вона витяглася на столі, вкрита чорною атласною тканиною, сама вдягнена в чорне, носаки її черевиків з чорної лакованої шкіри визирали з-під краю сукні, руки схрещені на грудях і, як здавалося, зв’язані чотками. Її обличчя було жовте, як віск, щоки запали, ніс зіщулився, наче заклеєний, а величезні очі випиналися під повіками.

Ми всі заклякли, наче засоромлені через нашу поведінку раніше, а потім тихо, одне за одним, витиснулися з кімнати, наче дим, і насамкінець, здається, залишили двері відчиненими.

Тобі щось наснилося тієї ночі?

Тієї ночі мені наснилося, що всі ми — тато, мама, Нора, я, граб’я, його сестра Анна, Адек і Бодек — та інші, кого я не запам’ятав, сидять за великим, довгим обіднім столом з білою скатертиною і білими порцеляновими тарілками та столовим сріблом, накритим для обіду, а посеред столу витяглася грабіна, як воно насправді й було, але вдягнена в біле, із розсипаними навколо неї білими квітами — теж, як воно й було. Але тепер грабіна була неймовірно довга, значно довша, ніж насправді, завдовжки з увесь величезний стіл.

Граб’я сидить на чолі столу біля голови грабіни, Адек і Бодек — по інший бік, ліворуч від нього, нас четверо — навпроти, тато — поруч із граб’єю, ліворуч від мене, а мама — праворуч, біля Нори.

Усі їдять і розмовляють, столове срібло дзенькає об порцеляну, лунають людські голоси, але моя тарілка порожня. Тато це помічає і вирішує покласти мені їжі. Він лізе рукою серед квітів, щось там шукає, зрештою знаходить і намагається відірвати щось для мене, неначе частину чогось більшого. Йому, однак, важко це зробити, тож він витягає правицю, хапає нею ножа, сідає, лізе лівою рукою туди, де була права, і встромляє ніж у гору квітів біля грабіни. Тато знову силкується, викручує ножа туди-сюди і зрештою таки витягує щось, кладе мені на тарілку, сідає і продовжує розмову, ніби нічого й не відбувалося. Тато дав мені щось подібне на індичу гомілку. Я беру її в руки, кусаю і починаю жувати.

Я їм, і поглядаю на граб’ю, й бачу, що він тримає в руках дебелу кістку з великим шматом м’яса на ній, кусає її час від часу і жваво пережовує. Від вуха до вуха він вимастився в жирі, а на його обличчі сяє усмішка — здається, він вдоволений.

Та потім я бачу, що то не жир вимастив його обличчя, а кров: його лице геть червоне, і м’ясо, яке він гризе, не приготоване, а сире. Я позираю навколо й бачу, що так з усіма за столом: люди не користуються ножами й виделками, як до цього, а тримають шматки сирого м’яса і вгризаються в нього, пережовують те, що відірвали, і насолоджуються цією їжею. Адек і Бодек за столом навпроти мене роблять те саме, що й тато з мамою поруч зі мною, а за мамою — і Нора. Вона, здається, їсть із особливим запалом — жадібно вгризаючись у те, що тримає в руках, глибоко впинаючись у нього зубами, відриваючи те, у що вчепилася, і пережовує, ніби з полегшенням.

І тоді я розумію, що моє обличчя теж вимащене чимсь вологим, імовірно, кров’ю, а тримаю я не смажену індичу гомілку, а сиру, і м’ясо в роті теж сире. Воно холодне й волокнисте і має прісний смак гуми. Мене сповнює відраза, я хочу його виплюнути, але потім відчуваю, як тато штовхає мене в ліве плече, змушуючи проковтнути. Я знаю, що скорюся, тож ковтаю, що відкусив, але відразу вибльовую разом з усім вмістом шлунка. Мене охоплює огида, я прокидаюся з криком і сідаю в ліжку.

Мене неймовірно нудило, і згадавши смак сирого м’яса зі свого сну, я відригнув і обблював усе ліжко. Я плакав і волав на повен голос.

Яким був похорон?

Всю ніч дощило, день був холодний і сірий, усі йшли в пальтах, дехто (родичі граб’ї та інші люди, зокрема тато з мамою) мали чорні пов’язки на рукавах, а чоловіки тримали в руках капелюхи. Обличчя жінок під капелюшками затуляв чорний серпанок.

Попереду процесії йшов оркестр — усі музики були вдягнені в чорне і грали щось повільне й сумне на своїх духових інструментах, — за ними котився чорний рівний похоронний віз з чотирма стовпчиками з жолобками по боках, на стовпчиках тримався дах, укритий чорним оксамитом зі звислою сріблястою бахромою. Чорна труна, облямована сріблом, стояла посеред возу на невисокім підвищенні, вкритім чорним оксамитом. Віз тягла четвірка коней зі жмутками чорного пір’я, прив’язаними сріблястими стрічками зверху до їхніх голів, а позаду на узвишші сидів простоволосий візник у чорному.

Граб’я, обидва сини, його сестра та інші родичі, що приїхали з цієї нагоди, йшли за ними, а четверо нас — позаду: я — між батьками, тримаючи їх за руки, а Нора — біля мами. За нами йшов великий натовп — дворові робітники й друзі сім’ї, чимало сільських мешканців, а в самому кінці — дехто з навколишніх сіл.

Коли труну опустили в могилу і почали прикидати землею, я опинився поруч із Адеком, і під глухий стукіт грудок землі по кришці труни він поглянув на мене, вказав пальцем у небо, а потім опустив його вниз до землі й водночас підморгнув із пустотливим виразом обличчя, що означало: його мама пішла на небеса, але приходитиме, коли їй заманеться.

10

Пан Фльоріян?

Пан Фльоріян був начальником сільської пошти, який дружив з моїми батьками. Був він високий і незграбний, із лискучою голомозою головою, рідесенькою бахромою сивого волосся над вухами й на потилиці та блідо-блакитними очима, подібними на калюжі молочної рідини. Його суглоби постійно голосно тріскали, і здавалося, що він ламає гілочки, коли йде або рухає раменами, руками чи пальцями.

Він мав серйозну проблему: час від часу великі ґулі, схожі на велетенські чиряки завбільшки з волоський горіх, що ніяк не проривалися назовні, вискакували в нього на чолі, носі, підборідді та під очима і повністю спотворювали його зовнішність. Ґулі трималися день-два, а потім безслідно зникали, ніби їх і не було.

Дух вавилонського полководця чи візира Бель-Рабім-Абілсіла відмовився ввійти в царство мертвих і хотів вселитися в тіло пана Фльоріяна. Невідь-чому воно йому сподобалося.

Та пан Фльоріян на це не погоджувався і шалено опирався. Дух приходив до нього вночі, між ними тривали довгі суперечки, й іноді доходило до бійки. Наступного дня пан Фльоріян мав блідий і виснажений вигляд, і часто саме після цього його обличчя спотворювалося.

Одного ранку він прокинувся з ліжком у крові і з довгими порізами на грудях, череві, руках і навіть обличчі. Він бився з духом усю ніч на кривих турецьких шаблях, і вони завдали один одному безліч ран.

Але порізи були неглибокі, радше подряпини, ніж рани, і загоїлися за кілька днів, знову не залишивши ані сліду.

Із паном Фльоріяном траплялися й інші дива. Він брав, наприклад, у руки коробку сірників, і ті здіймались у повітря, утворюючи граційну арку і лишаючись там на кілька секунд, подзенькуючи, наче металеві стрижні, перед тим як впасти на землю. Подібне відбувалось і з колодою карт, яку він тримав у руках, коли, скажімо, збирався їх роздавати: карти вилітали з-під його пальців у повітря, утворювали чудову арку, завмирали так на мить, а потім, як і сірники, падали додолу.

Він не мав дружини й жив сам. Одного вечора, коли пан Фльоріян грав у шахи з каноніком — сільським священиком, — двері прочинилися й у кімнату забіг пес, якого ніколи досі не бачили. Коли пан Фльоріян крикнув на нього, щоб той забирався геть, пес розсипався купою піску на підлозі.

Тоді літня жінка, якої теж ніколи раніше не бачили, ввійшла в кімнату з мітлою, лопаткою для сміття й відром, змела пісок і вийшла. Коли вранці прийшла служниця, на підлозі ще залишалося трохи піску, тож їй довелося його вимести.

Часами пан Фльоріян приходив до нас на вечерю, і тоді з різних куточків помешкання час від часу долинав дивний стукіт, іноді — навіть із меблів, а ще чулися звуки кроків і дзенькіт залізного ланцюга. Тоді пан Фльоріян щось гнівно казав чудернацькою мовою, і звуки тихшали. У таких випадках тато сидів із роздратованим виразом обличчя, а мама і Нора, вирячивши очі, блідли. Я тоді теж дуже лякався, відчуваючи, як шкірою йде мороз, а волосся стає на голові дубом, але щойно звуки припинялися, я знову їх жадав. Такі речі були мені значно цікавіші за звичайне життя.

11

Книжки?

Я любив книжки більше за все на світі, навіть більше, ніж грати в ігри й вигадувати, і використовував знайдене в книжках у своїх казках.

Щовечора перед сном, коли видавалася слушна нагода, тато чи мама читали мені, сидячи поруч на краю ліжка, а я стежив очима й пальцем на сторінці за тим, що вони читають.

А ти також читав?

Я був замалий, щоб ходити до школи, але, стежачи за тим, що вони читають, і ставлячи запитання, поступово почав потроху читати й сам. Оскільки вони не могли читати щоразу, коли мені кортіло, наприклад, удень, я став сам брати книжки й пробувати читати, знову запитуючи, коли необхідно. Врешті-решт я зміг читати все.

Які книжки?

Спочатку дитячі, а потім казки: «Гензель і Ґретель», «Білосніжка і сім гномів», «Кіт у чоботях», «Гидке каченя» тощо, а коли я подорослішав, — історії про подорожі до далеких земель, в Африку чи Америку. Особливо я любив про Америку й індіанців, які воювали з білими людьми, знімаючи з тіл скальпи. Мене ті індіанці лякали, але книжку було годі відкласти. Також мені подобалося читати й про гарних індіанців, що траплялися серед них, — хоробрих і шляхетних, — і я сам уявляв себе індіанцем. Я дізнався, що віґвам — це дім, томагавка — сокира, а мокасини — черевики, і проговорював ці слова, вдаючи, ніби я індіанець.

Але були дві книжки, які я любив найбільше.

Перша називалася «Збиточник Гумфрі» — про англійського хлопця, якого ніхто не любив, хоча він насправді був доброю людиною. Гумфрі був похмурий і неговіркий серед дорослих, любив гратися не з іншими дітьми, а лише сам або з тваринами — собаками й кіньми. Коли його батько помер, а мати вийшла за іншого, Гумфрі не поладнав із вітчимом і його відправили до інтернату. Він не ладнав ані з однокласниками, ані з учителями, завжди захищав свої переконання, і коли одного дня побачив, як учитель за якусь провину жорстоко б’є палицею маленького школярика-новачка, втрутився. Сам дуже міцний, Гумфрі ударив учителя і збив його з ніг, через що той вдарився головою об гострий кут стільця і знепритомнів.

Наступного дня його мали вигнати зі школи за цей вчинок, але перед покаранням Гумфрі мусив провести ніч у вежі, що височіла над центральною будівлею. Рік добігав кінця, було холодно, вітряно, ще й дощило, і у тій вежі без вікон хлопець змок і змерз, тож уранці був хворий і марив у гарячці. Виявилося, що в нього запалення легень, і за кілька днів Гумфрі помер.

Я дуже співчував Гумфрі, бо й сам знав, що таке запалення, і відчував, наче ця історія була про мене. Я запитав маму, чи вийшла б вона заміж за іншого і чи відіслала б мене в інтернат, якби тато помер. Мама дивно на мене поглянула, начебто щось приховуючи, і відповіла, що тато не помре перед нею, бо він молодший і дуже здоровий, а потім додала: якщо подібне таки сталося б, наприклад, тата вбили б на війні, вона точно не брала б шлюбу з іншим. Мама сказала, що дуже любить нас із Норою і завжди піклуватиметься про нас, обійняла мене, а потім Нору, яка почула розмову й підбігла до нас. Мама охопила нас руками, міцно пригорнула, і ми довго стояли втрьох, як скульптура. Нору близько притисло до мене, і я здивувався, яка вона тепла, — як і мама. Ми ніколи раніше не стояли так близько одне до одного.

Інша книжка називалася «Акселева печера». Вона була про шведського хлопчика Акселя, чиї батьки несподівано померли, і він залишився сам. Вони були багаті й залишили йому в спадок багато грошей, на які Аксель побудував собі чудовий човен, щоб плавати одному, завантажив у нього вдосталь харчів та інших речей і відплив у навколосвітню подорож. Він висадився в Антарктиді, тоді саме було літо, тож сонце світило цілодобово; Акселю там дуже сподобалося, тому він почав досліджувати континент і якось знайшов велику печеру в схилі гори, облаштовану як дім з купою кімнат, меблями й усім іншим. У печері панував лад, тому він вирішив, що там хтось мешкає, а потім знайшов у ліжку тіло старигана, зморщене й легке, як в’язка сухого кукурудзиння. На нічному столику біля чоловіка лежала записка шведською, де розповідалось, що він побудував дім сам і залишає тому, хто його знайде, дозволяючи користуватися житлом як власним. Старий написав записку перед смертю.

Виявилося, що печера розташована неподалік від підземного гарячого джерела, яке нагрівало її, тож там було надзвичайно затишно жити цілий рік. Чоловік придумав дотепні способи здобувати різноманітні харчі в теплі місяці, ловити рибу, зберігати продукти, добувати риб’ячий жир, який використовував для освітлення й розведення багаття. Тож там можна було жити вічно, не потребуючи кудись виходити на пошуки необхідного. Все це старий описав у залишеному великому записнику.

Акселя охопила радість від цієї знахідки. Він викопав могилу й поховав чоловіка, вирішивши відтоді жити в печері.

Виявилося, що одна з кімнат має велике опукле вікно з товстого скла, засипане снігом, що його намело після смерті чоловіка. Хлопець очистив вікно від снігу й побачив, що кімната призначена для спостереження за зірками вночі. Посеред приміщення стояв телескоп, а поруч — зручне крісло, сидячи в якому можна було спостерігати за зірками або так, або в телескоп — як більше до вподоби.

Тож він залишився там і жив довго, не зустрівши жодної людини, не маючи навіть такої потреби, займаючись щоночі спогляданням зоряного неба.

Мені сподобалася та частина, у якій описано, як Аксель знайшов печеру, який вона мала вигляд, як він спостерігав за зірками, — ймовірно, бо сам я хотів би пожити там за умови, що зможу, коли заманеться, повертатися й бачитися з батьками й іншими людьми, які мені подобаються. Повсякчас жити там самому було б сумно.

Божевільний?

Вдень я переважно грався надворі, але коли навчився добре читати, то цілий вечір перед сном читав. А коли натрапляв на щось, що дійсно подобалося, брав наш ліхтарик, накривався з головою й читав під ковдрою, присвічуючи сторінки.

Коли мене викрили, наказали більше так не робити, і мама зауважила, що я завдам собі шкоди надмірним читанням.

Тоді десь у нашій місцевості блукав божевільний, який час від часу мандрував селом босоніж, одягнений у лахміття, з широкою усмішкою на обличчі й довгою палицею з безліччю дзвіночків у піднятій руці, що бриніли, коли він їх тряс. За тим чоловіком бігла ватага сільських дітлахів, сміючись, стрибаючи та глузуючи з нього.

Мама казала, що я з’їду з глузду, як той чоловік, якщо читатиму так багато, однак, хоч мене й лякала така перспектива, я просто не міг позбутися цієї звички.

Тато картав маму за такі слова, заперечуючи думку, що люди з’їжджають з глузду через читання, але погодився, що читати слід менше, бо через погане освітлення я можу зіпсувати зір, особливо під ковдрою, коли очі надто близько від сторінки.

12

Було повстання?

Однієї осені вибухло селянське повстання, і зграї чоловіків з важкими палицями із загостреними кінцями, ніби рушницями, на плечах вешталися по селах, нападаючи на доми багатіїв, садиби шляхти, мародерствували, а деколи вщент спалювали будівлі.

Однієї ночі вони з’явилися і в нашому селі й розтаборилися неподалік від двору — в полі, через дорогу від школи, розташованої на перехресті. Вони повиламували штахети з паркана, який оточував шкільне подвір’я, і розвели велике багаття. Готували їжу, пили й горлали пісні.

З нашого дому я бачив червону заграву від багаття над верхів’ям дерев і чув пісні й регіт. Мама та Нора ходили білі як стіна від страху і зважували, де заховатися б — під ліжком чи в шафі, — якщо на нас нападуть, але я радів. Я мав шаблю, а в тата був пістолет, тож нічого поганого з нами не могло статися.

Тато приєднався до граб’ї й кількох інших чоловіків, що працювали в дворі, біля зачиненої брами. (Адек і Бодек тоді саме були в школі.) Останні були озброєні дробовиками, а дехто був верхи на коні, щоб краще бачити поверх стіни, якщо на нас нападуть.

Але бунтівники не виявляли бажання на нас нападати, і врешті-решт тато і граб’я, цікавлячись їхніми намірами, вийшли до них на розмову.

Бунтівники сказали, що не тримають образи на граб’ю і вранці підуть. Вони йшли куди-інде.

Тоді тато і граб’я повернулися додому, як і більшість чоловіків, залишивши коло зачиненої брами лише двох.

Тато поклався спати?

Повернувшись, тато перевдягнувся і поклався спати, однак пістолет лишив на столику біля ліжка. Засинаючи, я чув з його дихання, що він не спить.

Бунтівники відійшли?

Бунтівники відійшли на світанку. Вони залишили по собі поле, загиджене рештками їжі, бляшанками й папером. Велике чорне коло попелу, жаринки, недогорілі дрова, мокрі й зліплені докупи, — оце й усе, що залишилося на місці багаття. Вночі йшов дощ.

13

Була гра в поло?

Поле нещодавно скосили та прибрали з нього сіно, і Адек та Бодек грали на ньому в поло проти граб’ї й тата, перші два — на Стені й Оллі відповідно, граб’я — на Маршалку, а тато — на Яні Аморі, і вони, гасаючи полем верхи, ганяли маленький круглий м’ячик дерев’яними молотками на довгих гнучких держаках.

На хлопцях були жорсткі круглі білі кашкети з маленькими чорними дашками, червоні сорочки з короткими рукавами й вузькі білі штани; граб’я був у білому корковому шоломі, який одягав, коли їздив на мотоциклеті, у білій сорочці з короткими рукавами та в галіфе кольору хакі, яке носив, коли їздив верхи; тато ж був у звичайній білій сорочці із засуканими рукавами й подібнім до граб’євого галіфе, в якім теж зазвичай їздив верхи. Був він простоволосий. Всі чотири були взуті у високі чорні чоботи.

Хлопці грали значно краще за граб’ю з татом і упевнено перемагали, сміючись і звертаючись один до одного англійською. Вони навчилися грати в поло під час навчання в Англії. Їхній навчальний рік починався за кілька днів, і тут випала нагода зіграти ще одну гру перед від’їздом.

Ти був з мамою?

Був теплий і сонячний день, тож ми з мамою вийшли на прогулянку й зупинилися, щоб поспостерігати за грою.

Хтось кричав?

Спостерігаючи за грою вже певний час, я раптом почув голос Анни, сестри граб’ї, що вигукувала його ім’я: «Ка-а-а-а-а-роль! Ка-а-а-а-а-роль! Ка-а-а-а-а-роль!» — звук лунав з двору. Вона дуже дивно кликала людей, ляскаючи долонею по відкритому роту, коли вигукувала ім’я. Якщо так робити, звук летить далі.

За мить це почула й мама, зауваживши, що кличуть граб’ю, але вона не хотіла переривати гру.

Однак його гукали й далі, і нам обом, мені й мамі, стало незручно, про що ми й сказали одне одному, але потім голос замовкнув, і ми припинили хвилюватися. Вочевидь, причина, через яку кликали граб’ю, виявилася не такою вже й важливою.

Незабаром по тому ми знову почули, як сестра граб’ї вигукує його ім’я, але тепер уже звично — «Кароль! Кароль!» — десь близько, за нашими спинами.

Повернувшись, ми побачили, що вона біжить до нас, схвильована, волосся розпущене, на обличчі — вираз відчаю.

Тепер ми вдвох занепокоїлися. Напевно, в палаці сталося щось серйозне: когось поранило або трапилося якесь інше нещастя.

Ледь тримаючись на ногах, спотикаючись і задихаючись, проте й надалі вигукуючи братове ім’я, вона пробігла повз нас у поле до нього.

Тоді її помітили всі, гра зупинилася, і граб’я поїхав назустріч сестрі галопом.

Зацікавлені, ми з мамою побігли слідом і, наздогнавши її, почули, як вона сказала задиханим голосом, що німецькі війська перетнули польський кордон. Країна вступила у війну.

14

Знову під кущами?

Погода й надалі стояла чудова, і за кілька днів, вибігши вранці на прогулянку, я побачив чоловіка, що лежав на землі під кущами рододендрона під терасою палацу, де я вперше зустрів Кароліну. Він був в однострої, і я подумав, що то німецький вояк, який сховався, плануючи на нас напасти.

Душа з ляку пішла мені аж у п’яти, і я, ледь дихаючи, чимдуж помчав додому й одразу побіг у батькову контору, щоб усе йому розповісти.

Ми забігли в наше помешкання, тато взяв пістолет і побіг туди, де, як я йому розповів, лежав вояк. Мені й мамі батько заборонив іти слідом, наказавши залишитися всередині й заховатися під ліжком, якщо почуємо постріли. Нора була в школі — навчання почалося кілька днів тому.

Ми довго чекали, доки розпочнеться стрілянина, але, не дочекавшись, вирішили вийти та подивитися, що відбувається. Ми хвилювалися за тата.

Біля того місця, де я помітив вояка, зібралося кілька чоловіків, серед них тато, граб’я й Адек з Бодеком. Ці двоє не поїхали до школи через невизначене становище. Однак усі трималися спокійно й стишено розмовляли.

Виявилося, що вояк не німець, а поляк, і він мертвий.

Чоловік лежав на спині, збоку — рушниця, а на землі біля нього виблискувала велика калюжа чогось жовтого.

Я подумав, що то нутрощі та вміст шлунка, який вилився, коли йому розпороли черево, але насправді то була величезна купа набоїв. Невідь-чому він носив їх насипом у парусиновій торбі, що лежала поруч.

Його було не застрелено, а заколото ножем у бік, і ніхто не знав, хто він такий. Після того як солдата поранили, він, напевно, намагався сховатися у дворі, заповз під кущі рододендрона, де і помер.

Підозрювали, що десь тут діють німецькі диверсанти, і хоча ніде не стріляли, відтепер ніхто вже не почувався в безпеці.

Тата не мобілізували?

Тато спакував свою валізу і вдень та вночі сидів біля радіо, очікуючи наказу про мобілізацію, готовий вирушити миттєво, але так його й не почув. Німці просувалися так швидко, бо країна розпадалася.

15

Німці?

Одного ранку селом пішов поголос, що йдуть німці, і пізніше цього дня, майже ввечері, гучний гул долинув з дороги, яка вела на захід, а над верхів’ями дерев з того боку зависла хмара пилу. Всі вибігли та стали при дорозі біля брами, чекаючи німців.

Тато, мама, Нора, я, граб’я, його сестра, Адек і Бодек і всі, хто жив у дворі, зібралися в одному кутку перехрестя, а в іншому перед школою зійшовся значно більший натовп із села. Панни Аделі серед нас не було. Думаю, тоді вона вже не жила в маєтку.

Тривалий час дорога лишалася порожньою, але потім з-за повороту з’явилося щось темне й посунуло на нас. Дехто почав радісно кричати польською: «Nasi jadą! Nasi jadą!» — «Наші їдуть! Наші ідуть!» — та за мить змовк. Стало видно, що то не польське військо, а німецьке.

Вони були інакші?

Їхні однострої були сіро-зелені, а не гірчичні, а шоломи вигнуті глибоко ззаду і по боках і були зверху іншої форми. На позір усі вони були молоді, й у багатьох рукави були засукані вище ліктя, чого я ніколи не бачив у вояків раніше. Через це вони видавалися дуже завзятими.

Німці їхали на мотоциклетах — деякі з боковими причепами, — багато хто з автоматами, що скидалися на великі чорні пістолети, що звисали на ременях з ший на груди, і кулеметами, встановленими на причепах спереду.

Частина була на автомобілях, схожих на човни, в рудуваті, жовті й зелені плями, з великою чорною запаскою на капоті й опущеним лобовим склом; у звичніших авто зі складеним дахом; у панцерниках в плямах з кулеметами, націленими вгору; у транспортувальних вантажівках такого ж кольору, що й однострої вояків, з охайно згорнутим за кабіною водія парусиновим верхом — у них вояки ґречно сиділи на лавках уздовж бортів, дивлячись один на одного, стискаючи дула рушниць і опустивши приклади на підлогу. Вони під’їжджали до перехрестя, і більшість із них повертали ліворуч до села, а деякі їхали повз нас далі дорогою до найближчого міста.

Граб’я зник?

Тато стояв ліворуч від мене, і якоїсь миті я поглянув на нього й побачив, що його обличчя суворе, губи щільно стиснуті, наче він сердився, а правиця в кишені піджака випирала, ніби він затиснув у ній пістолет, хоч я знав, що пістолет батько залишив удома. Певне, рука була стиснута в кулак.

Коли ми вийшли, граб’я стояв біля нас, але тепер його не було. Я ніде не міг його знайти і дивувався, куди він зник. Але незабаром раптово з двору почулися постріли з дробовика, а за ними прозорими клубами диму над деревами здійнялися зграї граків. Граб’я пішов стріляти граків, що зазвичай робив, коли сердився. Вони були справжнім лихом і завдавали значної шкоди врожаю на полях, і так він збавляв свою злість.

Обличчя навколо мене стали тривожними, люди озиралися, наче мовчки запитуючи одне одного, що робити.

Сестра граб’ї тоді різко повернулась і, наче одержима, побігла до брами двору. Стріляння слід було негайно зупинити. Воно могло призвести до серйозних наслідків.

Частина друга

ПОЛЯРНІ

1

Ви переїхали?

Російське військо відступало під натиском німців, ми переїхали до рідного міста тата й мами й жили з бабою. Хату, добудовану батьками саме перед війною, зайняли росіяни, коли окупували країну, а коли прийшли німці, туди заселили військових чиновників.

Наша триповерхова хата стояла на пагорбі, частково заховавшись за деревами, неподалік від бабиної, і її було видно з вікна кімнати, де ми жили. Я часто позирав на неї у татів польовий бінокль, але з вікна не витикався, щоб вони не помітили. Великі й мовчазні, бачені крізь потужні лінзи, загрозливі в своїх одностроях, вони сновигали туди-сюди з хати й всередину, наче вищі надприродні істоти, яким дозволили жити в чарівному просторі, якого ми так прагнули, але куди не могли ввійти. Хата була одною з найкращих у місті, і я ніколи не бував у ній після її закінчення.

Часом там виднілася тендітна постать місцевої дівчини, що входила й виходила з будинку, з охайними кісками, в народному строю, що складався з рясно вишитої сорочки з одутлими рукавами, короткого щільного каптана без рукавів, довгої квітчастої спідниці та іноді — з кількома низками коралового намиста на грудях. Я інстинктово вважав її запроданкою. Вона зрадила нас і перейшла на бік німців. Як і решта, я дивився б на неї презирливо і не став би розмовляти, зустрівши її на вулиці.

Тато по змозі уникав дивитися на хату і, звісно, ніколи не позирав у бінокль.

В одній кімнаті?

Батьківське ліжко, два нічні столики, шафа, психа, канапа і моє ліжко — все було в одній кімнаті, і ми втрьох там спали. Кімната була досить велика для всіх цих меблів, і до того ж в одному з її кутків стояла заввишки до стелі цегляна груба на дровах, обкладена лискучим зеленим кахлем, і я притулявся до неї, наче пригортаючись до близької людини, коли взимку заходив з холоду, а в грубі палав вогонь. Ліжко Нори стояло в кімнаті, де спала баба, а її піаніно — у вітальні. А дві дівчини-служниці жили в маленькій, подібній на комірчину кімнаті біля кухні.

Була зима?

Ми приїхали туди взимку, і там, у горах, було дуже холодно, а землю вкривав глибокий сніг. Струмок позаду бабиного двору скувало кригою і засипало снігом, і він скидався на одну з доріг на околиці міста, яку не розчистили. Якщо, бувало, чистили дороги, то парою коней, які тягли великий трикутник з товстих дерев’яних дощок, що зсував сніг обабіч.

Навіть удень на вулицях було не велелюдно, і часто в сутінках, коли людей геть не ставало, група українських партизан — молодики в коротких кожухах і шапках, високих чоботях і з російськими пістолет-кулеметами, що називалися фінки, з великими круглими магазинами спереду, що висіли на їхніх грудях, — маршувала вулицею, співаючи патріотичних пісень про свободу і про Москву та Варшаву, що зрівняні із землею. Вони приходили із сусідніх сіл лише смерком, бо інакше, коли німці навколо, було надто небезпечно. Серед них іноді можна було помітити й місцевих поліцаїв у чорних одностроях.

Я уявляв собі, як іду і співаю разом з ними.

Були німецькі патрулі?

Німецькі вояки з рушницями на плечах і багнетами, що звисали з ременя, у довгих шинелях і куцих шапках, часто з доточеними вухами, іноді ходили від хати до хати, щось вишукуючи, у супроводі перекладача, зазвичай юдейської дівчини, закутаної в теплу хустину. Останні виявилися мало не єдиними в місті, хто розмовляв німецькою.

Святвечір?

У перший Святвечір, коли ми саме збиралися сісти до вечері, у двері постукали. Це було дивно, бо ще не настав час колядувати, але виявилося, що то один із патрулів — німецький вояк у супроводі юдейської дівчини-перекладачки, а з ними — ще й місцевий поліцай.

Вони запитали, чи є серед нас юдеї. Баба роздратовано відповіла, що ні, що тут всі християни і ми саме збираємося святкувати Святвечір, і показала на накритий стіл. Та якби серед нас і були юдеї, треба було б дати їм спокій, додала вона. Вони такі ж люди, як християни, і святкують християнське свято разом з нами.

Вояк мав намір оглянути хату, щоб перевірити, але поліцай знав бабу особисто і сказав, що в цьому немає потреби, тож вони пішли. Вечеряли ми мовчки.

Що їли?

Страв завжди було дванадцять, як апостолів. Першою їли кутю, обрядову кашу з лущених пшеничних зерен, перемішаних із меленим маковим насінням, медом, родзинками й горіхами; за нею — прозорий червоний, як вино, борщ, який подавали з вушками — маленькими вареничками з грибами; надіваний короп; три види вареників, які ми звали пирогами — із товченою картоплею зі смаженою цибулею та із солодкою і квашеною капустою; терчаники — великі оладки з натертої картоплі, також із товченою картоплею та смаженою цибулею всередині; голубці з гречкою; квашена капуста з горохом; суш — компот з чорносливу, яблучної та грушевої сушки; медівник — медовий коржик і, нарешті, маківник — рулет з маком. Ані молоко, ані молочні продукти до столу не дозволялися, й усі вареники подавали з грибним соусом. На стіл під скатертину клали шар сіна, і тарілки нагадували птахів у гніздах. Для тих, хто не міг узяти участі у вечері, готували вільний стілець і накривали окреме місце, і під час вечері їжі потроху підкладали на тарілку. На стільчику в кутку стояв великий сніп пшениці — дідух.

Колядували?

Усі співали колядок під час їжі й опісля. Пізніше колядники, зазвичай молоді хлопці та дівчата зі звіздою, великою червоною, жовтою або золотою паперовою зіркою із запаленою всередині свічкою на кінці довгої палиці, заходили та співали одну-дві колядки. Їх винагороджували грішми, яблуками, горіхами або цукерками.

Що відбувалося опівночі?

Опівночі річки сповнювалися вина й домашня худоба розмовляла людськими голосами з ґаздою, якщо він вчасно заходив у стайню.

Ялинка?

Ми ставили ялинку й самі її прикрашали — ланцюжками зі смужок червоного, жовтого та золотистого паперу, склеєних і зчеплених кільцем, волоськими горіхами та яблуками, цукерками в обгортках, нанизаними на петлю з нитки, цілими яєчними шкарлупами з видутими білком і жовтком, на яких було намальовано янголів та інші фігурки, зірками та янголами із соломи тощо.

І все це довершувалося баньками, кульками з різнокольорового скла — золотавого, сріблястого, червоного й синього, — придбаними в місті; маленькими свічками в металевих патронах, що кріпилися до гілок; бенгальськими вогнями на довгих дротинках, які обкручували навколо гілки, щоб вони стояли вертикально або звисали донизу. Свічки горіли доволі довго, а вогні — лише кілька секунд, вивергаючи густу зливу іскор, як фонтани, що викидають бризки сліпучого білого світла. Потрапляючи на шкіру, іскри зовсім не пекли, що вражало, і я часто відчував спокусу, щоб вони впали мені на язик, бо хотів дізнатися, які вони на смак, але так і не наважився спробувати, побоюючись, що можу осліпнути, якщо жаринка потрапить в око.

Були подарунки?

Ми знаходили наші подарунки під подушками ввечері перед днем святого Миколая. Прекрасно, коли прокидаєшся серед ночі й чуєш шарудіння обгортки під подушкою або біля неї. Однак до ранку мені не дозволяли розгортати подарунки, і, попри збудження, я швидко засинав, знаючи, що вони поруч, в надійному місці.

На Різдво, повернувшись із церкви, ми шукали гроші й горіхи, заховані в соломі, розкиданій на кухонній підлозі.

2

Ти ходив до школи?

Я закінчив перший клас до переїзду в рідне місто батьків і відразу пішов у другий, коли ми опинилися в місті.

Школа розташувалася на пагорбі на іншому боці міста, і я щоранку ходив туди довгим шляхом крізь центр міста або коротшим околицею. Останній мені подобався передусім тому, що треба було пройти під віадуком, де я бачив, як арки повторюються, наче луна в обох напрямках, поступово маліючи.

Шлях крізь місто теж був гарний, бо я міг проходити через головну площу, оточену будинками з арками на першому поверсі, де можна було заховатися під час дощу і вдихати запах свіжих булочок і хліба з тамтешніх пекарень. За кепської погоди ця дорога була кращою, особливо взимку, коли всю ніч ішов сніг, який тут розчищали. На іншому шляху сніг прибирали доволі довго.

Тобі подобалася школа?

Я любив школу й засмучувався, коли вона зачинялася на свята чи з іншої причини чи навіть наприкінці шкільного року перед літніми вакаціями. Пам’ятаю, як одного разу я йшов і плакав, повертаючись зі школи після церемонії закриття, сумний від перспективи не бачитися з однокласниками цілий день і не займатися чимось разом, як-от: відвідувати уроки, виконувати гімнастичні вправи, співати, ставити вистави, грати на перервах тощо. Але влітку про школу я швидко забував, бо тоді мав багато інших чудових занять.

Ти був неслухом?

У школі я був для вчителів справжнім лихом, не сидів спокійно ані хвилинки, відповідав на запитання, які ставили іншим учням, якщо ті на них не відповідали, і сперечався з учителями про те, що, як на мене, знав краще.

Однак мене лише зрідка карали, бо мама вчителювала, а татова посада в місті передбачала відповідальність, зокрема і за школи.

Ти робив домашнє завдання?

Я робив уроки, щойно приходив зі школи, щоб не муляли, а потім їв і гуляв. Так пізніше я не переймався, що їх не зробив.

Бібліотека?

У місті була бібліотека, і мені нарешті були доступні книжки, про які я й не мріяв. На полицях їх стояло так багато, що я не сумнівався, що точно не прочитаю всі, і думав, яке ж чудове життя, що ніколи не бракуватиме нового читва.

А ще я любив навідуватися в книгарню на головній площі та роздивлятися нові надходження, а також ті книжки, які переглянув і вподобав раніше. Інколи мені вдавалося переконати батьків купити мені деякі з них.

Книжки про козаків?

У книжках, які я тоді читав, передусім ішлося про запорізьких козаків. Ми не мали книжок про козаків, коли жили у дворі граб’ї Кароля, і я лише дещо про них чув від батьків. Тепер їх було чимало, і, беручи книжку, я перевіряв, чи текст про них.

У вітальні баба мала дві картини в рамах за склом із зображенням козаків: одна — де всі переважно на конях, а в центрі — гетьман на коні з булавою в руці, ворожі штандарти розкидані перед ним на землі, вояки зібралися перед священиком у багатому вбранні, який стоїть з піднятою рукою на церковних сходах, благословляючи їх; друга — де козаки, хто сидячи, хто стоячи, регочуть, скупчившись коло постаті писаря за столом, який пише лист. Вони ще більше наснажували моє зацікавлення цією темою.

Ляхи й татари?

В усіх книжках козаки билися з ляхами й татарами, переважно з останніми, що мені особливо подобалося, бо татари не подібні на тих, про кого я будь-коли чув або кого бачив. Одне оповідання було про хлопчину, якого вбило татарською стрілою, коли він сидів високо на дереві, доповідаючи козакам унизу. Ще одне — про дівчину, яка завела татар у болото, де втопилася разом з ними, замість того щоб привести до свого села, яке татари хотіли пограбувати. І ще про хлопця, що пішов до Криму, шукаючи сестру, яку татарва забрала до гарему. І про джуру, козацького хлопчака-учня, який сам проплив від чайки, довгого козацького човна, до турецької галери, виліз на неї й висадив у повітря пороховий склад, потопивши корабель, і загинув разом з ним. І ще безліч подібних історій.

Я дізнався, що козаки були чудові розвідники, які підкрадалися до ворогів, пластуючи на череві по землі, щоб вивідати ворожі позиції, що я сам старався робити у хаті й надворі, і що вони перегукувалися вночі, наслідували голос пугачів, що я теж пробував, і що могли вони довго сидіти під водою, дихаючи через очеретинку, що я знов-таки пробував, але без успіху, і що, накінець, були вони безстрашні, не боялися смерті й, насаджені на паль, байдуже курили люльку.

Я також дізнався, що чикири башка! татарською значить «голову з пліч», і горлав це несамовито, зрубуючи верхівки квітів палицею, коли біг крізь поле, як робив колись шаблею у дворі граб’ї, уявляючи, що я козак і зрубую голови ненависній татарві. Під час переїзду моя шабля десь загубилася, та вона й так була б для мене замалою.

3

Облави?

Час від часу в місті німецькі вояки разом з місцевими поліцаями влаштовували облави.

Люди розбігалися навсібіч, силкуючись утекти або заховатися на чийомусь дворі чи в під’їзді, щоб їх не схопили.

Спочатку, я думаю, вони шукали юдеїв, щоб доправити їх у місцеве ґето чи, може, концтабір, а потім вже просто юнаків і дівчат, щоб відправити їх до Німеччини як рабську робочу силу на фабрики й у сільське господарство.

Ґето?

Частину міста відгородили й заселили туди юдеїв. Вони носили на одязі шестикутну зірку, вишиту жовтими нитками, і їх контролювала юдейська поліція.

Страти?

Одного холодного дощового дня ранньою весною, повертаючись зі школи, я зауважив людей, які чимдуж бігли вулицями геть від центру. Зацікавлений і схвильований, я запитав у перехожих, що відбувається, і мені сказали, що німці страчують юдеїв. Люди бігли туди подивитися.

Переляканий самою думкою про це, я все ж не міг зупинитися, пішов за іншими й опинився на вершку одного пагорба за містом, де люди з’юрмилися на одному боці величезної викопаної ями. Останнім часом дощило часто, дощ ішов і тоді, і я стояв вимоклий аж до шкіри, ще й у багнюці по кістки.

Оточені німецькими вояками й місцевими поліцаями, юдеї по той бік ями утворили інший натовп, а попереду вишикувалися чергою. Ті, хто стояв у натовпі, були вдягнені, але приєднавшись до черги, вони роздягалися, кидали одяг на чималу купу на землі й повільно рухалися одне за одним до краю ями, де стояв німецький вояк з пістолетом у руці. Щойно людина до нього підходила, він приставляв дуло пістолета до потилиці, лунав гучний тріскучий звук, ніби ламалася суха гілка, і людина падала в яму обличчям уперед. Тоді підходила наступна, і процедура повторювалася. Все відбувалося дуже швидко й спокійно — ані ті, хто чекав, ані ті, кого розстрілювали, не чинили спротиву, наче все було узгоднене заздалегідь, і те, що відбувалося, геть не скидалося на те, що вояк убивав людей, ніби він просто ставив печатку на їхні голови, як на папір, підтверджуючи їхню легітимність.

Побачене мене шокувало, не так фактом убивства, як буденністю самого способу, а також виглядом оголених тіл, таких смертельно блідих і спотворених, ніби побачених крізь сльози, із чорними непокірливими кущами волосся на тілах, особливо в жінок, чого я ніколи раніше не бачив. Наче загіпнотизований, я не міг відвести очей від того, що діялося. Серед жертв, імовірно, були діти, але я їх не пам’ятаю, начебто вони сховалися за розмірами й зовнішністю дорослих.

Але нараз, несподівано, я відчув, як гостро заболіло в мене вухо, і зрозумів, що хтось ухопив його й тягне мене звідти.

Був це якийсь високий чоловік із суворим виразом обличчя.

— Що ти тут робиш, хлопче? — спитав він сердито, витягнувши мене з натовпу і напрямивши в бік міста. — Тобі цього не треба бачити. Іди додому!

Присоромлений, наче собака, що підібгала хвіст, я не опирався і, скорившись, пішов дорогою вниз.

Ти розповів батькам?

Розуміючи, що вчинив погано, я нікому не розповів про страти, але вночі в мене підскочила температура, і не в змозі приховати почуття провини, тремтячи й ридаючи, я в усьому зізнався, впевнений, що був покараний за свою провину.

Мені сказали, що не можна було туди йти і дивитися на страти, але запевнили, що моя хвороба не покарання, а лише наслідок того, що я вимок і змерз. З’ясувалося, що то знову запалення легень, і, як колись, мене напосіли жахливі кошмари про язик-рівнину, всипану великими гострими кам’яними брилами, смак яких я куштував та на які натикався. Але цього разу було не так погано, як уперше, п’явок на шкіру не клали, а банки ставили лише один раз. В ліжку я пролежав лише два тижні, а потім пішов до школи відносно здоровим.

Мама приносила мені домашнє завдання, яке я ретельно виконував, і тому не дуже відстав від решти класу, поки хворів.

Ще одна страта?

Наступного року чи, може, за рік по тому я став свідком іншої страти — цього разу, як казали, українських партизан.

Як і того разу, день був холодний і хмарний, хоча не дощило, і дорогою додому зі школи я потрапив у натовп, який зганяли на центральну площу німецькі вояки й місцеві поліцаї. Під час звичайних облав дітей не чіпали, але цього разу мене змусили піти з усіма.

Я злякався, що нас відправлять до Німеччини в рабство, але виявилося, що ми лише мали стати свідками повішення.

Посеред площі встановили шибеницю: з’єднані важкою поперечкою два високі товсті дерев’яні стовпи, а між ними — високе підвищення.

Поки ми стояли й спостерігали, до шибениці під’їхала вантажівка з німецькими вояками в шоломах і з рушницями та з кількома чоловіками в цивільному серед них.

Німці вилізли першими, потім допомогли чоловікам, що мали зв’язані за спиною руки, підвели їх до шибениці, змусили піднятися маленькою драбиною на підвищення й стати в шерегу під поперечкою. Їх було п’ятеро, всі, знов-таки, покірні, наче виконували завдання, обумовлене заздалегідь, і терпляче чекали, що буде далі. Вони були простоволосі й у звичайному цивільному одязі із розстебнутими під підборіддям комірцями.

На рівних проміжках із поперечки звисало п’ять товстих мотузок із петлями на кінцях, і кожен чоловік став під одну з них. Один німець ішов від чоловіка до чоловіка, надівав на голови петлі й затягував їх на шиях, залишаючи вузли з мотузами за спинами в’язнів.

Зробивши так з усіма, німець відступив назад, почувся гучний звук, наче хтось ударив молотком об щось тверде, дошка, на якій чоловіки стояли, провалилася, і вони всі впали десь на півметра вниз, трохи підскочили, смикаючись угору-вниз і обертаючись в один та інший бік. Голови в усіх дивно перехилилися на один бік, наче вони заздалегідь про таке домовилися.

Як і тоді, коли страчували юдеїв, мене не так шокувало видовище вбивства, як його буденність. Усе сталося так мирно, тихо й без спротиву, що не видавалося правильним.

За хвилину чи дві повішені вгамувались і безвільно повисли на линовках, обертаючись навсібіч, ніби намагаючись краще роздивитися натовп.

Я відчув таку відразу, що не міг дивитися, тож відвернувся, проштовхався крізь натовп і заховався за однією з колон під аркою, що оточували площу, спершись на неї спиною.

Так тривало недовго, бо несподівано я побачив перед собою здивованого батька. Він сердито запитав мене, що я тут роблю. Після мого пояснення він нічого не сказав, просто взяв мене за руку і повів з площі. Натовп уже почав розсіюватися, і ніхто не завадив нам піти.

Пізніше я дізнався, що то повісили не партизан, а цивільних, яких вибрали випадково, а страта була покаранням за те, що партизани вбили німецького вояка.

4

Ховали живцем?

Постійно снували чутки про людей, похованих живцем. Відкопували труни й виявляли в них ознаки несамовитої боротьби, що вказувало на те, що, коли людей ховали, вони ще були живі: подряпані віка й боки трун, пошматований одяг, щоки в глибоких борознах від нігтів, під нігтями — м’ясо, видряпані очі, відкушені губи, погризені до кісток пальці. Щоб запобігти випадковій помилці, до рота нібито померлого треба було підносити люстерко, і якщо воно запітніє, людина ще жива.

Це впливало на твої сни?

Багато з них повторювалися. Якщо люстерко вкривалося сажею, людина точно була мертва. На величезні чорні галери з чорними вітрилами, що стояли на вершинах пагорбів, піднімалися мерці в чорному, з чорними парасолями й валізами в руках, мерці широко всміхалися й махали, коли галера втопала в землю, як зазвичай осаджується корабель, коли його вперше спускають на воду. Мерці в трунах мчали донизу стрімкими схилами, вкритими мокрою слизькою травою, сміючись і радісно вигукуючи, як діти, що взимку спускаються санками із гори. Кістяки, поклавши руки один одному на плечі, ставали в коло і танцювали запальний гуцульський аркан.

Великодній тиждень?

Мені подобалися всі релігійні обряди — як згадані різдвяні, так і великодні, що складалися зі служби на Воскресіння ще вдосвіта, зустрічі перших сонячних променів словами «Христос воскрес!», які виспівували під життєрадісний святковий передзвін, поцілунків ближнього тричі з повторенням цих слів, а особливо — святкування наступного Поливаного понеділка, коли люди обливали одне одного водою, а ще — Зелених свят, на Трійцю, коли хати зсередини прикрашали гіллям з лискучим молодим зеленим листячком. Але найбільше я любив Великодній тиждень.

Було чудово намагатися поститися разом з батьками з понеділка до суботи, не пити цілий день, їсти лише черствий хліб, варену картоплю і квашену капусту, присмачену кмином і соняшниковою олією, вночі стояти в церкві годинами, слухаючи трагічну історію страстей Христових, яку супроводжував жалобний спів, від четверга чути не церковні дзвони, а стук дерев’яних молоточків по дошках, що висіли на ланцюгах під церковним піддашком. Хлопців заохочували так робити, і я стояв з іншими, чимдуж дубасячи дошку молоточками, які тримав у обох руках, не опускаючи їх, доки ставало сил. Від звуку розходилась дзвінка луна.

Ще були дерев’яні калаталки, що складалися з ручки, шматка дошки у формі кола на однім кінці й маленького молоточка, який стукав по цьому колі, коли було трясти калаталку. Дітлахи бігали з ними цілий день, радісно й уперто торохкаючи й сповнюючи повітря гучним стукотом.

Вразливий звук дерева, що швидко й безнастанно б’є об дерево, проникав місто і все довкілля, три дні нагадуючи всім про справжню суть життя, приховану впродовж усього року за радістю й щоденною метушнею.

Маївки?

Щовечора впродовж травня, доки не сідало сонце, у церкві відправляли служби, присвячені Діві Марії, звані маївками, в яких я дуже любив брати участь. Близько години стоїш у натовпі, переважно серед дітлахів твого віку, поруч — багато однокласників, хором ви співаєте нескінченні наспіви, що славлять Маріїні чесноти. Фраза постійно повторюється, але щоразу в ній з’являється нове слово в тому ж місці. Врешті ти припиняєш думати, робиш це вже автоматично, і ти вже не ти, а невід’ємна частина групи. Стоїш, роззявляючи й закриваючи рота, випускаючи з нього звуковий потік, твої ніздрі лоскоче солодкий запах ладану, а в очах — блакитні скрутні, що ліниво плинуть у тьмяному світлі, що струменіє крізь вікна. Коли служба завершена і ти виходиш надвір, наче прокидаєшся від сну.

А на вулиці вже сутеніло, і хрущі дзижчали навколо в присмерковому повітрі в гущавині зеленого листя, а тільця з жорсткими надкрилами тих, що повзали по землі, хрустіли під ногами, як сухі гілки, коли йдеш хідником.

Дівчата по двоє, по троє або й більшими групами гуляли навкруги, так міцно тримаючись за руки, наче їх могла вкрасти якась темна сила.

Самобичування?

На пагорбі за містом стояла невеличка капличка з товстими мурованими стінами, побіленими вапном, і з розп’яттям на одній зі стін, ми знайшли ту каплицю випадково, граючись після школи, і вона могла вміщати водночас не більше ніж четверо чи п’ятеро осіб. Виглядало, що нею не опікувалися — на вівтарі виднів лише жмуток засушених квітів та недогарки свічок, а підлога була геть укрита різноманітним сміттям. Одержимий тоді релігійним запалом, я переконав друзів її прибрати, і ми приходили туди, коли могли, запалювали свічки, палили сухий бур’ян замість ладану, співали релігійних пісень і бичували себе щосили. Кожен з нас зробив собі батіг — держак і жмуток товстих мотузок із вузлами на кінцях, — ми скидали куртки й сорочки та били себе по спині, коли співали.

Дивовижне відчуття очищення охоплювало мене опісля, таке, уявляю, відчувала б порожня кімната, залита сонячним світлом, із навстіж відчиненими вікнами, якби могла щось відчувати. Я хотів і далі нескінченно повторювати ці вправи, але один за одним мої друзі втратили до цього смак і більше не приходили, і врешті-решт я й сам це покинув. Бичувати себе на самоті не було те саме, що з іншими.

Ти ходив уві сні?

Ще одною була всіма повторювана історія про людей, які ходять уві сні в місячному сяйві.

Якщо вийти ясної місячної ночі й піти містом, бачитимеш усюди людські постаті, переважно жіночі, які, обережно балансуючи, ідуть гребенями дахів, витягнувши вперед руки, не згинаючи ніг. Їхні очі й обличчя порожні, вони не усвідомлюють, що роблять, і якщо їх покликати або якось розбудити, вони впадуть і, можливо, розіб’ються. Вважали, що вони хотіли потрапити на місяць, йдучи по доріжках світла, як по дорозі.

У місті була одна жінка, дружина видатного лікаря, яка, казали, ходила уві сні, і через це дехто її цурався, ніби в неї була заразлива хвороба чи вона скоїла якийсь непростимий злочин. Якось та жінка ходила з перев’язаною головою, і пішов поголос, що вона розбила голову, коли її розбудили під час ходіння уві сні. Часами я зустрічав її на вулиці, бліду й похмуру, і тримався тоді осторонь, щоб не заразитися.

Однієї ночі я прокинувся від того, що тато тряс мене, коли я намагався відчинити вікно в нашій спальні, залитій білим сяйвом, що струменіло крізь скло. Місячне світло сягнуло мого ліжка, змусивши мене встати, і, не усвідомлюючи того, я спробував вилізти надвір. Однак вставши, я розбудив батьків, і тато, побачивши, що я роблю, вискочив з ліжка та вчасно мене схопив.

Не знаю, що я зробив би, якби спромігся вибратися надвір, але пам’ятаю, що бачив поле за бабиним садком, біле від місячного сяйва. Над полем здіймалася величезна піраміда світла, і, ймовірно, я планував видертися тою пірамідою до самого місяця.

Попри переляк через те, що сталося, я водночас у глибині душі пишався собою. Я завжди прагнув бути відмінним від інших, і то був доказ, що я таким і був.

5

Пан Атрамент?

Пан Атрамент був фотограф, бабин знайомий, і його добре пізнав я сам. Він мав багато книжок і дозволяв мені роздивлятись їх і брати додому.

Він жив сам у хаті неподалік від бабиної зі своєю великою чорною сучкою, яку кликали Камера Обскура, або просто Обскура. Вона була стара й лагідна, переважно спала, витягнувшись на підлозі, майже злившись із нею, як калюжа води. Влітку вона полюбляла спати надворі, під кущами аґрусу, що тягнулися довгим живоплотом біля стіни хати. Я любив аґрус і наїдався ним досхочу, коли відвідував пана Атрамента, та він ним не опікувався і не збирав, тож перезрілі плоди просто падали на землю, утворюючи великі мутно-жовті калюжі. Однак Обскурі вони чомусь подобалися — вона обирала найбільшу, зручно в ній умощувалась і засинала. Якщо було покликати її в цей час, вона поблажливо розплющувала великі сумні очі з широким білим ободом навколо райдужної оболонки, дивилася на тебе секунду-дві, і знову їх заплющувала, поринаючи назад у свою розкішну старечу дрімоту.

Пан Атрамент іноді брав мене із собою до затемненої кімнати з червоним світлом і показував, як проявляють світлини. Мене вразило, як він чаклував, змушуючи складні образи поставати з нічого на білій поверхні паперу — ніби фокусник у цирку, що витягає речі просто з повітря. Мені було цікаво за цим спостерігати, але ніколи не хотілося спробувати самому. Я любив світи, створені зі слів.

Стереоскоп?

Пан Атрамент багато подорожував Європою і, крім книжок, мав значну фотоколекцію зі своїх мандрівок, яку треба було переглядати за допомогою стереоскопа.

Світлини ці були охайно складені в дерев’яні коробочки, по дві однакові на кожній жорсткій картці, і якщо було вставити їх у стереоскоп і поглянути, можна було побачити крихітний справжній світ, у який, здавалося, можна було потрапити й там жити.

Були там були світлини Парижа з височезною залізною вежею, церквами, мостами, площами з високими колонами або статуями посередині, широкий бульвар, обрамлений двома рядами дерев, з великою аркою в кінці; фото Рима з його церквами та стародавніми руїнами; краєвиди Лондона з довжелезною спорудою вздовж ріки, із квадратною вежею з одного боку, на вершечку якої був чималий годинник; один невеличкий прекрасний палац у Німеччині, Ляйпциґ з музейною художньою колекцією та багато інших.

Я особливо вподобав світлини художньої колекції ляйпцизького музею і неодноразово просив показати їх мені, а одного разу серед інших знайшов світлини оголених жінок, які стояли, сиділи або лежали в різних позах. За винятком спогадів зі страти юдеїв, свідком якої я став, які час перетворив на розпливчасту пляму, спотворену ще більше величезними білими й чорними сніжинками, я ніколи раніше не бачив голих жінок, й образи, які я бачив у ту мить, шокували мене бездоганно білою шкірою, досконалою формою півкуль грудей, граційними вигинами клубів, а особливо — чорними трикутниками волосся нижче живота, де сходилися ноги. Я відчував, що мені не слід було цього робити, але я роздивлявся й далі. Почуття, викликані світлинами, не скидалися ні на що з раніше відчутого, і я просто не міг відірватися.

Якоїсь миті, зайнятий переглядом, я зрозумів, що пан Атрамент стоїть позаду і спостерігає за мною. Він, імовірно, стояв там деякий час, доки я цього не усвідомив. Зіщулившись, я повернув голову до нього, міркуючи, як вибачитися, але раптом відчув, що він поклав руку мені на плече, і почув, як, м’яко розсміявшись, він сказав своїм низьким голосом, що мені не треба було хвилюватися і я можу дивитися й надалі. Споглядати оголене жіноче тіло — то не гріх. Як і роботи з музейної колекції, воно — чудовий мистецький твір.

Ти хлопець, вів далі він, тож фото тобі сподобалися з інших причин, ніж художня краса. Коли виростеш, завершив він, то зрозумієш сам.

6

Ріки?

Через місто протікали дві річки: маленька — Вечір, яка більше скидалася на струмок і протікала, як я вже згадував, за бабиним домом, і більша — Наталка, яка перетинала центр міста. Вечір впадав у Наталку, а Наталка — у велику ріку, куди ми ходили перед війною, коли провідували бабу, про яку я теж згадував раніше. Однак разом ми вже ніколи туди не ходили, мабуть, через війну. Не був це час для пікніків.

Зазвичай тоді стояла гарна погода, і щодня всі два місяці шкільних вакацій, липень і серпень, я проводив з іншими хлопцями на Наталці, купався, ловив рибу і грався. Я йшов туди відразу після сніданку, приходив додому пообідати, повертався й залишався до вечері. Іноді ми вдягали плавки, та переважно бігали голими. Восени, коли наставав час повертатися до школи, я був кольору міді з голови до ніг, а волосся вигорало й ставало білим, як льон.

Я мав багато друзів, передусім однокласників, але моїм найкращим другом був Аскольд, мій одноліток, разом з яким ми навчалися. Майже весь час я проводив із ним.

Батько Аскольда працював головним інженером на місцевій електростанції, і вони жили у квартирі при підприємстві. Електростанція стояла на березі Наталки, на околиці, і там ми зазвичай і гуляли. Наталка була переважно широка й мілка, але в цій місцині вона була вузька й глибока, і там було якраз гарно купатись і рибалити. А ще було зручно, бо місцина була розташована неподалік від Аскольдового дому, і ми в разі потреби могли швидко туди побігти.

Хто навчив тебе плавати?

Не пам’ятаю, хто мене навчив плавати, але, певно, я навчився сам на Наталці, спостерігаючи за іншими хлопцями. Спершу я просто гріб по-собачому, як решта, але пізніше став плавати брасом, який ми називали жабка — так, як плавала мама в моєму дитинстві, а також по-козацькому, коли одна рука під водою рухається назад-уперед, а інша над водою розмахує над головою й пірнає, витягуючись із першою.

Як ви рибалили?

Ми ловили рибу руками або за допомогою довгих палиць із загостреними кінцями, як у списа, або просто кидали каміння. Рибалити вудками нам було надто нудно. Вудки були для дорослих, які мали досить терпіння стояти нерухомо годинами й чекати, доки риба клюне. Для цього в нас було забагато енергії.

Руками ловили рибу там, де берег був крутий і вода вимивала невеличкі заглибини, в яких полюбляла ховатися риба. Треба було обережно обмацати берег, щоб її не злякати, а коли знайдеш таку заглибину, повільно туди залізти; якщо там була риба, її ніжно пестили пальцями, щоб вона спочатку подумала, що то вода, і коли риба звикала до пальців, руку ставили в потрібне положення, поперек лускатого тіла, швидко затискали пальці й міцно тримали, щоб вона не вискочила. Риба була дуже слизька і часто висковзувала поміж пальців, коли видавалося, що її вже впіймано. Коли пестиш рибу, здавалося, що то у воді ніжно коливаються водорості.

Заглибини з рибою часто були глибоко під водою, й іноді над поверхнею стирчав лише твій рот, поки ти їх намацував. Бувало й так, що доводилося зануритися з головою, знайти заглибину й вхопити рибу до того, як закінчиться повітря.

За допомогою загостреної з одного боку палиці на рибу полювали на мілині, де вона плавала близько до поверхні, а її спина майже випиналася з води. Треба було поцілити палицею посередині спини й щосили глибоко встромити вістря, а це було нелегко зробити.

Однак найважче було ловити рибу, жбурляючи каміння. Це як полювати палицею, але поцілити каменем значно важче, і кидати, щоб її оглушити, треба справді сильно. Деяким хлопцям це вдавалося, але мені — ні.

Хоча якось я таки упіймав рибу, кинувшись на неї й затиснувши під собою. Це була чимала рибина, зі здоровенною головою і довгим хвостом з великими перами. Вона грілася на сонці на такій мілині, аж спина стирчала над водою. Рибина не ворушилася і, здавалося, дрімала. Я помітив її здаля, тихесенько підкрався й кинувся на неї всім тілом, ухопивши руками. Вона відчайдушно пручалася, намагаючись вислизнути, і мені довелося добре намучитися, щоб її втримати. На щастя, я зміг притиснути її до сорочки, в яку був вдягнений, тож вона не змогла вирватися. Якби не сорочка, я, напевно, її не втримав би.

Я викинув рибину на рінь подалі від води, де вона довго й розпачливо билася, підстрибувала, вигинаючись у різні боки й виблискуючи на сонці сріблястим тілом. Здавалося, це триватиме нескінченно, тож я схопив рибину, притиснув її рукою до землі й кілька разів вдарив по голові каменюкою, доки вона не завмерла.

Я бачив, як інші хлопці так чинили з упійманою рибою, тож подумав, що теж мушу. Я пишався тим, що зробив. Я вважав би себе дівчиськом, якби не зміг цього зробити.

Ви їли те, що зловили?

Зловлену рибу ми переважно чистили й пекли на багатті, яке розводили на ріні серед верболозу. Тримали її над вогнем на шпичках, зроблених з тонких прутиків. Смакувала вона чудово, солодке без солі м’ясо легко розшаровувалося, слід було лише зважати на кості.

Аскольдів тато замовив для нього й мене два короткі ножі в майстерні електростанції та шкіряні піхви в міського шевця, і ми гордовито носили їх на ременях і використовували для риби — розрізали, патрали, а потім чистили від луски.

Однак спійману велику рибину я відніс на плечі додому, нанизавши на паросток верболозу, який просунув крізь зябра й витягнув з рота. Того вечора ми нею повечеряли.

Ти грався з човнами?

Човни нас усіх дуже вабили, особливо мене з Аскольдом.

Тоді я був спочатку в третьому, а потім у четвертому класі й, вичерпавши весь запас книжок про козаків, читав геть усе. Але особливо я вподобав книжки про подорожі в далекі чужі землі й насамперед шукав саме їх. Найбільше мене захоплювало, що, аби дістатися до тих місць, треба подолати моря й океани; я почав уявляти себе моряком. Іноді я навіть ходив, як моряк: широко розставляючи ноги, похитуючись із боку на бік, наче на кораблі, який розгойдують хвилі. Причина, чому Аскольдів тато замовив для нас ножі, полягала в тому, що я надибав слово кортик в одній із книжок і запитав у мами, що воно таке, і вона пояснила, що то короткий прямий морський ніж. Мені сподобалося, як звучить слово, і промовляючи його до себе, я наче відчував, що тримаю ніж у руці, а тому повторював «кортик» постійно. Я розповів про це Аскольдові, і так ми отримали наші ножі.

Ми будували маленькі вітрильники з дощечок, висвердлювали дірки й устромляли туди палички як щогли, кріпили до них клапті паперу або тканини як вітрила й пускали їх на спокійніших відрізках річки. Одного разу для нас з Аскольдом зробили в майстерні човен з листового заліза, але він виявився заважкий і не поплив.

Та найкращими були човни, які ми іноді могли придбати в місті: з крихітним паровим котлом, куди наливали воду, й мембраною з фольги зверху. Запалюєш невеличкий недогарок свічки й встановлюєш під котлом, і коли вода закипає, мембрана починає вібрувати і пара пихкає з двох маленьких труб під човном, штовхаючи його вперед. Біда в тому, що мембрани тріскали скоро і їх не можна було полагодити. А невдовзі тих човнів уже не продавали.

Чи були інші ігри?

На подвір’ї електростанції лежали чималі залізні цистерни для зберігання мазуту, які закопують у землю. Вони мали великі круглі отвори зверху, а тому скидалися на підводні човни. Забравшись туди, ми вдавали, що ми підводники. Та незабаром нам заборонили туди лізти через небезпеку зазнати ушкодження.

Пригадую, що останнього року, коли ми там гралися, вочевидь, на пропозицію когось обізнанішого за інших у плані сексуальних стосунків, коло річки ми зробили з глини пагорбок, згладили його водою, зробили дірку і почергово пробували встромити туди свої маненькі пісюнчики. Ми начебто мали отримати від того насолоду. Однак насолоди ніхто не дочекався, тому ми більше того не повторювали.

А Вечір?

Вечір був надто мілкий для плавання і ставав у пригоді, коли я ходив до школи. Там я іноді грався з друзями, особливо з Аскольдом, але переважно сам. Річка протікала неподалік від хати, тож я міг усе облишити й за мить бути вдома. Не менше, ніж гратися з іншими, я полюбляв бути на самоті.

Великі старі верби росли вздовж одного з його берегів, схилившись над водою; я видирався на своє улюблене дерево, що схилялося найдальше, спостерігав, як унизу піді мною у невідоме тече вода, і мріяв.

Я уявляв, що, як води струмка, що протікав крізь парк у дворі граб’ї Кароля, де ми жили, коли я був маленьким, сягають берега по другий бік океану, так ті, які я бачив даної миті, дістаються середземноморського узбережжя — Греції, Італії, Іспанії, а також Північної й Південної Африки, обох Америк, Індії, Китаю, Японії. Я вдихав солоне повітря морів, які перетинали води, відчував на обличчі пекуче тропічне сонце, яке зігрівало їх, чув різкі звуки чужих мов поблизу і бачив барвистий одяг і екзотичні риси облич тубільців, які віддзеркалювали води в портах, куди вони доплинули.

Моєю найулюбленішою порою року була осінь, коли верби скидали листя. Довгасте й вузьке, високо закручене з обох кінців, яскраво-жовте, воно, пливучи за течією, скидалося на позолочені венеційські гондоли. Я уявляв себе на венеційському каналі в одній із гондол, якою стернує гондольєр, відштовхуючись великим веслом, і везе він мене в якесь цікаве місце. Або я сам гондольєр, стою позаду і змахую веслом, везучи прекрасну дівчину кудись, куди їй потрібно. Я міг би також стояти біля вікна палаццо, нишком визираючи з-за важкої оксамитової портьєри кольору зеленого моху на гондолу, в якій пливе чарівна пані. Я таємно кохаю її, і вона, можливо, кохає мене.

Уявляти мені так само подобалося, як читати книжки, і ніколи не набридало.

7

Пані Афродита?

Пані Афродита була моєю вчителькою. Також вона була дружиною іншого міського лікаря і знала обох моїх батьків. Іноді я бачив, як між лекціями вони спілкувались у коридорі з мамою або татом, коли він приходив до школи в справах. Вона була неймовірно вродлива, мені здавалося, найврод-ливіша жінка з усіх мною бачених, і я був закоханий у неї до глибини душі. Коли вона всміхалася до мене або хвалила, що бувало доволі часто, я майже непритомнів і оговтувався лише за деякий час. Під час навчання я не зводив з неї очей, а поза школою постійно думав про неї.

Вони жили в хаті з великим садом, оточеним залізною огорожею, на березі Наталки біля мосту, поблизу центру міста, і я, одержимий жагою побачити її після школи, у неділю або на свята іноді приходив і стояв на мосту, спершись на поруччя, прикипівши очима до саду, сподіваючись, що вона вийде й гулятиме з собакою або своєю донькою-підліткою і я її побачу. Таке ставалося вряди-годи, і я дозволяв своїй свідомості просякнути образами того, як вона рухається і щось робить. Коли вона заходила в дім, я, втихомирений, повертався додому.

Одного дня, здається, посеред тижня, після школи, коли я стояв на мосту обличчям до її хати й палко благав, щоб вона вийшла, відчув, як дві м’які долоні прикрили мої очі ззаду, і мелодійний голос запитав: «Здогадайся хто?»

Я не впізнав її голосу й навіть не усвідомив, що голос жіночий, але інстинктивно відчув, що то вона, і, злякавшись, закляк, не в змозі вимовити ані слова.

Сміючись і допомагаючи мені обернутися, пані Афродита сказала, що то вона, моя вчителька, і додала, що здивована, що я її не впізнав.

А потім, оскільки я й далі стояв безмовний, вона взяла в долоні мою голову, і, відхиливши її назад, схилилась, і подивилася мені просто в очі. Зблизька її очі скидалися на два велетенські діаманти, які виблискували з-під довгих вій.

Вона сказала, що в мене чудові очі, такі, як у тата, а потім нахилилася ще трохи й поцілувала їх.

Я не пам’ятаю, що було далі, але ми ніколи не згадували про цей випадок, наче він цілковито стерся з пам’яті, і наші стосунки лишилися такими ж, як і завжди, що мене влаштовувало.

8

Тета Еда і вуйко Ґенко?

Тета Еда (Едита) і вуйко Ґенко (Евген) були мамині кузени, тож насправді вони мені не були тетою і вуйком, але ми їх так звали. Тета Еда жила в центрі міста неподалік від головної площі, на третьому поверсі, у помешканні з просторими високими кімнатами з грубами, обкладеними кахлем, вищими та кращими за бабині, а одна з кімнат мала балкон. Щоб туди дістатися, я мусив видертися в темряві смердючими рипливими сходами. Ті сходи я ненавидів, але любив бувати у тети, по-перше, через балкон, де було приємно стояти й споглядати вулицю під ногами, а ще тому, що там мене частували цукерками, а взимку — великими кисло-солодкими яблуками з грубою золотавою шкіркою, що звалися ренетами і які викладали по краях груб, щоб вони краще дозріли.

Тета Еда жила з двома служницями, але її брат Ґенко, який так ніколи й не одружився, чомусь часто в неї ночував, попри те, що мав власне помешкання в поліційному управлінні, де працював. Він мав високий чин, але чогось зрідка вдягав однострій і зазвичай ходив у цивільному.

Тета Еда була заміжня, і її з чоловіком арештували росіяни й з багатьма іншими людьми кинули до в’язниці в сусідньому місті. Це сталося незадовго перед тим, як росіян прогнали німці. Один за одним людей забирали на допити, і вони вже не поверталися. Ніхто не знав, що з ними сталося, але припускали, що їх або стратили, або відправили до російських таборів. Чоловік тети Еди був одним з тих, хто не повернувся.

Одного дня, очікуючи на допит, тета Еда знайшла шматок пальця з нігтем у зупі чи гуляші, який дали в’язням. Зазвичай їх годували погано, але час від часу в страві з’являлося м’ясо, і всі нетерпляче його очікували. Скидалося на те, що страви готували з плоті вбитих людей.

За кілька днів по тому росіяни втекли і німці захопили місто, що врятувало тету від загибелі. Тіло її чоловіка пізніше знайшли в спільній могилі. Воно було неушкоджене, але іншим тілам бракувало кінцівок. Росіяни справді годували в’язнів людською плоттю.

Тета Еда, як і дружина лікаря, що ходила уві сні, була похмура й бліда, і я приписував це тому факту, що їй довелося їсти людське м’ясо. Хоч я полюбляв її відвідувати, але до смерті боявся, що вона мене торкнеться. Вона їла людське м’ясо і заразилася хворобою, яку я не хотів підчепити.

Під час польської окупації вуйко Ґенко був у підпіллі, брав участь в антиурядових заходах, сидів у в’язниці, і його катували в різний спосіб. Казали, що змушували його пити гноївку. А ще били планкою з цвяхом на кінці, пробили йому череп і пошкодили мозок. На потилиці він мав чималу, подібну на м’яз ґулю і ходив, схиливши голову вперед і повернувши її набік, як бик, що атакує. Він також міг раптово спалахнути незрозумілим гнівом, і позаочі його кликали нарваним. Казали, що то були наслідки тортур, яких він зазнав.

9

Порожні хати?

Коли було йти містом, тут і там можна було помітити порожні хати. Вони належали юдеям, і в них поки ніхто не оселився.

Нам теж таку пропонували як компенсацію за наше житло, але тато відмовився. Я проминав її, коли йшов коротким шляхом до школи, і радів, що ми там не живемо. То була стара й занедбана хатина, до того ж вона належала іншим. Я не міг уявити її нашою домівкою. Жити в баби було гарно, а ще ми мали чудовий власний дім, куди одного дня мали переїхати.

Заходити в ті хати заборонялося, але деякі хлопці з класу вдиралися туди й вихвалялися цим, тож якось ми з Аскольдом вирішили й собі спробувати. Неподалік від бабиної хати на березі Вечора стояв такий дім, і ми вирішили залізти туди.

Вхід до хати був з вулиці, яка йшла з іншого боку, тож, щоб нас не помітили, ми пішли до неї зі сторони струмка, перейшовши його вбрід. Позаду хати була засклена веранда із незамкненими дверима. Двері з веранди до самої хати теж були відчинені, і ми зайшли всередину, нічого не зламавши.

Кімнати були порожні, без жодних меблів, і повітря всередині було задушне, бо хата тривалий час стояла зачинена. На підлозі лежали клубки пилу, розкидано було речі — одяг, папір, кухонний посуд і серед цього — одна з тих чорних шкіряних коробочок із пергаментом всередині з написом давньогебрейською і ремінцями, яку юдеї прив’язують до голови під час молитви. В одній з кімнат ми знайшли дерев’яну коробку з маленькими, охайно складеними квадратними скляними пластинами. Коли ми їх витягли, побачили, що то світлини людей зі східною зовнішністю — китайців чи японців — поодиноких і парами, але переважно родини, які стояли щільними групами й дивилися в камеру, наче величезні рої бджіл, що знайшли собі місце. Ми так і не змогли пояснити один одному, навіщо вони були там.

Хата смерділа, як ліжко хворого, і загалом лякала, тож ми вирішили відразу її полишити. Я хотів було прихопити із собою коробку зі світлинами, але передумав. Взяти її додому означало, що ця хата стане частиною мого життя.

Ми вийшли так само, як увійшли, але не перетинали струмок, а пройшли повз хату на вулицю. За кілька хат був пустир, і на ньому двоє чоловіків розбирали тушу величезного вола чи корови, що лежала на землі. Вони ходили доовкола неї, наче доовкола великого вогнища, боячись, що спечуться.

Калмики?

Два фронти так сильно розтягли німців, що вони набирали до війська представників різних народів, підвладних росіянам. Якийсь час у нашому місті, щоб пильнувати лад, квартирувався загін калмиків. Я пам’ятаю, як вони йшли центральною вулицею і співали російською про широкі лани, якими скаче «наша» кавалерія, де «наша», вочевидь, замінила початкове «червона». Дивно, але більшість з них були біляві з червоними розкосими очима.

Того року на Святвечір двоє місцевих молодиків із сусіднього села разом із дівчиною, яких силоміць погнали на роботу в Німеччину, прибули потягом на свята й ішли додому, намагаючись встигнути на обрядову вечерю. Їх перепинив вояк-калмик, і коли чоловіки спробували захистити дівчину від зґвалтування, калмик заколов хлопців багнетом. Дівчину зрештою він відпустив, і та повідомила про те, що сталося, поліції.

Сталося це пізно ввечері, у темряві, на заміській дорозі, і дівчина не змогла впізнати кривдника. Хлопці були з іншого села, і вона їх не знала. Вони познайомилися по дорозі за межами міста. Їхні тіла забрали до трупарні при цвинтарі, і вони лишалися там кілька діб, доки не встановили їхні особи.

Новина миттєво поширилася містом, і люди приходили до трупарні, щоб подивитися на тіла.

Ми з Аскольдом теж почули про це й вирішили відвідати трупарню. Уночі насипало снігу, і стежку від воріт цвинтаря до трупарні ще не розчистили. Ми борсалися, йдучи нею, тонучи в глибокому снігу або потрапляючи в сліди тих, хто приходив раніше. Наближаючись щокроку до будівлі, я відчував, що моє серце калатає дедалі дужче, але не міг зупинитися. Спокуса побачити, що там усередині, виявилася сильнішою за страх.

Трупарні ніхто не охороняв, і ми ввійшли всередину, причинивши за собою двері.

Окрім двох тіл, у приміщенні не було нічого. Чоловіки витягнулись горілиць на двох суміжних столах, простоволосі, але в товстих пальтах, із заплющеними очима і складеними вздовж тіл руками. Були вони подібні до себе, наче брати, із повними обличчями та густим прямим волоссям піщаного кольору, зачесаним назад. Їхні губи були стиснуті, щоки надуті, наче вони набрали до рота води та силкувалися її втримати, але здавалося, що насправді вони стримували тишу. Скидалося на те, що набралося її у ротах багато, їх обох закололи в живіт або в бік, але не було видно, куди саме. Рани приховували пальта. Однак один з чоловіків мав на додачу глибокий поріз збоку на шиї під щелепою. Кров там застигла і почорніла, наче сургуч, що затикає дірку.

Дивно, але острах, який я відчував, тепер минув. Видовище здавалося звичним, ніби засніжений краєвид, побачений перед тим, як я увійшов, і в цій картині не було нічого страшного. Я спокійно споглядав тіла, роздивляючись і запам’ятовуючи дрібниці, наче записував на папері. За деякий час я зрозумів, що побачив усе, що мав побачити, і залишатися тут довше немає сенсу. Я очікував, що побачу щось неймовірне, але з’ясував, що нічого такого там не було. Настав час іти. Я повернувся до Аскольда і побачив, що він має подібний вид. Ми ще кілька секунд постояли, а потім повернулись і вийшли надвір.

Кілька чоловіків продиралися стежкою до трупарні, подоланою нами раніше, і ми дали їм пройти.

Світлина?

Існувала світлина з нами чотирма, татом, мамою, Норою і мною, знята паном Атраментом, здається, у березні того року. На світлині ми сидимо на нашій канапі в ногах великого ліжка, позаду, високо на стіні над узголів’ям, — тризуб на щиті. На світлині він різних відтінків сірого, та насправді був золотий і блакитний.

Тато сидить на канапі ліворуч, його правий лікоть лежить на бильці, ноги схрещені, а високий чобіт на правій, горішній, відбиває смужку білого світла, яка потрапляє крізь вікно навпроти. Нора біля нього, утислася між ним і мамою, злегка повернувшись до мене. Мама сидить прямо, щільно стиснувши коліна, лівою рукою пригортає мене, а я сиджу частково в неї на колінах, а частково — на бильці канапи, притиснувши до грудей велику книжку. На світлині не видно її назви, але то стислий переказ для дітей «Іліади» й «Одіссеї», яким я тоді захоплювався. Вираз облич у всіх спокійний, але на моєму ось-ось заграє усмішка.

Це була остання світлина з нами всіма разом.

10

Тато пішов до війська?

Пізніше того року тато пішов до війська воювати на боці німців проти росіян.

Про це говорилося довгий час, і нарешті день настав. Тато мав їхати опівнічним потягом, туди, де збиралися рекрути. Він ліг біля мене в ліжко, коли я збирався засинати, і розповідав, що робитиме.

Саме перед війною росіяни вбили мільйони наших краян, і ми маємо зробити так, щоб це не повторилося. Як офіцеру, йому також було важливо підвищити свою військову компетенцію, щоб у майбутньому краще керувати іншими під час воєнних дій проти ворога. Тому німецька підготовка стане йому в пригоді.

Я мав гарно поводитися, слухатися мами, бути здоровим і сильним, наполегливим у навчанні й писати йому про те, що роблю. Він повсякчас думатиме про нас трьох, писатиме мені у відповідь листи, і коли війна завершиться, він повернеться, і все буде, як раніше.

Сказавши це, він лежав нерухомо, і я заснув під звук його дихання, відчуваючи, як тепло його тіла плине в моє.

Коли я прокинувся вранці, його вже не було, але здавалося, що все гаразд. Усе буде, як тоді в моєму дитинстві, коли він улітку їздив на військові навчання. Він пішов до війська захищати нашу країну, бо то був його обов’язок, а потім повернеться й усе мені розповість. Я мав свої книжки, школу, друзів, маму, сестру та бабу і чекав на його повернення.

Куди його відправили?

Спочатку він потрапив до вишкільного табору, де навчалися всі — офіцери та звичайні вояки, — а потім до офіцерської школи, щоб відповідати стандартам німецької армії.

Перший табір був розташований у лісі, де, судячи зі знімків, росли високі стрункі сосни, і він писав, що навчання було дуже важке. Вони щоранку прокидалися о п’ятій, і він повертався ввечері у наскрізь просяклій потом сорочці, так що доводилося її викручувати.

Наприкінці цієї підготовки він приїхав додому в коротку відпустку, із запалими щоками, але зовні міцний, у військовій шапці, в однострої німецького піхотинця й у важких, підбитих цвяхами військових черевиках, зі штанами, запханими у вовняні шкарпетки, та з болтовою гвинтівкою на плечі. Він проспав цілу добу, не прокидаючись, а потім повільно відтанув до звичного стану. Він привіз нам цукерки, перетерту сушену садовину у формі маленьких жувальних кубиків та інші схожі речі, які купив у військовій крамниці, але цього разу, коли він поїхав, стало важче, ніж коли він їхав уперше. Його так довго не було, він лишився з нами тільки на декілька днів і знову поїхав на бозна-скільки.

Офіцерський вишкіл?

Одразу після цього він пішов на офіцерський вишкіл в іншому таборі, далі на захід. Це також було в сосновому лісі, але дерева там були вже геть інші: товстіші й де-не-де покручені, а гілки нагорі зросталися жмутком, утворюючи дах. Сосни в першому таборі були стрункі та скидалися на ялиці. Ґрунт був піщаний. Він надіслав нам світлину, на якій лежав на боці, дивлячись в об’єктив, на клаптику білого піску серед невисокої рідкої трави, із соснами над ним на невеликому схилі, верхів’я яких скидалися на пласкі чорні парасольки. Там було теж важко тренуватися, але він уже загартувався, тож йому було не так трудно, як раніше.

Цього разу він приїхав у довшу відпустку. Високий у високому офіцерському кашкеті з лискучим чорним дашком і срібним черепом на чорній смужці, що оперізувала кашкет, у довгій шинелі з широкими вилогами, у високих чорних чоботах і з пістолетом у кобурі на ремені. Череп нагадував зловісну срібну троянду. Пістолет був більший за той, який він мав перед війною, із довгим дулом і шорстким руків’ям, заважкий для мене, щоб тримати однією рукою й націлюватись. Запхнутий у кобуру на ремені, він здавався набряклим, як звихнена рука у шкіряній рукавичці. Ліворуч на комірці його кітеля на чорному прямокутнику виднілися три срібні зірки, а праворуч — срібний лев, що стояв на задніх лапах, задерши передні.

Тепер він привіз навіть кращі речі: шоколад, мандарини, а також кілька пляшок французького вина.

Були ще відпустки?

Здається, він приїздив у відпустку ще раз перед тим, як його відправили на фронт, але я мало пам’ятаю про той випадок. Мабуть, усе було, як і під час попередніх відвідин, і новизна вивітрилася.

І світлини?

Крім знімків із двох вишкільних таборів, були й інші, де він стоїть у центрі групи вояків з його сотні, в польовій шапці з вухами по боках і довгим дашком, у короткому кітелі, галіфе й високих чоботях, на грудях висить бінокль, у кобурі пістолет, деякі вояки стоять з пістолет-кулеметами, подібними на довгі пістолети, що звисають через груди на ремінцях; де він сидить на пасажирському сидінні одного з тих авто, подібних на човни, на яких я бачив німців на початку війни, однак в цієї машини лобове скло не складене, а за кермом — водій, його ординарець, й обидва повернули голови ліворуч до об’єктива; де він сидить верхи в шапці й навушниках, у довгій теплій шинелі та важких чоботях, на засніженому тлі з чорною смугою лісу позаду. Остання була з операції його підрозділу, коли вони полювали на російських партизанів на північному заході країни.

І листи?

Він писав усім трьом — Норі й мені особисто, а мамі окремо, для нас всіх, до того ж часто й майже регулярно, швидко відповідаючи на наші листи. Його були доволі довгі, часом на двох чи й більше сторінках, помережених охайними рядками, дивовижно дрібним і стислим, але досконало розбірливим почерком, з описом його справ і відгуком на ті теми, які ми порушували. Мама часто скаржилася, що я неслухняний, тож він робив мені зауваження, але з його слів ставало зрозуміло, що сам він не вважає мою поведінку чимось неприпустимим для хлопця мого віку. Я мушу просто трохи вгамуватись і намагатись не дратувати маму.

Мені подобалося, що він має ординарця і той йому відданий, і що вояки з його сотні приходять до нього по особисті поради, і що його хвалять начальники. Кінь на описаній вище світлині був гнідий, і він його так і звав — Гнідим, бо отримав його лише на кілька місяців. Мене розчарувало, що він не сам водив авто, але так мало бути: офіцери турбувалися важливішими питаннями, а не тим, щоб авто їхало в потрібному напрямку.

Коли потеплішало, їх відправили на Східний фронт протидіяти росіянам. Тоді його листи стали надходити рідше, й оскільки мамине здоров’я значно погіршилося, те, що він писав би мамі, тепер адресував бабі.

11

Фільм?

Якось мама взяла нас із Норою подивитися фільм про німецькі колонії в Африці, який показували в міському будинку культури. Я раніше ніколи не бував у кіно, й Африка видавалася мені захопливою, тож я попросив маму повести мене на ту кінокартину. Мама погодилась і вирішила взяти й Нору. Тато тоді вже був у війську.

Фільм був німецький, озвучений цією мовою і без субтитрів. Я не дуже розумів, що відбувається на екрані, але просто не міг відвести очей. Посеред показу я відчув гостру потребу попісяти, але, не бажаючи проґавити ні секунди, залишився сидіти та зрештою намочив штани. Однак це мене не надто вразило, і я додивився до кінця, вбираючи кожен кадр, як сухий пісок всмоктує краплі пролитої води. Непролазні джунглі, темні, як ніч, велетенські дерева, мавпи, що гойдаються на ліанах, халупи з тонких паличок під солом’яними стріхами, майже голі люди з чорною лискучою шкірою, коротке, дрібно кручене волосся, розм’яклі риси облич, ніби хліб, що розмокнув у воді, жінки з оголеними конічними грудьми, чоловіки з великими луками, вузькими загостреними щитами й списами, а деякі дорослі поруч із високими білявими чоловіками виглядаючи малими на зріст, ніби діти… Який неймовірний світ! Із цим не зрівняються навіть найбарвистіші мої оповідання.

Я повернувся додому, сп’янілий від побаченого, марив цим усю ніч, а наступного дня, коли прокинувся, почав докучати мамі, щоб вона повела мене на той фільм ще раз. Показ був у суботу, а наступний — в неділю.

Як із цирком і карликовим слоненям кілька років тому, після короткого вагання вона зглянулася наді мною, і ми знову пішли в кіно. Нора відмовилася від запрошення. Вона мала своє піаніно і подруг.

Я насолоджувався фільмом так само, як і напередодні, коли не більше, але посеред показу мамі стало зле, і вона вирішила піти. Я розривався між бажанням залишитись і потребою піти, але зрештою вибір зробили за мене. Мама знепритомніла у фойє, і її забрала до лікарні карета швидкої, а мене відправили додому.

Операція?

Мама повернулася з лікарні наступного дня, але їй не покращало, і вона не пішла на роботу, бо щодня почувалася дедалі гірше і за кілька тижнів знову потрапила до лікарні, де їй зробили операцію.

Операція була складною, мама залишалась у лікарні майже місяць і, коли повернулася, відразу лягла в ліжко.

Моє ліжко винесли з кімнати, де я спав, і поставили у вітальні, а інше, вузьке й високе, як у лікарні, занесли й встановили на місці мого, і відтоді мама лежала на ньому.

Вона майже не підводилася, а коли все ж вставала, ходила, тримаючись за щось і соваючи ногами, і невдовзі знову поверталася до ліжка. Коли вона підводилася, ніколи не вдягала звичного одягу, лише запинала халат і встромляла ноги в капці, бо так було легше.

Їла вона дуже мало і втрачала вагу, щодня стаючи дедалі блідішою. Натоді вже настало літо, погода теплішала, і здавалося, що її хвороба й блідість, посилюючись паралельно з підвищенням температури, були частиною літа.

12

Який вона мала вигляд?

Спочатку вона ставала блідішою, але згодом почала жовтіти, наче старий папір. Вона скидалася на єгипетську мумію, одну з тих, світлини яких я бачив у книжках. Її руки та ноги стали тонкими патиками зі схожими на пухлини ґулями на місці суглобів. Шия була жмутком сухожиль, запханим у велику посудину черепа, що нагадував перевернутий казанок, порожній всередині. Волосся стало прямим, і його кінчики стирчали, ніби потерта солома. Воно втратило блиск і позлипалося, бо вона не мила голову. Ніс її вигнувся, ніби дзьоб хижого птаха. Вилиці, здавалося, полізли вгору до очей, наче намагаючись зайняти їхнє місце. Очі ж випиналися під повіками, ніби вилиці справді їх випхали на поверхню. Вони були величезні.

Вони скидалися на кінці кісток, встромлені в очні ями, що стирчали назовні. Здавалося, що вони набрали ваги, в той час як решта тіла її втратила. Зуби її теж, здавалося, побільшали, чи, може, їх стало більше в роті. Часом, коли вона відкривала рот, здавалося, що він повен зубів, наче хтось закинув туди жменю їх і там залишив. Іноді здавалося, що всі вони перемішані. А іноді — що вона всміхається, коли відкриває рота, щоби щось сказати, тому що зубів було так багато і вони були такі великі. А ще через усі ці зміни часом видавалося, ніби вона помолодшала. Тоді вона скидалася на п’ятого члена нашої родини — власну доньку, молодшу за нас із Норою.

Кімната?

Кімната смерділа, як юдейська хата, куди ми з Аскольдом залізли, або навіть гірше — як рот людини, що не чистила зранку зуби або в якої завжди тхне з рота. Причинами смороду було її тіло й не завжди повністю випорожнений нічний горщик. Щоб перебувати в кімнаті, доводилося відчиняти вікно.

Як вона їла?

Як я зазначав, вона їла мало, тож намагалися знайти щось, що їй смакувало б. Були це речі, які було дуже важко дістати: помаранчі, виноград, кавун і навіть вино. Пригадую пляшку французького рожевого ігристого вина, яке, гадаю, спромігся вислати тато. Але вона їх ледь торкалася і відкладала, кажучи, що з’їсть пізніше, чого ніколи не робила. Вона ковтнула лише кілька ковтків того французького вина, і трішки рідини витекло з куточка її вуст, залишивши слід, схожий на бліду смужку сирого м’яса, таку тонку, аж прозору, і ледь-ледь пожовану.

Коли я був із нею, вона часами намагалася змусити мене з’їсти залишене, від чого мені ставало недобре. Пам’ятаю скибку кавуна, темно-зелену назовні, з тонким кільцем білого ближче до середини, а ще ближче — з великим шматом рожевого, що поступово червонішав, набуваючи вкінці гарячо-червоної, як жар, барви. Вона кілька разів відкусила з нього й залишила решту на тарілці на столі біля ліжка, попросивши мене доїсти. Я неохоче й обережно взяв і відкусив шматочок, але м’якуш був слизький, наче в слині, і я ледь не виблював, поки намагався проковтнути.

Вона побачила це, поглянула на мене своїми очима, що виглядали як кінці кісток, що стирчали з очних ям, і, роззявивши повнозубого рота, закричала, що я поганий син, бо гидую їсти після неї.

Я проковтнув те, що було в роті, і якось присилував себе не зригнути.

Вона кричала?

Коли вона не спала, то зазвичай просто лежала нерухомо, витягнувшись під простирадлом, і дивилася перед собою невидющими очима, не маючи сил поворухнутися, але іноді, в нападі відчаю, сідала й верещала скрипучим голосом, що ми погано поводимося з нею, думаючи, що вона ось-ось помре, але вона не помре, а одужає і тоді відплатить нам за те, що ми були такі недобрі. Вона набереться сил, кине нас і поїде в мандри до прекрасних далеких країн, що їх не мала нагоди побачити, і ніколи до нас не повернеться.

Ти їй читав?

Іноді, коли вона просила, а іноді — за власним бажанням, я читав для неї, сидячи в кріслі біля ліжка, прочинивши вікно, щоб у кімнаті не смерділо.

Зрідка вона казала слово чи два, коментуючи почуте, але зазвичай просто лежала нерухомо, витягнувшись під простирадлом, з головою загрузлою в подушку, дивлячись перед себе і слухаючи. Часто невдовзі вона засинала, і тоді я йшов. Але часом траплялося так, що я читав далі, навіть знаючи, що вона вже не чує. Чомусь мені це подобалося.

Я намагався читати їй деякі зі своїх улюблених книжок: «Робінзона Крузо», «Дітей капітана Ґранта», «Мандри Гуллівера», «Книгуджунглів», «Тома Сойєра», «Гекльберрі Фінна» і стислі дитячі версії «Іліади» й «Одіссеї» — але вони їй не подобалися. «Робінзон Крузо» та «Діти капітана Ґранта» оповідали про людей, що застрягли на безлюдному острові. «Мандри Гуллівера» були дивні: там описано старезних невмирущих людей, що нагадувало їй її саму. «Книга джунглів» оповідала про хлопця, який втратив батьків і якого виростили дикі звірі, чого, як мама сподівалася, не станеться зі мною. У «Томі Сойєрі» та «Гекльберрі Фінні» йшлося про неслухняних хлопчаків, яким іноді бував і я. «Іліада» розповідала про війну, яка тепер була в нас, а «Одіссея» — про чоловіка, який дуже довго повертався з війни, чого, вона сподівалася, не станеться з нашим татом. Вона любила невеличкий уривок з «Книги джунглів» про занедбаний палац магараджі, і я іноді читав їй цей уривок. Розповідь про буйні джунглі якось додавала їй сили. Але найбільше їй подобалася книжка Свена Гедіна «Крізь пустині Азії», яку я й сам постійно перечитував, взявши два томи з бібліотеки й затримавши їх, наче вони мені належали. Наприкінці я читав лише звідти. Ті томи привернули мою увагу, бо автор був швед і це нагадувало мені «Акселеву печеру».

Їй подобалися всі описи мандрів у книжці, але зрештою ми зосередилися на частині, яку вона любила найбільше, — розділі про ріку Тарим, де розповідалося, як експедиція подорожувала човнами звивистим руслом Тариму крізь різноманітні краєвиди: від непролазних тополевих лісів і очеретяних хащ заввишки кілька метрів до засушливих пустель. Дослідники зупинялись у містах і таборах, зустрічали цікавих людей і нарешті дістались таємничого озера Лобнор.

Ти вчився шити?

Кілька разів мама давала мені лекції про шиття, щоб я міг полагодити собі одяг, коли її не буде, наприклад, пришити ґудзик, зацерувати шкарпетку або зашити дірку.

Я приносив усе необхідне, сідав у крісло поруч із ліжком, де завжди читав їй, і робив так, як вона наказувала.

Коли йдеться про ґудзики, треба пройняти голку з ниткою крізь чотири дірки ґудзика якомога ближче однакову кількість разів, обкрутити нитку навколо нитки між ґудзиком і тканиною, щоб та нагадувала мотузку, простромити голку в інший бік тканини, а потім ще кілька разів там, де нитка зібралася, щоб вона лишалася на місці.

Коли церуєш, треба проймати голкою тканину через дірку, туди-сюди в одному напрямку, аби утворилися щільні паралельні лінії, що тягнуться через дірку, а потім — пройняти через, з-під і поверх тих паралельних ліній ниткою, наче тчеш килим.

Щоб зашити дірку, треба робити це із внутрішнього боку одежини, кидаючи щільні стіжки та залишаючи якомога менший шов, а потім — розрівняти його, побивши чимсь важким.

Ми повторили кожне завдання кілька разів, і врешті-решт я навчився доволі вправно шити.

13

Наталка?

Тоді щодня стояла неймовірна погода — безхмаре небо й пекуче сонце, і я збавляв кожну вільну хвилинку з друзями на Наталці.

Неподалік від того місця на річці, де ми купалися, був покинутий водяний млин із впускним загаченим при вході каналом для води, що обертала колесо. Однак вихід лишався відкритим, тож там утворився вузький ставочок з нетечею вздовж берега та значно ширшою і доволі глибокою ділянкою біля колеса.

Вода там була зеленувато-жовта, як моторна олива, і повна водоростей, і в ній водилися величезні в’юни, яких ми називали мнюхами, що спокійно собі плавали, не турбуючись присутністю будь-кого на березі.

Ми іноді приходили туди, щоб спробувати їх упіймати, але це було надзвичайно складно. Думаю, мабуть, за весь час нам пощастило зробити це лише двічі чи тричі. Риби ті були надто слизькі, щоб їх втримати, і зашвидкі та затонкі, щоб влучити списом. Мені так і не вдалося спіймати жодного.

Чужий хлопець?

Як я казав, ми — всі друзі, що збиралися на Наталці, — ходили зграйкою, але одного дня чужий хлопець, високий, із білим худорлявим тілом, який, як я припустив, товаришував з кимось із наших, з’явився серед нас. Зі слів незнайомця стало зрозуміло, що він із сусіднього села. Якось ми вирішили піти ловити в’юнів, і він пішов з нами.

Кілька з нас стрибнули у воду й почали нишпорити руками вздовж берега, але нічого не впіймали. Тоді хлопець сказав, що слід пірнати вглибину, бо в’юни люблять там стояти. Він сказав, що знає це добре, бо робив так безліч разів, і зараз нам покаже.

Ми вирішили поспостерігати, а він стрибнув у воду вперед головою, витягнувши руки, і пірнув так глибоко, що не було видно ані сліду його тіла. Ми терпляче чекали, доки він вирине, але час минав, а він не показувався. Спочатку ми думали, що, як вправний рибалка, він може довго лишатися під водою, але хвилини тягнулися, а він не виринав. Потім хтось сказав, що бачив, як трохи раніше з води йшли бульки, і що це, ймовірно, повітря вийшло тоді з легень хлопця і він утопився.

Ми почали сперечатися, чи то правда, та врешті-решт усвідомили, що минуло забагато часу, щоб хлопець вижив, і тоді всіх охопила паніка, бо ніхто не знав, що робити. Хтось запропонував пірнути та спробувати витягти тіло, але інші сказали, що то надто небезпечно і ми мусимо покликати дорослих. Сумнівів уже не лишалося, що хлопець утопився.

Тоді ми з Аскольдом побігли до електростанції й розповіли його батькові, що сталося, він повернувся з кількома робітниками, і ті витягли тіло з води.

Спочатку його тримали за ноги і добряче трясли, аж з рота рясним потоком ринула вода, а тоді тіло поклали на землю, спробували зробити штучне дихання рот у рот, натискали на груди, але хлопець не опритомнів.

Його, випростаного, довгого й блідого, залишили лежати горілиць. Його біле тіло було вимазане де-не-де чорним багном, і обличчя було байдуже, наче йому було нудно, а ледь помітний холодний блиск просвічувався крізь щілинку між віями.

Виявилося, що жоден не знав, хто він. Він ні з ким не приходив і, вочевидь, пристав до нас, побачивши, як ми пустуємо у воді. Не знаю, що було з ним далі й ким він зрештою виявився.

Вечір?

Кішка сусідів окотилася, і вони хотіли позбутися кількох кошенят. Двох роздали, а п’ять лишилися нікому не потрібні. Вони шукали, хто погодиться їх утопити, але охочих не знайшлося.

Я почув про це і зголосився. То був мій шанс! Бути чоловіком — значить бути твердим, і мені випала нагода довести собі й іншим, що я такий.

Мені віддали кошенят у коробці, і я поніс їх до пішохідного містка через Вечір неподалік від бабиної хати. Був полудень, але довкола — ані душі. Ми жили майже на околиці міста.

Я дійшов до середини містка й зіпер коробку на поруччя. Кошенята повзали в сіні на дні коробки — чорні, із чорними й білими плямами та сірі. Їхні очі досі не розплющилися, і вони хиталися на кволих ніжках, повсякчас переверталися, не в змозі тримати голову, ніби старі люди, і жалібно й благально пискотіли.

Коли я на них поглянув, мене раптом охопила неймовірна ненависть до цих істот, таких малих і кволих, що пищать так жалібно. Я схопив одне за хвіст, кілька разів розкрутив у повітрі та жбурнув у воду.

Течія там була ледь помітна, а плесо гладеньке, кошеня пробило його, якусь мить лишалося на поверхні, а потім пішло на дно. Утворене на воді коло розійшлося, дедалі маліючи, і за кілька секунд від нього не залишилося ані сліду.

Я вчинив так само ще з двома, одне з них вистромило голівку над водою на кілька секунд перед тим, як потонути, а двох інших я просто вхопив у жменю й кинув якнайдалі, сильно при цьому стиснувши кожного, наче бажаючи завдати їм якнайдужчого болю, а може, скоїти щось гірше. Їхні тільця були гарячими, особливо знизу, під черевцями, і тепло лишилося на моїх пальцях, мов м’який кал. Почуття було огидне, і мені захотілося негайно вимити руки.

Мені не дали вказівок щодо коробки, і я спочатку думав узяти її додому, але тепер хотів позбутися її якнайшвидше, тож кинув її в річку і побіг з містка, сподіваючись чимось себе зайняти, щоб забути про вчинене.

14

Німці відступали?

Росіяни на Східному фронті швидко просувалися вперед, а німецьке військо відступало.

День у день колони вояків на танках, транспортерах, вантажівках, авто, возах, мотоциклетах, роверах, конях або пішки тягнулися вузьким двосмуговим шляхом на захід нескінченним потоком повільної лави, що проходив повз місто.

Ми з Аскольдом годинами стояли в натовпі дітей і дорослих, спостерігаючи за рухом, наче дивилися наживо тривимірне кіно, що крутили для нас. Пил з-під гусениць і коліс здіймався над дорожнім гравієм, курився й осідав обабіч. Листя й плоди на деревах у садках біля дороги побіліли, наче вкрилися борошном. Час від часу ми кашляли, бо від пилу драло в горлі, і спльовували піщану брунатну слину, і коли я глипав на Аскольда з-під притрушених пилюкою вій, бачив, що його вії теж були білі, як в альбіноса. Чомусь пил на волоссі, шкірі й одязі був не такий помітний. Дорогою додому ми роздягалися, ретельно витрушували одяг і милися в річці.

Тут і там було видно спроби замаскувати транспорт гіллям, але його зазвичай бракувало і воно ледь чи могло стати прикриттям. До того ж такий транспорт був у потоці інших машин, більшість з яких не було замасковано, тож спроби зробити техніку непомітною виглядали смішно навіть для хлопця мого віку.

Я був захоплений розмаїттям транспортних засобів, одностроїв і зброї. Були там танки, деякі — величезні, інші — менші, далі їхало щось подібне на довге поєднання танка й вантажівки — із колесами попереду й гусеницями позаду, з відкритою платформою за кабіною водія, де сиділи вояки. Деякі з тих машин мали попереду велику гармату, інші тягли гармату на колесах за собою. Потім були вантажівки, що везли вояків, а іноді й тягли за собою гармату; пасажирські автомобілі без верху, деякі подібні на човни, інші ж скидалися на звичайні машини; мотоциклети з причепами й без; вози, запряжені кіньми, безсумнівно, відібрані в місцевого населення, але тепер їх підганяли німецькі вояки. Коні, якими їхали, мабуть, були військові, бо мали сідла. А більшість роверів були пофарбовані в оливково-зелений колір, отже, теж, напевно, були військові.

Значна більшість вояків була в стандартних німецьких одностроях, хоча було там також багато вдягнених у плямисті камуфляжі. Спека стояла страшенна, тож дехто з вояків скинув кітелі й ішов у самих розстебнутих на грудях сорочках із засуканими рукавами. Але були й загони в сіро-синіх одностроях, а також у чисто-чорних. Оці мені подобалися найбільше, бо мали найзавзятіший вигляд. Це були танкісти, і я пам’ятаю, як вони стояли струнко, вистромившись із башти, біляві й молоді, як юні янголи зла, у своїх чорних одностроях зі сріблястими знаками розрізнення. Мені хотілося бути одним із них.

Щодо зброї, то на додаток до гармат виднілися звичайні болтові однозарядні рушниці, автомати, подібні на довгі пістолети, великі кулемети з ніжками попереду і без них, гранатомети, які німці називали Panzerfaust — кулак проти танка, — і щось подібне на вогнемети.

Потяги?

Німці відступали також потягами.

Ці були надзвичайно довгі, і часом доводилося чекати з чверть години, заки вони проїдуть. Ті потяги складалися з вантажних вагонів, у відчинених дверях яких стояли вояки, спокійно роззираючись, що чергувалися з відкритими платформами, якими перевозили гармати й різноманітний транспорт, зокрема танки. Вояки стояли поруч або сиділи всередині деяких з них, спокійно вивчаючи довкілля. Їхні обличчя, здавалося, виказували радість, що вони ідуть додому.

Потяг-шпиталь?

Одного дня на станцію заїхав потяг, що відрізнявся від інших — він складався винятково з пасажирських вагонів, і крізь вікна було видно білі поздовжні смуги, що скидалися на ліжка, які стояли одне на другім. Потяг не рухався, і де-не-де німецькі вояки, дехто з бандажем на голові, плечах, грудях або руках, витикалися з вікон, щоб купити в місцевих жінок садовину та ягоди, принесені із сусідніх сіл. То був один зі шпитальних потягів, що віз поранених вояків до Німеччини.

Деякі жінки заходили у вагони, щоб погендлювати, я й собі вирішив зазирнути, як воно там.

Був це геть інший світ, ніж надворі. Усередині вагон був повністю відкритий, з трирівневими полицями, розташованими впоперек і з вузенькими проходами між ними. Чоловіки, деякі частково в одностроях, інші в білизні, лежали на полицях, прикрившись простирадлами, дехто на спині, інші на боці, хтось сперся на лікоть, а хтось сидів. Дехто стояв або сновигав між полицями чи проходом вздовж іншого боку вагона. Усе довкола було біле — простирадла, білизна, бинти, подекуди з червоними плямами, де кров просочилася крізь марлю.

Було спекотно й задушливо, і запах ліків, змішаний із чимось нудотним, висів у повітрі. Ніхто не розмовляв, і тиша дзвеніла у вухах, наче тихе нескінченне скиглення когось, кому нестерпно боліло. Час від часу її порушували здавлені стогони з різних кутків вагона.

Зачарований, наче в полоні чогось прекрасного, я йшов проходом, позираючи довкола, і не міг відвести очей від того видовища, але раптом несподівано відчув, як від поштовху хитнуло вагон. Потяг рушив!

Вояк, що стояв поруч зі мною в однострої, повернувся до мене і сказав щось нагальне німецькою. Я розрізнив лише кілька слів: Bubi — хлопчик; steig aus — стрибай; Deutschland — Німеччина. Вочевидь, він квапив мене вискочити з потяга, бо інакше я опинюсь у Німеччині.

Тоді потяг уже почав набирати хід, і, наче одержимий, я побіг назад до дверей, крізь які ввійшов, вистрибнув у повітря і, вдарившись об землю, покотився.

Мороз пішов мені по шкірі, а волосся стало дубом на голові, коли я зупинився. Збираючись підвестися, я заклявся більше ніколи не вчиняти такого безглуздя.

15

Знову Вечір?

Війна проникла була в мозок і життя кожного, і ми з друзями вже не проводили багато часу на Наталці. Натомість я повернувся до свого вірного товариша Вечора і грався там сам годинами або сидів на вербі та мріяв, заколисаний неквапливою течією внизу.

Одного дня, коли я був занурений саме в це заняття, до мене долинув голос з боку бабиної хати. Мене кликали на ім’я. Високий жіночий голос настирливо розтинав повітря, як неймовірно довгий батіг, спочатку розгортаючись, потім вигинаючись граційно навсібіч, розпрямляючись, доки не витягувався на повну довжину й нарешті вистрілював із раптовим ляским призвуком тиші.

Я вже певний час чекав на щось таке і знав напевно, що воно значить, свідомо відмовляючись реагувати, вдаючи, що я десь в іншому місці й не чую, і лише коли голос урвався, повільно, наче до краю виснажений, я зліз із дерева й поплентався додому. Пішов не дорогою, а полями й задвірками, що, вихиляючись, привели мене до бабиної хати.

Позирнувши над парканом, я побачив, що вікно в кімнаті, де лежала мама, відчинене, тож заліз у двір, підійшов до вікна і крізь нього вліз у кімнату.

Мама, як завжди, лежала горілиць, витягнувшись на повний зріст під простирадлом, але тепер його натягли поверх голови так, що не було видно навіть розхристаного на подушці волосся.

Із серцем геть у горлі, я, здається навшпиньках, підійшов до ліжка, потягнув і трохи підняв простирадло, зазираючи під нього.

Її обличчя виглядало краще, ніж впродовж останніх кількох місяців — повніше і м’якше, і вираз спокою розгладив її риси. Їй уже не боліло. Ніс її, одначе, залишився тонким і загнутим, як і раніше, а очі під заплющеними повіками — опуклими й величезними. Я дивився на неї кілька секунд, а потім, вирішивши, що побачив усе, що можна, знову натягнув простирадло поверх обличчя і цього разу вже точно навшпиньках підійшов до вікна і виліз надвір.

Я переліз через паркан і знову поплентався полями й задвірками, доки не вийшов у поле за містом, виліз на великий пагорб, ліг у високу траву і почав спостерігати, як угорі наді мною на небі кудись пливуть хмари, як зовсім нещодавно плинула вода у Вечорі.

Я лежав так довго, аж доки не стало пізно, а повернувшись додому, зайшов крізь передні двері.

Баба і Стефа чекали на мене, але нічого не сказали, усвідомлюючи, що я вже знаю, що сталося.

Нора, ймовірно, плакала у своїй кімнаті.

Частина третя

НОЧІ

1

Хто була Стефа?

Стефа була мамина дальня родичка, яка приїхала допомогти за нею доглядати, коли мама повернулася з лікарні. Вона замінила двох служниць, яких відпустили, і поселилася в кімнатці поруч із кухнею, де раніше мешкали служниці.

Раніше вона жила в місті в одному помешканні з матір’ю й однорічним сином Юрчиком. Вона нещодавно розлучилася з чоловіком, і той поїхав з міста.

Хлопчик не міг жити з нами, тож його залишили з бабусею. Стефа часто заходила до них упродовж дня, проте ночувала в нас.

А тато?

Тато був на Східному фронті. Коли мамин стан погіршився, йому надіслали телеграму з проханням приїхати. У звичайній ситуації йому дозволили б, але росіяни саме перейшли в наступ, і коли мама померла, його підрозділ потрапив в оточення й ми не знали про його долю. Ми лише знали, що вони намагаються звідти вирватися.

Поминки?

Наступного дня мамине тіло вимили, вдягли й поклали на стіл у вітальні для прощання. Дві жінки, яких я не знав, прийшли допомогти бабі й Стефі. Пам’ятаю, я сидів у вітальні й спостерігав, як вони сновигають туди-сюди в кімнату, де вона лежала, то заносячи, то виносячи речі, ніколи не забуваючи причинити за собою двері.

Мама лежала в труні в довгій чорній сукні з розлогим білим коміром, подібним на велетенську ромашку навколо її шиї, із брошкою з гірського кришталю, припнутою на грудях. У мами була схожа прикраса зі справжнім діамантом, і хоча дехто хотів, щоб вона пішла в могилу з діамантовою, усе ж вирішили замінити дорогоцінну на кришталеву. Нам знадобляться гроші. На ноги їй вдягнули чорні панчохи й чорні черевики. Руки схрестили на грудях, праву поверх лівої, щоб на пальці виднілася обручка, під голову поклали білу подушку, а поруч — кілька білих лілей. Диво, як їх так швидко знайшли. Її волосся вимили й зачесали, і, як колись, воно знову стало хвилястим, а вона — спокійною, хоча й не такою, як видалася мені, коли я побачив її під простирадлом.

У вечір почали підходити люди, щоб вшанувати маму, і дехто залишався.

Подали наїдки й горілку, люди їли й пили, говорячи спочатку про маму, а потім і про інші речі. З’явилася колода карт, люди — чоловіки — почали грати, залунав сміх і гучні жарти, і це тривало далеко за північ.

Я спав у нашій кімнаті, один на великому ліжку, де колись спали тато й мама.

Похорон?

Ховали маму наступного дня опівдні.

Прийшов священик із помічником, справили коротку панахиду над тілом, і, коли труну забили, усі тричі проспівали скорботне «Вічная пам’ять».

Люди навколо плакали, але я, як не намагався, не міг. Здавалося, я загубив шлях до джерела своїх сліз. Я відчував, що вони там, але просто не міг їх знайти. Засмучений тим, що люди скажуть, нібито син не любив маму, я попросив Стефу, яка стояла поруч, ущипнути мене по-справжньому, щоб я заплакав. Але почувши це, вона голосно схлипнула, поклала руку мені на плечі, притулила до себе, і так ми стояли, доки співи не припинилися. Вона плакала, а я стояв нерухомо.

Похоронного воза, звісно, не знайшли, тож труну поклали на звичайний, запряжений одним конем. Помічник священика з хрестом ішов попереду, за ним їхав віз із труною, а потім тягнулися священик, баба, Стефа, тета Еда, вуйко Ґенко, Нора і я.

Доволі багато людей прийшли на церемонію до хати, серед них — пан Атрамент, але ще більше приєдналися, коли ми йшли містом. Оголошення про похорон замовили в друкарні місцевої газети, і його примірники висіли на телеграфних стовпах — білі прямокутнички з жирною чорною смугою по краях, усередині вгорі — хрест, а під ним текст. Я вистежував їх, поки ми йшли вулицями, і щоразу радів побачивши.

Цвинтар був на іншій околиці міста, і щоб дістатися туди, ми мусили пройти короткий відрізок тим шляхом, яким відступали німці. На щастя, німці рухалися в інший бік, тож ми просувалися без перешкод, а коли нам хтось заважав, вони швидко звільняли дорогу. На обличчях німців, які дивилися на нас, коли ми їх проминали, змішалися цікавість і сум.

Шлях до цвинтаря вів пагорбом, і зрештою ми туди дісталися. Могилу викопали поруч із похованням дідуся — маминого батька, — який помер того дня, коли я народився. На диво малий земляний горбочок гірчичного кольору лежав на краю могили. Я очікував, що той горбок буде вищим. Чомусь він нагадав мені кущ, чиє листя восени пожовкло і під ним можна знайти притулок від вітру.

Цього разу панахида над труною була значно довшою, знову тричі проспівали «Вічная пам’ять», труну опустили в могилу, священик окропив її свяченою водою, ми всі кинули туди квіти, а копачі, які повсякчас стояли окремо, очікуючи, почали кидати землю на труну. Земля грюкала об віко похмуро й глухо.

Я зазирнув у могилу, коли кидав свою квітку, і, побачивши труну, вкотре здивувався, яка ж вона маленька. Здавалося, що вона мала бути більшою.

Коли могилу закидали, зверху зробили маленький, охайно вирівняний земляний горбочок, а в головах у ґрунт тимчасово встромили простий хрест з білого дерева. Також поверх могили поклали принесений вінок і квіти, що залишилися, а потім усі розійшлися.

2

Твій тато?

Майже одразу, коли ми повернулися додому, двері відчинилися, і ввійшов тато в супроводі півдесятка вояків з його сотні. Вони спромоглися вирватися з оточення і кілька днів діставалися міста, коли пішки, коли транспортом. Залишки їхнього підрозділу мали зустрітись у селі біля угорської границі, і вони прямували туди. Так склалося, що дорога, якою вони йшли, проходила повз місто.

Секунду чи дві я не розумів, хто цей дивний німецький офіцер на чолі групи вояків, озброєних до зубів пістолетами, гранатами й автоматами, але потім почав впізнавати під шаром пилу й поту, що вкривали його обличчя, одну за одною риси, знайомі з дитинства, що так багато для мене значили, — сталеві скроні, тонкий прямий ніс, прямовисні щоки, карбовані уста, глибоку ямку на підборідді й, зрештою, осяйні сірі очі, що поступово прояснювалися перед усмішкою.

Я гукнув «тату!» майже одночасно з Норою, і ми вдвох підбігли до нього й обійняли. Він підняв нас обох разом, притиснув до себе і якийсь час тримав на руках.

Мені в груди тиснув автомат, що висів у нього на шиї, болісно врізавшись у ребра, та я не звертав на це уваги й хотів, щоб так тривало вічно.

Раптом я зрозумів, що плачу, і здалося, що знову все гаразд.

Цвинтар?

Тата не здивувало те, що сталося, бо він готувався до такого після телеграми й вирішив одразу провідати мамину могилу. Він шкодував, що витратив під час подорожі день на перепочинок, бо інакше встиг би на похорон. Усі ми, як і його супутники, захотіли піти з ним, але він наполіг на тому, що піде сам. Перед тим лише випив велику склянку води.

Чоловіки помилися в городі з помпи, роздягнувшись до пояса, рясно намилившись великим бруском саморобного брунатного мила, що винесла баба, і витершись рушниками, які вона дала. Тато, повернувшись, зробив це саме.

Де ви спали?

Ліжко, на якому лежала мама, винесли, тато спав сам на великому ліжку, зачинивши двері в кімнату, я — на своєму у вітальні, а чоловіки — зі мною на підлозі.

Вранці чоловіки пішли, двоє — в гори до партизанів, а четверо рушили до решти свого підрозділу, туди, куди збиралися.

Тато вирішив залишитися на кілька днів, щоб уладнати ситуацію вдома.

3

Нічний гість?

Тієї ночі, коли всі вкладалися, у двері постукали, і чоловік, якого я ніколи не бачив, увійшов до хати. Його впустив тато. Як виявилося, батько чекав на нього, але, судячи зі слів, якими вони обмінялися, також бачив його вперше.

Високий, заввишки з тата, він був у цивільному, в куртці, галіфе й чоботях, але з пістолетом на ремені, що визирав з-під куртки з лівого боку. Пістолет скидався не на німецький, що найчастіше можна було побачити, а на такий, що його носили мадярські офіцери — у великій кобурі з широким клапаном, що прикривав контур пістолета.

Потиснувши руки, вони подалися до кімнати, де ночував тато, і зачинили двері. Здавалося, вони пробудуть там досить довго.

Баба, Нора і Стефа лягли у себе в кімнатах, і я, натоді вже в нічній сорочці, вимкнув світло і теж вклався.

Я лежав на спині під ковдрою, розплющивши очі, вдивляючись у невиразні обриси вітальні в м’якому світлі, що проходило крізь матове скло дверей, чуючи стишений звук розмови, та не міг заснути.

Перед тим як вкластися, я зрозумів, що вони сидять на канапі обличчям один до одного і розмовляють. Чомусь відвідини чоловіка мене турбували, але я не розумів чому. Однак я знав, що мені не сподобаються наслідки його приходу.

Прагнучи з’ясувати, про що вони говорять, і не в змозі опиратися спокусі, я виліз із ліжка й всівся навпочіпки біля дверей, притуливши вухо до щілини між стулками, і дослухався.

Я розбирав не все, але здогадався, що йшлося про росіян, зокрема про їхніх партизанів, про те, що формується військовий підрозділ і потрібна людина, яка могла б його очолити, а ще — про одне із сусідніх сіл. Виходило, що росіяни арештовували представників української інтелігенції на щойно зайнятих територіях і декого з них вбивали, і тому було дуже важливо цьому запобігти.

Характер розмови раптом змінився, вони підвелися, і чоловік нібито зібрався йти.

Я швидко побіг до ліжка й заліз під ковдру.

За кілька хвилин вони вдвох вийшли, тато провів чоловіка до дверей, вони попрощалися, він повернувся і пішов до своєї кімнати.

Коли він проминав мене, я запитав, що діялося.

Він підійшов до мене, поклав руку мені на голову, погладив і сказав, щоб я не хвилювався. Все буде гаразд. Потім він нахилився, як колись у моєму дитинстві, притиснувся своїм чолом до мого, а лівим оком — до мого лівого і закліпав віями так, що залоскотав мої. Цю гру ми називали «метелики», і я своєю чергою закліпав собі.

4

Стефа?

Він вимкнув світло в кімнаті, і мені здалося, що він вкладається, але незабаром, коли я почав засинати, він вийшов і навшпиньках пройшов на кухню.

Я знову подумав, що він пішов напитися води, але почув, як відчинилися двері до кімнати Стефи, він увійшов усередину й зачинив їх за собою.

Я лежав дещо збентежений, не розуміючи, що воно таке, моє серце голосно калатало, і мені стало важко дихати.

Час минав, але нічого не відбувалося, і поступово я розслабився й заснув.

Тобі щось наснилося?

Мені наснилося таке.

Я посеред широкої пласкої засніженої рівнини, що простяглася до самого обрію, де він закруглюється, перед тим як зникнути. Здавалося, ніби я висів високо над землею і бачив, як вона угинається.

Довкола ніч, але місяця немає, та я бачу цілком чітко, як удень. Небо наді мною насичено чорне й зоряне, і зорі місцями збилися докупи, як пісок, що нерівномірно розсипався. Імовірно, саме тому я все так добре й бачу — довкола ясно від стількох зірок.

Я мушу бути в південній півкулі, бо в однім місці на небі зорі утворили хрест. Це Південний Хрест. Поглянувши вдруге, я бачу, що це насправді не зоряний хрест, а вогняний, бо він палає, хоча я й досі думаю про нього як про Південний. Раптом мені стає моторошно, бо хрест увесь у вогні, і я відвертаюся, щоб його не бачити. Я зауважую, що саме хрест, імовірно, є частково причиною того, що тут так ясно, — значнішою й куди вагомішою причиною, ніж зорі.

Я в сорочці та штанях, але босоніж, та попри те, що довкола ніч і сніг, мені не холодно. У повітрі відчувається лише збадьорлива свіжість, як прохолодної літньої ночі. Ногам моїм теж не холодно, хоча я стою в снігу. Сніг під ногами та довкола пухкий і м’який, і насправді він зігріває. Я роблю крок і відчуваю, як він вилітає з-під моїх ніг дрібним пір’ячком-пухом.

Розслаблений, я закидаю голову назад і дивлюся на небо. Південний Хрест тепер у мене за спиною, і я бачу міріади яскравих зірок на безкрайому чорному небі. Вони подібні на ті, які я спостерігав малим, коли намагався заснути на лавці на терасі у дворі граб’ї Кароля, хоча уві сні мені не спадає таке на думку. Видовище неймовірно прекрасне, і я не можу відвести очей. Почуття, яке воно викликає, приголомшливе, і я відчуваю, що воно ніколи не мине. Як воно може минути, коли небо таке немислимо чудове?

Але нараз я відчуваю біль у пальцях ніг, наче їх хтось гризе. Я зупиняюся, дивлюся вниз і бачу, що, дійсно, біля моїх ніг скупчилися невеличкі круглі чорно-білі створіння — десь півдесятка біля кожної ноги, і вони гризуть мої пальці.

Ці істоти скидаються на маленьких тюленів з чорними очима і чорними плямами навколо рота й носа, тільки без ластів, і з рештою тіла білою, а самі вони круглі, завбільшки зі сніжку.

Спочатку я не переймаюся тим, що вони мене кусають, бо створіння видаються надто милими й маленькими, щоб мені зашкодити, але згодом біль посилюється і стає докучливим.

Я починаю хвицяти ногами, щоб їх позбутися, але вони не відступають і далі кусають навіть дужче. Тепер мені болить по-справжньому, і я брикаюся доволі сильно, намагаюся струсити створіння руками і кричу, бо вони ніяк не відстають.

Ситуація лише погіршується, і врешті-решт мій біль стає нестерпним, тож я у відчаї набираю в легені повітря, горлаю чимдуж, не припиняючи боротьби, і нараз прокидаюся.

Я лежав розкритий, скинувши ковдру, яка сповзла на підлогу, і тремтів від холоду.

Одне з вікон у кімнаті було відчинене, і холодне нічне повітря з гір струменіло всередину. Разом із ним струменіли звуки транспорту на дорозі, якою відступало німецьке військо.

Несподівано решту звуків заглушив скорботний свист — потяг щойно виїхав з тунелю і рухався по віадуку. Відступаючи, німці використовували всі засоби.

Знову Стефа?

Поки повільно я зігрівався в ліжку, не спроможний заснути, почув, як відчинилися двері Стефиної кімнати й тато, знову навшпиньках, попрямував до своєї, відчинив двері, зайшов і зачинив їх за собою.

5

Тато пішов геть?

Наступного ранку тато зібрав нас усіх і оголосив, що не повернеться до свого підрозділу, а дезертує і піде до партизанів. Росіяни наступають, і нам слід чинити спротив, щоб завадити їм і надалі вбивати наших. Саме тепер представників української інтелігенції затримують на щойно захоплених територіях, і їхнє життя під загрозою. Треба вжити заходів, щоб завадити в тім росіянам. Він вступав до лав німецького війська передусім для того, щоб здобути військову підготовку й досвід. Він їх здобув, тож тепер був готовий застосувати їх на благо. Він піде по обіді.

Ми маємо якнайшвидше забратися звідси, бо вторгнення росіян у регіон — можливо, питання кількох днів, якщо не годин. Вони дізнаються, хто він такий, — у місті обов’язково донесуть, — і це дорого нам коштуватиме. Щонайменше — нас вишлють до Сибіру, а може, нас чекає навіть гірша доля.

Найбільша небезпека чекає нас із Норою. Бабу навряд чи займатимуть, до того ж вона дуже стара і їй буде важко вирушити у вигнання.

Він поговорив зі Стефою, і та погодилася піти з нами. Вона візьме із собою сина і роститиме нас як своїх дітей. Вона ж, урешті-решт, частина родини.

Він говорив до тебе?

Нора почала плакати та благати його не йти. Мама померла, і ми залишилися сиротами. Його пояснення, що в будь-якому разі він мусить нас залишити, хай він піде в партизани чи повернеться до підрозділу, не допомогли. Не допомогло й пояснення, що він не може просто дезертувати й вирушити з нами до Німеччини — тоді його схоплять і стратять. В істериці вона побігла до своєї кімнати й замкнулася зсередини.

Тато провів мене до кімнати, де ми колись втрьох спали, і поговорив зі мною.

Я стояв, а він опустився на коліно, поклав руки мені на плечі і, дивлячись мені в очі, розпочав.

Він нагадав мені історію Агамемнона і його доньки Іфігенїї. Ми обговорювали ту оповідь, коли вперше я читав «Іліаду». Агамемнон приніс у жертву доньку заради свого народу. Обов’язок ватажка перед своїм народом вищий за родину. Він нагадав мені, що я тоді з ним погодився, і я це підтвердив, як і те, що погоджуюсь і тепер.

Він сказав, що його попросили очолити батальйон, який саме формувався, і він погодився. Він їм потрібен, тож не може відмовитися. Це його обов’язок. Він не сумнівався, що врешті-решт росіяни програють — їх розгромлять німці або їхні ж теперішні західні союзники. Він постійно думатиме про нас і намагатиметься підтримувати зв’язок, і він переконаний, що ми обов’язково колись возз’єднаємося.

Він попросив, щоб я був сильним і доглядав інших. Це був мій обов’язок як чоловіка. Я ще хлопець, але хлопець теж чоловік.

Сльози виступили в моїх очах, і крізь них я сказав, що зроблю, як він просить, але волів би піти з ним і бути його джурою, як колись у старших козаків. Я допомагав би йому в усьому, навчився б воювати і служив би разом із ним нашому народу.

Його очі дивно замерехтіли, він нахилився до мене, обійняв і сказав, що любить мене найдужче, але так не можна. Джур більше немає, і такі спроби суперечитимуть правилам. Я маю поводитись, як він просив, залишатися стійким і не втрачати віри. Війна дійде кінця, ми возз’єднаємося, і все знову буде добре.

Я погодився, що він має рацію, сказав, що зроблю, як він просить, але, як не намагався, не зміг стримати сліз і кинувся йому на шию, чимдуж обійняв і поцілував очі та щоки.

Він у відповідь поцілував мої очі й щоки. Так ми довго стояли обійнявшись.

Він пішов?

Він одягнув військові галіфе й чоботи на додаток до звичних сорочки й піджака, взяв ремінь із пістолетом, автомат і маленьку валізу з особистими речами, світлини мами, Нори, мене і нас чотирьох разом. (Коли він прийшов додому, був без гранат.) Його військові кашкет, сорочку й кітель він наказав спалити, а попіл розвіяти або закопати.

По дорозі в село він мав зустрітися з кимось, чиє ім’я я чув, коли підслуховував розмову крізь двері. Я попросив дозволу супроводити його туди, але він сказав, що такого не дозволяють. Він обійняв і поцілував нас усіх і вийшов. Я бачив, як він ішов стежкою через город, вийшов крізь фіртку, зачинив її, повернув праворуч і пішов за місто.

Раптово усвідомивши, що я можу це зробити, я побіг до кімнати, де ми розмовляли раніше, виліз крізь вікно, через яке заліз, коли померла мама, вибіг у сад, переліз через паркан і, ховаючись за огорожами, кущами й деревами, спостерігав, як він іде до пагорбів.

На якусь мить я його загубив, але він з’явився на іншому боці, коли піднявся на великий пагорб, і я побачив, як він іде швидко шляхом, що незабаром з’єднається з більшим, що веде до згадуваного села. Я добре його бачив і, ховаючись за кущами й деревами, час від часу перебігаючи і низько схилившись, ішов за ним назирці доволі довго, доки зрештою, лежачи у високій сухій траві, яку я розхилив руками, не побачив, як він підійшов до воза, запряженого конем, з погоничем попереду, що чекав на нього.

Поруч із возом стояв чоловік, вони потисли руки, сіли у віз, погонич ляснув батогом, віз рушив уперед і за кілька хвилин зник за краєм пагорба, де шлях ішов під укіс. Далі я вже не намагався за ним бігти, щоб побачити ще трохи.

Наближаючись до хати, ще досить далеко від неї, я почув, як Нора несамовито гамселить по клавішах піаніно, стираючи тим образи в моїх очах.

6

Німці винеслися з хати?

Невдовзі по тому, як я повернувся, бабина знайома з нашої вулиці прибігла і повідомила, що німці, які жили там, щойно виїхали. Вантажівка і кілька пасажирських автомобілів від’їхали, коли ранок добігав кінця, винесли якісь меблі й цілу купу іншого майна, завантажили в машини і поїхали геть, залишивши хату порожньою.

Ти пішов подивитися?

Я хотів, щоб ми всі туди негайно пішли й перевірили, але баба й Стефа не виявляли бажання, побоюючись, що то незаконно, і я навіть не став питати Нору, що й надалі молотила по піаніно, забувши про довколишній світ.

Побоюючись, що двері замкнені, я взяв ключ, що зберігався в шухляді батькового нічного столика біля ліжка, знову виліз крізь вікно й побіг до хати.

Двері, на диво, виявилися незамкнені, хоча принесений ключ до них підійшов.

Із серцем знов у горлі, я увійшов усередину, причинив двері й обійшов кімнати.

Хата була майже порожня, лише де-не-де на підлозі було розкидано речі, а ще залишено меблі, передусім великі, як-от шафи й ліжка, які важко винести.

Спершу хата видалася мені чужою і начебто належала вона комусь іншому, а не нам, але згодом я почав пригадувати розташування кімнат, яке запам’ятав, ще ходячи тут з батьками, коли хату будували, і дедалі дужче відчував, що я в себе — в нас — удома. Усвідомивши це, я почав помічати її красу — високі стелі, лискучу паркетну підлогу, високі вікна з прозорим склом без ґраток, гладеньке біле емальоване поруччя вздовж тераси біля чорного ходу на першому поверсі й маленький балкон на третьому… Величезну вітальню на головному поверсі можна було поділити надвоє пересувною складаною стіною з лискучого світлого дерева, подібного на паркет. Я згадав, як тато і мама говорили про неї, і ніяк не міг того уявити — й ось я бачив її на власні очі! Стіну не розсунули, тож я поквапився її розтягнути, щоб побачити, як від цього зміниться кімната. Мені більше сподобалася нерозділена, і я знову її склав.

На кухні був розгардіяш, що мене дратувало, і я взявся прибирати, щось кидаючи в сміттєве відро, а решту складаючи в шухляди й шафи. Підлогу вкривало сміття, тож я знайшов мітлу й замів її. Так я зробив у всіх кімнатах на головному поверсі, залишивши неприбраними приміщення на останніх двох. Це забрало б забагато часу.

На декількох ліжках були простирадла, і я розправив їх, щоб ліжка стояли застелені.

На ліжку у великій — батьківській — спальні лежало червоне атласне простирадло, я розгладив його, аж воно блищало, як рідка червона фарба. Я кинувся на ліжко, кілька разів підстрибнув і вирішив, що заночую тут, але потім зрозумів, що не зможу — вдома почнуть хвилюватися, де я, і прийдуть мене шукати. Я пообіцяв татові поводитись добре і мав дотриматися слова.

Я востаннє озирнувся перед тим, як піти. Хата належала нам. Я уявив, як ми живемо в ній учотирьох, наче мама досі жива і тато з нами, а війни не було й нам із Норою не треба нікуди тікати. Задоволений і втихомирений, яким не був уже давно, я вийшов, замкнув двері, поклав ключ до кишені й повернувся до баби. Повернувшись, я одразу сховав ключ у шухляді нічного столика.

Тобі щось наснилося?

Тієї ночі мені наснилося, що я залишився сам у нашій хаті й вийшов на балкон, а навкруги немає жодної іншої хати, лише чисте поле в жовтих квітах, які видніли в темряві, і небо над головою насичено чорне, але повне яскравих зірок. Моя сорочка розстебнута на грудях, і пахучий легіт лоскоче обличчя, приносячи із собою солодкавий запах трав.

7

Ви готувалися в дорогу?

Наступних пару днів усі вдома були зайняті виключно підготовкою до подорожі.

Пекли хліб, нарізали скибками, знову ставили в піч, робили сухарі й запихали їх у дорожні лантухи. Зривали яблука й груші, деякі ще недозрілі, нарізали й сушили так само, зав’язували в окремі мішечки, а потім складали в лантухи. До цього додали кілька лантухів картоплі й один маленький моркви. Заплатили, щоб зарізали кабана, наробили ковбас, закоптили, загорнули в газети, склали в кошики й поставили поруч з лантухами з харчами. Запас поповнився іншою провізією: слоїками із салом, сіллю, милом тощо.

Всі приготували собі одяг, і кожен поклав свій у валізу разом з особистими речами — гребінцем, зубною щіткою, рушником тощо. Я хотів узяти два томи Свена Гедіна, але вирішив, що вони заважкі, і, продивляючись свою маленьку бібліотеку, що тулилася на полиці, нарешті зупинився на тоненькій і пошарпаній «Акселевій печері». Вона нагадала мені про найщасливіші хвилини мого дитинства, пов’язані з мандрами, в які я саме мав вирушити, і щось у ній підказувало, що саме її було мені слід взяти із собою. Напевне, це частково було й через сни про темні ночі, які я мав останнім часом, а також через щось інше, чого я ніяк не міг вгадати. Просто відчувалося, що саме цю книжку я маю взяти із собою.

Важливі документи, як-от метрики, та сімейні світлини зібрали, поклали до коробок і запхали в одну з двох валіз, які несла Стефа. Привели її сина, і ми чекали на потяг, що мав забрати нас звідти геть.

Ви сіли в потяг?

Ми сіли в потяг посеред ночі.

Ми знали, що він їде, тож, очікуючи, я заснув одягнений і, коли мене розбудили, увесь трусився, й мої зуби цокотіли, наче від холоду.

Від баби пахло передвоєнними часами, я обійняв її перед тим, як вийти за двері. На щоці, куди вона мене поцілувала, лишилася велика мокра пляма. Як завжди, в чорному з голови до п’ят, вона закрила собою дверний отвір, наче стіжкувата купа попелу мого минулого, проводжаючи поглядом віз, що нас відвозив. Пройти повз неї було б непросто.

Ми їхали крізь пусте та темне місто, але на залізничній станції, осяяній холодним і різким світлом карбідних ламп, вирував люд. Усі кудись квапилися, а потяги терпляче стояли на рейках — довгий ряд червоних вантажних вагонів із відкритими дверима, деякі — повні людей, що витріщалися навкруги, в інші саме сідали, а ще інші — печери непроникної темряви, які чекали своєї черги.

Хтось перекинув відро суниць, яке, ймовірно, принесла селянка зрання, щоб погендлювати, і через безліч людських ніг, що їх топтали, від них на майданчику залишилася велика пляма слизької червоної речовини.

Дехто ковзався на ній, і я також упав і вимазав ногу й штанці з одного боку в червоне, наче викупався в калюжі крові. Всі сказали, що то лихе знамення. Ногу я вимив наступного дня, коли ми зупинилися на станції, але Стефі довелося кілька разів прати штанці, щоб бодай частково змити пляму. Та все одно слід залишився на них назавжди.

Ми вчотирьох сіли у вагон, де нас уже чекали тета Еда і вуйко Ґенко. Там стало б місця ще десь на два десятки пасажирів. У кутку ми знайшли місце для себе і для наших речей, послали постіль, яку взяли із собою, полягали, чекаючи, доки потяг відійде, щоб заснути.

По довгому часі безшумно, наче побоюючись, без гудка чи свисту він гойднувся, застиг на мить і важко покотився вперед, поступово пришвидшуючись, прямуючи на захід, лишаючи позаду віадук, місто і тунель.

Надворі стояла цілковита пітьма, і я незабаром заснув, заколисаний гойданням потяга, брязканням муфт, що зчіплювали вагони, скрипом пружин і стукотом коліс.

8

Якою була подорож?

Ми просувалися повільно, іноді зупиняючись на кілька хвилин, а часом — на кілька годин, очікуючи на дозвіл рухатися далі, чи то головною колією, чи то другорядною, куди нас переводили, щоб пропустити інші потяги, зазвичай ті, вже описані вище, що везли німецьких вояків.

Разів зо два на день потяг зупинявся на станціях, де можна було роздобути води, помитися й приготувати їжу. Готували в полі неподалік від рейок, де люди могли назбирати хмизу для багаття.

Цим опікувалася Стефа, і я їй допомагав, збираючи гілки для вогнища й каміння, щоб на нього поставити баняк, Нора ж або приєднувалася до нас, або доглядала Стефиного малого. За кілька зупинок ми вподобали кілька каменів і забрали їх із собою, щоб далі користатися ними й не гаяти часу на шукання.

Попри те, чим насправді була ця подорож потягом, мені в ній щось подобалося — я мандрував до чужої країни, проминав різноманітні незнайомі регіони, дуже подібно на те, що робив Свен Гедін, подорожуючи вниз річкою Тарим крізь Сіньцзян.

Вихляння й повороти, які робив потяг, справді нагадували русло Тариму, наче я мандрував човном. А ще подобалося, коли потяг заходив на довгий вигин і можна було побачити обидва кінці — попереду паротяг, що відригує дим, і останній вагон позаду. Тоді я бачив увесь потяг з відчиненими дверима вагонів, людьми, що стояли або сиділи на підлозі, звісивши ноги, і вивчали краєвид, який не переставав мінятися. Це мені також подобалося, бо нагадувало, як ми брали потяг, коли в моєму дитинстві влітку їхали провідати бабу. Тож коли потяг заходив на вигин, я наче переносився на коротку мить у ті ідилічні часи перед війною, коли ми ще не зазнали всіх жахіть, що сталися відтоді, і вчотирьох — тато, мама, Нора і я — мирно й щасливо мешкали на дворі граб’ї Кароля.

Вузлова станція?

За кілька днів ми прибули до величезної вузлової станції в угорському місті й на якийсь час зупинилися там.

На рейках стояло багато потягів, а між ними — запряжені кіньми вози, що привезли втікачів, і тепер люди перетягали свої пожитки до залізничних вагонів. Більшість возів і коней кидали тут, і їх забирали представники угорської влади, хоча були й такі, що поверталися, звідки приїхали, візники яких не планували тікати, і їх наймали лише для того, щоб вони привезли втікачів і висадили.

Потяги формували й переформовували, вагони додавали й відчіпляли, поставали нові потяги, деякі відходили, тоді як інші чекали.

Серед рейваху возів, коней і цивільних ми бачили мадярських жандармів у чорних капелюхах з когутовим пір’ям, хвацько встромленим з одного боку. Ті жандарми ходили навкруги із зарозумілим виразом обличчя, мали загрозливий вигляд і здавалися недоречними, як у часі, так і в просторі, нагадуючи мені картинки з книжок про порослі лісами гірські регіони, єгерів, мисливців і розбійників. Ми начебто опинились у напівцивілізованому середовищі сторіччя тому чи й раніше.

Пан Атрамент?

Я блукав цілий день уздовж рейок поміж потягів і возів, не знаючи, чим себе зайняти, і, здається, на третій день після прибуття побачив постать пана Атрамента, що, розгублений і збентежений, стояв біля воза, настирливо позираючи навкруги, ніби когось шукаючи.

Коли він мене побачив, його обличчя просяяло, і він завзято замахав, щоб я підійшов. Він прибув напередодні й планував тікати з усіма, але передумав і вирішив повернутися. Тікати в чужі землі в його віці було заважко, і його тягнуло додому. Речі вже лежали на возі, і візник збирався везти його назад.

Однак у нього була невеличка проблема — він працював над книжкою під назвою «Теорія людини», в якій спробував визначити, що таке бути людиною в наші часи. Роботу він щойно завершив, але не хотів брати рукопис із собою. Він ніколи не зміг би видати її за панування росіян. Якби ж тільки навідався хтось, хто узяв би її із собою на Захід і там надрукував.

Мене до нього послав сам Господь! Годі уявити когось кращого, хто міг би з’явитися цієї миті. Я ще юний хлопець, але розумний, і попереду в мене блискуче майбутнє. Він довірить мені рукопис, впевнений, що я знайду когось, хто його видасть.

Не чекаючи моєї згоди, пан Атрамент почав нишпорити в одному з клунків на возі, витягнув звідти тонкий стосик паперу в теці, перев’язаній навхрест тонким шнурком, і втулив мені в руки.

Я можу прочитати рукопис, сказав він. Він був певен, що я знайду в ньому чимало корисного. Оскільки я щойно втратив маму й дім, а батько мій далеко, ця праця допоможе мені не занепасти духом. Для мого віку я був непересічно розвинений, і, спостерігавши за мною тривалий час, він був певен, що я зрозумію його твір.

Здивований і зворушений, не знаючи, що відповісти, я мовчки взяв рукопис і притиснув обома руками до грудей, як зазвичай робив із книжками, які носив із собою і читав. Я не зовсім розумів, у чому полягала моя місія, але був рішуче налаштований виконати те, про що мене просили.

Амор?

А чи знаю я, запитав він, змінивши тему, що кілька днів тому відбувся великий бій між українськими партизанами й росіянами? Він назвав село, біля якого сталася сутичка, саме те, про яке говорив чоловік, що приходив до тата тієї ночі. Ні, звідки я можу знати, виснував він сам. Бій був напередодні його від’їзду, і в місті тільки про це й говорили, але потяг, яким ми їхали, тоді вже відійшов. Українські повстанці дали бій російським партизанам, вів він далі, і взяли гору, але тоді російське військо прорвалося й оточило українців. Загін знищили. Багатьох убили й взяли у полон. Лише кільком удалося втекти. Загін очолював Амор.

На мить я заціпенів, почувши ім’я Амор, і не зреагував. Воно видалося мені знайомим, але я не міг вгадати чому. Тоді згадалося мені прізвисько татового коня у дворі граб’ї Кароля — Ян Амор, і я зрозумів, що сталося. Тато відкинув Яна, польський аналог Івана, і залишив Амора. Амор — «кохання» латиною, і, наскільки я знав тата, було цілком можливим, що він вирішив, що це було для нього доречне псевдо.

Із клубком у горлі я запитав про долю командира. Його вбили, полонили чи, може, він утік?

Пан Атрамент не знав відповіді. Про бій було відомо мало, ходили різні поголоски, але про Амора нічого не казали.

Я полегшено зітхнув, але не виказав своїх почуттів. Я вважав за краще не відкривати йому своїх думок. Так я нібито усував чи принаймні зменшував імовірність того, що тата може спіткати лихо.

Прагнучи забратися геть від джерела лихих новин, знову думаючи, що так вони нібито стануть менш вірогідними, я сказав, що маю йти і зроблю все можливе, аби рукопис надрукували, і ми попрощалися.

Коли я йшов, він сумно згадав, що Обскура сконала в ніч перед його від’їздом. Вона відчула, що він збирається їхати, і вирішила й собі піти. Вони зустрінуться на тому світі. Йому бракувало часу поховати її, тож він попросив сусідів це зробити. Якщо вони цього не зробили, він поховає її сам, коли повернеться додому.

Нора?

Атмосфера у вагоні була напруженою. Вони також почули про бій і командира Амора, й усі засмутилися. Тета Еда зблідла, як ніколи раніше, вуйко Ґенко спохмурнів більше, ніж звичайно, а очі Стефи почервоніли. Вона, вочевидь, плакала. У Нори була істерика. Вона верещала крізь сльози, що Амор, напевно, тато, бо тато мав коня на прізвисько Ян Амор, якого любив, і що він обрав собі за псевдо Амор, бо Ян — то польське ім’я, а він не хотів, щоб думали, ніби очільник загону українських повстанців поляк. Вона була впевнена, що тата вбили, і ми тепер круглі сироти, і немає нікого, хто про нас подбає.

У мене ніби щось обірвалося всередині, і охопила мене нестримна лють. Я підбіг до неї і, з обличчям налитим кров’ю, закричав на все горло, що то неправда. Тато — зразковий вояк, і він не дозволив би росіянам себе вбити. Він не так давно вирвався з оточення неушкодженим, і так само було й тепер. Крім того, повстанці потребують його і зробили б усе, щоб його захистити. Йому, напевно, вдалося втекти.

Потім незаплановано, сам насправді повіривши власним словам, ніби так воно й було, я сказав, що тільки-но розмовляв із паном Атраментом і він розповів мені про бій і татову втечу. Тата бачили після бою з кількома його вояками, вони перегрупувалися й чекали на підкріплення, маючи намір продовжувати боротьбу.

Величезна брила, здавалося, звалилася з моєї душі, і я усвідомив собі, як вона досі на мене тиснула. Світ раптово прояснішав, як і моє життя та майбутнє. Я почувався краще, ніж до того, коли почув новини від пана Атрамента, можливо, так, як почувався до війни, коли ми були вчотирьох. Тато був живий і здоровий, він воюватиме за наш народ і переможе, й одного дня ми будемо знову разом утрьох.

Наче виснажений через ті велетенські зусилля, яких мені довелося докласти, я присів на підлогу там, де стояв, затулив обличчя руками й заплакав, здригаючись і схлипуючи.

Мене обійняли чиїсь руки й притулили до теплого тіла, і я побачив, що то Стефа, яка стала навпочіпки біля мене. Вона нахилилась і поцілувала спочатку в щоки, а потім в очі й довго міцно мене пригортала, гладячи по голові. Я спершу не побачив Нори, але потім помітив, що вона переді мною, теж на підлозі, й несамовито гамселить по ній, наче по клавішах піаніно. Відтоді вона часто так робила.

9

Теорія людини?

Наш потяг відійшов наступного дня, і я сидів на підлозі біля дверей і читав рукопис пана Атрамента, звісивши ноги через край. Через отвір натягнули мотузку, щоб люди не повипадали, але вона не була досить товстою, щоб цьому завадити. Та мотузка була не більш ніж нагадуванням, що за нею небезпека.

Рейки бігли крізь рівну місцевість з охайними біленькими хатками під дахами з червоної черепиці, що ховалися за парканами зі штахету. Уздовж рейок росли сади й кущі, за ними видніли гарно оброблені поля, що тягнулися ген аж до невисоких пагорбів на обрії. Деякі з піль уже були голі, але інші й досі буяли темно-зеленою рослинністю, що чекала на жнива. Високо над землею, не заважаючи їй, висіло бліде безхмарне синє небо із сонцем посередині. Повітря було свіже й прохолодне, як на початку літа. Здавалося, клімат тут був м’якший і вологіший, ніж з іншого боку гір.

Я зняв шнурок, що зв’язував теку, і почав гортати рукопис. Він був напрочуд тонкий, не більше двадцяти сторінок, написаний чорним чорнилом охайним каліграфічним почерком пана Атрамента. Майже видавалося, що рукопис надруковано чудовим курсивним шрифтом. Текст починався після титульної сторінки.

Перше прочитане речення мене одразу здивувало: «На початку Бог створив небо та землю» — тотожне тому, яким починається Біблія, і яке я завчив у школі на заняттях з катехізису. Я читав далі, текст і надалі не відрізнявся: «А земля була пуста та порожня, і темрява була над безоднею, і Дух Божий ширяв над поверхнею води…»

Я був приголомшений — що це, якийсь жарт? Чи пан Атрамент морочив мені голову, іронічно натякаючи, що мені варто шукати втіхи від злої долі в Біблії, щоб зрозуміти, що в Книзі лихої долі немає?

Це не мало сенсу. Він говорив серйозно і не міг глузувати з мого становища.

Неохоче, але наполегливо я читав далі й зрозумів його задум: він змішував біблійний текст із власними словами, змінюючи його і спрямовуючи в інший бік. Це стало очевидним, коли він увів людську постать. За його текстом: «І сказав Бог: створімо людину за образом її сусіда, за подобою сусіда», замість: «І сказав Бог: створімо людину за образом Нашим, за подобою Нашою», і далі: «І створив Господь Бог людину з пороху земного. І дихання життя вдихнув у ніздрі її, і стала людина живим створінням з Божим духом у ній», замість «І створив Господь Бог людину з пороху земного. І дихання життя вдихнув у ніздрі її, і стала людина живою душею». Він казав, що всі люди створені однаково й усі мають у собі щось божественне.

Знаючи те, що я пізнав за своє коротке життя про людину, я вважав це безглуздим і був ладен кинути читати, але через цікавість, куди ж він гне, продовжував. Поступово його писання видавалося не таким безглуздим, як нудним, тож я почав перестрибувати через речення, потім абзаци і врешті сторінки. Він наполягав на тому, що всі люди хороші й усі мають божественний дух у собі, що людство — це втілення Господа. Я ще не дійшов кінця, але вже зрозумів, до чого він веде: люди мають любити одне одного й поклонятися одне одному, як Господу, як колись вони любили Його й поклонялися лише Йому самому.

Я складав переглянуті сторінки коло себе на підлогу. Раптом подув вітру увірвався знадвору й поніс титулку. Вона піднялася в повітря білим птахом, граційно потріпотіла в ньому кілька секунд і щезла, опустившись праворуч від мене. Потяг посувався вліво.

Я згадав про пелюстки ромашок, які відривають, промовляючи «любить — не любить». Мені це видалося кумедним, і я вирішив зімітувати процес зі сторінками рукопису — я підкидатиму їх угору одну за одною, промовляючи: «Бог любить мене — Бог не любить мене». Цікаво, чим все закінчиться.

Я зібрав сторінки, що розклав долі біля себе і, починаючи від першої й далі за порядком, став підкидати їх одну за одною в повітря, голосно промовляючи фрази.

Вуйко Ґенко, вочевидь, спостерігав за мною і, коли я викинув кілька сторінок, крикнув, щоб я припинив. Я засмічую землю папером.

Я відповів, що то не папір, а ромашкові пелюстки і що я намагаюся дізнатися, чи любить мене Господь, чи ні.

Не знаю, почув вуйко мене чи ні, але він миттєво заволав сердитим голосом, щоб я припинив.

Ми саме перетинали ріку, їхали по мосту, і не так через переляк, як через раптовий наплив веселощів я кинув у повітря весь стос паперу, чимдуж загорлавши: «Бог не любить мене!» — і побачив, як сторінки затріпотіли, наче зграйка зігнаних голубів, перед тим, як упасти на воду.

Я повернувся до нього й зухвало крикнув, що не засмічую землю — сторінки впадуть на воду, яка занесе їх подалі.

Він з ненавистю дивився на мене з темряви своїми божевільними очима.

Тобі щось наснилося?

Тієї ночі мені наснилося, як тато й мама танцюють уночі. То було останнє, що я снив про них.

Ніч, я стою в полі, такому, що наснилося мені після відвідин нашої хати. Земля довкола порожня й пласка, але на обрії вигинається, поросла великими жовтими квітами, що сяють, як зорі на чорному небі над головою. Місяця немає, але я бачу все навкруги надзвичайно виразно. Цього разу, здається, це є не лише через зорі, а й завдяки квітам. Вони випромінюють світло, як зорі.

Раптово я відчуваю, як щось схоже на подув вітру проходить повз мене, і коли озираюся, бачу, що то танцюють тато й мама. Здається, вони пройшли крізь мене, як повів вітру.

Мама в довгій чорній сукні, в якій її поховали, і я помічаю, як виблискує брошка з гірського кришталю на її грудях. Тато вдягнений як тоді, коли відходив востаннє. Він має із собою автомат, і видно ремінець, на якому той висить, у нього ззаду на шиї. Мамі, напевно, через автомат незручно, бо вона відхиляється далі, ніж треба. Та все ж вона танцює, попри незручність, як я, коли він тримав мене, повернувшись із фронту, і, вочевидь, насолоджується тим, що вони роблять.

Вони танцювали по-іншому, коли я був малий, — повільніше й складніше, — мабуть, танго. Цей танець швидший і складається винятково з обертів — імовірно, вальс.

Вони міцно тримали одне одного, дивлячись в очі партнеру, сп’янілі від танцю, забувши про все на світі. Обертаючись, вони віддаляються все далі й далі від мене і наближаються все ближче й ближче до обрію.

І земля тепер вже не вкрита квітами, а гладенька й лискуча, як танцювальний паркет, у якому відбиваються зорі в небі, і видається, що вони заступили собою квіти.

Вони й далі обертаються, все маліючи і дедалі глибше поринаючи в землю, наближаючись до обрію.

У голові мигає мені думка, що варто було б побігти за ними, аби довше їх бачити, але я стримуюсь. У цьому немає сенсу. Вони зникнуть так чи інакше.

Ще трохи, і вони щезли з моїх очей.

10

Подорож?

Нам сказали, що потяг прямує до Австрії, тому ми могли б бути там за день, але в тому напрямку йшли значно важливіші конвої, і нам довелося їхати різноманітними кружними шляхами й чекати днями в безлюдних закутках. На додачу до Угорщини, ми перетинали короткі ділянки Словаччини й Чехії і, гадаю, одного разу Румунію. У Чехії люди запитували нас: «Prečo utíkáte?» — «Чому тікаєте?» — і коли ми пояснили, що від росіян, з нас глузували. Вони казали, що росіяни хороші.

Їжа?

Їжу готували, коли потяг зупинявся і нам казали, що ми стоятимемо тут якийсь час. Як я вже згадував, люди збирали хмиз і сухий бур’ян, усе, що горіло, розводили багаття поруч із рейками й готували їжу. Для нас, як я теж уже казав, готувала Стефа — зазвичай якусь юшку з картоплею й городиною, переважно морквою, і часом із м’ясом. Якщо потяг свистів, що відходить, усі кидали куховарити, згрібали посуд з напівзвареною їжею і швидко забиралися до вагонів.

З часом харчі, які ми везли із собою, почали псуватися — вже м’які картопля й морква випускали паростки, у сухарях завелися довгоносики, а ковбаси стали слизькими. Дехто підвішував їх на мотузках під дахом вагона, і вони звисали, великі й лискучі, розгойдуючись від руху потяга вперед-назад, ніби члени коней, які щойно помочилися.

Наліт?

Одного разу, коли ми чекали на вузловій станції у великому угорському місті, я вперше пережив наліт ворожих літаків. Це сталося серед ночі, і мене розбурхала від сну Стефа під пронизливе виття сирен. Я раніше ніколи їх не чув і подумав, що то кричать люди від переляку чи, може, вже падають бомби, але Стефа сказала, що то сирени, і пояснила, навіщо вони гудуть. Тремтячи всім тілом, майже в повній темряві, ледве зав’язавши шнурівки, я вдягнувся і вибіг разом з усіма в поле, подалі від станції, але місто тієї ночі не бомбили.

Коли ми повернулися до залізничного вагона, я подумав, що те, що сталося, не таке вже й страшне, і з приємністю чекав на черговий наліт. Кумедно було бачити деяких дорослих настільки наляканими тим, що з ними станеться, — вони зблідли, плакали, трусилися, намагалися сховатися. Хай там як, але я зовсім не боявся і був певен, що зі мною нічого не буде.

Найгірше було з тетою Едою — її обличчя зблідло, як крейда, зуби цокотіли, руки підстрибували, і коли вона сиділа нерухомо, її ноги торохтіли по землі, як чиїсь нервові пальці, що вибивають шалений ритм. Треба було чимало часу, щоб вона повернулася до нормального стану.

11

Стефа?

Стефа, вочевидь, мене любила. Вона допомагала мені митися й одягатися, стежила за моєю зачіскою, що доводилося робити часто, бо я не взяв із собою люстерка, а позичити його в когось було непросто. Я зазвичай крутився біля неї, коли вона готувала, не так заради розмов, як щоб побути поруч і відчути її духовне тепло, як відчував фізичне тепло вогню. Іноді, обіймаючи свого сина, вона обіймала й мене, пригортала нас обох до себе і ніжно погойдувала.

Вона казала, що я дуже подібний на тата і, коли виросту, теж буду сильний і гарний, як він.

Вона часто цілувала мої очі, казала, що вони чудові.

Нора?

Якоїсь миті Нора почала нас нехтувати. Хоч вона зазвичай їла з нами й іноді спілкувалася, та перенесла свої спальні речі ближче до польської родини, яка була з нашого міста, і проводила майже весь час із ними, розмовляючи польською. Іноді вона навіть їла з ними.

Мені це не подобалося, і якось я запитав її, у чому справа. Чому вона так поводиться?

Вона позирнула на мене сердито і сказала польською: «Zostaw mnie. Co chcesz ode mnie?» — «Не чіпай мене. Чого ти хочеш від мене?»

Я був приголомшений. Ми ніколи не говорили між собою польською на самоті, навіть коли жили в Польщі, і моє обличчя почервоніло, і я вибухнув від гніву українською: «Зрадниця! Полькою-сь стала, тоді як тато за нас воює!»

Вона з ненавистю подивилася мені в очі й сказала презирливо, знову польською: «Kłamałeś mnie wtedy. Ojca już nie ma» — «Ти збрехав мені тоді. Батька вже немає».

Безмірно вражений, закляклий, неспроможний знайти бодай слово у відповідь, я спостерігав, як вона повернулася, пішла геть і задоволено всілася поруч зі своєю нещодавно знайденою родиною.

Вуйко Ґенко?

Невдовзі по тому трапилося ось що.

Потяг зупинився на другорядних рейках серед поля, і ми чекали дозволу рухатися далі. Більшість людей вийшли з вагона, і залишилися в ньому тільки я та ще кілька.

Польська родина, яку я згадував вище, мала із собою велику ілюстровану Біблію, яку час від часу читала. Я заздрісно за ними спостерігав, але соромився попросити дозволу її подивитися. Крім того, я не хотів просити через те, що трапилося між мною і Норою.

Я побачив, що тепер книга лежить поверх одного з клунків, і подумав, чому б у неї не зазирнути. Мене цікавило, які там ілюстрації.

Вуйко Ґенко заскочив мене за цим і заволав бичачим голосом, щоб я повернув Біблію на місце. Вона не моя, отже, мені не можна її чіпати.

Я сказав, що лише подивлюся малюнки й поверну, та він знову заволав, щоб я поклав книжку.

Я не певен, чи зробив би так, чи ні, бо тієї миті він підбіг до мене, вирвав книгу з рук, кинув поверх клунків, ухопив за комірець сорочки позаду, повернув мене і почав бити долонею по заду.

Мені в житті ніколи не завдавали хлосту, і мене охопило таке відчуття обурення, якого я досі не відчував жодного разу, я закричав на повен голос, щоб він припинив, і почав викручуватися, щоб йому було важко мене бити.

Почувши мій крик, до вагона позбігалися люди, нас розборонили, і ми вдвох пояснили, що сталося.

Польська родина сказала, що не вбачають нічого поганого в моєму вчинку, Біблію я міг дивитися досхочу, але вуйко Ґенко сказав, що я неслухняний хлопець і перед смертю моя мама просила доглядати за мною, і саме це він і робив.

Тремтячи всім тілом і, як я відчував, з пополотнілим обличчям, однак напрочуд спокійний, я процідив крізь зуби, пронизуючи його поглядом, що вб’ю його за те, що він зробив, і щоб він і подумки не клав вчинити таке ще раз.

Він збентежено всміхнувся, позирнув убік, повернувся і, беззаперечно переможений, пішов геть.

12

Ти помстився?

За кілька днів по тому наш потяг зупинили опівдні й наказали залишатися на рейках, очікуючи на дозвіл продовжити рух. Це мало трапитися незабаром.

Свідомі того, люди не намагалися готувати, і більшість не залишали своїх вагонів або, якщо все ж виходили, трималися неподалік від потяга.

Це, певно, було біля якогось великого міста, бо три-чотири пари рейок бігли поруч і потяги постійно мчали ними вперед і назад, рухаючись на великій швидкості.

Я залишався у вагоні й лежав на спині в своїй постелі, як пригадую, задивлений у стелю, зайнятий своєю черговою уявною пригодою.

Мої думки раптом перервали галас і метушня, що лунали ззовні. Зацікавлений, я швидко зірвався і вискочив з вагона.

З цього боку потяга не було майже нікого, але здавалося, що з того боку відбувається щось справді серйозне.

Я швидко проліз туди під зчепленням між нашим і сусіднім вагоном та проштовхався крізь юрбу, що зібралась неподалік.

На землі ліворуч від рейок долілиць лежав чоловік. Його руки й ноги мирно витяглися вздовж тіла, наче він відпочивав, але йому бракувало більшої частини черепа. Від останнього майже нічого не лишилося, лише багато крові, перемішаної з чимось сірим, схожим на густу вівсяну кашу. Волосся на тому, що залишилося від його голови, теж просякло кров’ю і сірою речовиною, і вони ж були розбризкані по спині, плечах і на землі навколо тіла.

Кілька секунд я не рухався, думаючи, що то хтось чужий, кого я ніколи не бачив, але потім помітив щось тривожне — синя картата сорочка й чорні штани на чоловікові видалися знайомими… Вони скидалися на ті, що носив вуйко Ґенко!

Мені стиснуло серце. Так! Це він! То його одяг, його темне кучеряве волосся, широкі плечі, дужі руки й ноги і велика ґуля на потилиці! Його вбито! Я сказав, що вб’ю його, і я його вбив! Те, що я лежав голічерева у вагоні, коли все сталося, нічого не змінювало. Моє бажання його вбити призвело до цієї смерті. Я винен, і мене покарають.

Із безладних уривків того, що переповідали люди, виявилося, що він прогулювався між двома рейками і його збив швидкий потяг, який саме тоді проминав. Вуйко йшов в одному напрямку з потягом і різко повернувся зі схиленою, за своєю звичкою, набік головою, і вона потрапила під бік паротяга. Здається, він не почув, що потяг наближався.

Нажаханий, я збирався забігти галасвіта й заховатися, але майже всі люди, що зібралися навколо, були чужі, ніхто не звертав на мене уваги, і мене цікавило, що буде далі, тож я залишився. Мене непокоїло, що мені зроблять опісля.

Почали з’ясовувати, хто він такий, і привели тету Еду, але, впізнавши тіло, вона відмовилася щось робити. Коли її запитали, що робити, вона сказала, що не знає. Коли підказали, що вона має залишитися з тілом і доглянути, аби його поховали як слід, вона впала в істерику, плакала й кричала, що не залишиться на поталу росіянам, а потім побігла до вагона й заховалась у кутку серед їхніх спільних речей. Відтоді вона практично звідти не виходила.

Доки люди обговорювали, що робити — повідомити відповідальних за потяг? забрати тіло із собою? поховати просто тут? — від паровика попереду почувся свист, що ми від’їжджаємо. Його тіло швидко перенесли на середину між двома рейками, витягли ковдру, під якою він спав, накрили нею тіло, підвернувши краї під низ, щоб не здув вітер. Намагалися залишити на ньому папери, що посвідчують особу, але ніхто не знав, де їх шукати, тож його залишили без документів.

У вагоні ніхто не звинувачував мене в причетності до його смерті. Люди або забули про мої слова, або не сприйняли їх серйозно, подумавши, що я просто застеріг його знову мене бити, або й не почули їх взагалі.

13

Стефин син?

Кілька днів по тому я прокинувся серед ночі. У вагоні стояла суцільна темрява, і потяг не рухався. Коли я засинав, ми їхали, але тепер зупинились і, вочевидь, знову чекали на дозвіл рухатися далі. Ймовірно, саме зупинка потяга мене й розбудила.

Виявилося, що ми десь за містом, бо навкруги була тиша. Здавалося, що всі спали. Було чути лише важке людське дихання.

Попереднього дня Стефа багато часу проводила зі своїм сином і не звертала уваги на мене. Мене спочатку це турбувало, але потім я викинув його з голови й зосередився на своїх справах. Тепер, одначе, відчуття повернулося навіть сильнішим, ніж до того. Це був страх, що мене покинуть. Вона єдина на світі, хто в мене залишився, і якби вона мене покинула, я залишився б цілковито самотнім. Почуття було надзвичайно неприємне, неначе я опинився в дуже тісному місці, через що на мене напала клаустрофобія. Голова ззаду і потилиця почали мені терпнути. Я мусив щось зробити!

Ми всі спали на підлозі, Стефин син ліворуч від мене, а вона за ним. Я чув його тихе дихання з легкими хрипами, наче в нього була маленька застуда. Я погрожував убити вуйка Ґенка, досяг у цьому успіху й уникнув покарання. А що, коли я вб’ю Стефиного сина? Я можу затиснути йому ніс, щоб він не дихав, і він задихнеться. Ніхто не дізнається, що то я його вбив, і Стефа любитиме тільки мене. До того ж який сенс йому жити далі? Стефі дуже важко дістати йому належну їжу — молоко та яйця, — а від того, що їмо ми всі, він слабне й хворіє. І якщо він виживе, що на нього чекає? Життя в чужій країні серед ворожих людей… А якщо помре мати, що він робитиме? Йому краще померти зараз.

Я лежав на спині, тож, затримавши віддих, повернувся на лівій бік, простягнув праву руку, намацав його носик і затиснув пальці. Він був крихітний, із ніздрями твердими, наче з гуми, які відкрилися, щойно я послабив пальці. Вони нагадали мені гумове каченя, яким я грався, купаючись у дитинстві у ванні.

На диво, він не намагався прибрати мою руку або вивернутися, а просто заплакав. Спочатку лише хникав, але незабаром перейшов на гучний плач.

На мить я задумався, чи не затулити йому рота рукою, щоб він задихнувся, але зрозумів, що це не спрацює, до того ж почув, як з іншого боку заворушилася Стефа. Що буде, якщо вона знайде мою руку на синовому роті?

Похолонувши від страху, я швидко забрав руку, саме вчасно, щоб уникнути дотику до її, яку вона простягла до його обличчя.

Щосили сподіваючись, що вона не з’ясує, що сталося, я скрутився клубком під своєю ковдрою, намагаючись стати якнайменшим, лежав, як мертвий, очікуючи, що буде далі. Спочатку я інстинктивно хотів повернутися на інший бік, але передумав. Краще було не ворушитися. Повернувшись, я можу привернути її увагу.

Вона нічого не запідозрила і, заспокоївши сина, знову заснула. Мені полегшало, і я відпружився, а коли потяг рушив, швидко заснув, знову заколисаний стукотом коліс.

14

Угорське містечко?

Був недільний ранок, і ми зупинилися на рейках поблизу невеличкого угорського містечка. Повідомили, що ми стоятимемо тут до після опівдня, і вранці багато людей вирішили піти й оглянути населений пункт. Я теж пішов.

Місто мало чудовий вигляд — охайні будиночки з білими стінами під дахами з червоної черепиці за штахетними парканами, які я бачив з потяга по всій країні, і чисті бруковані вулички, засаджені ретельно підрізаними деревами. Це було найчудовіше місто з усіх, які я бачив.

Особливо гарною була центральна площа, нахилена вбік від залізничної станції, звідки ми йшли. Велика й прямокутна, оточена однаковими двоповерховими будинками із такими ж білими стінами під дахами з червоної черепиці, зі значно більшою триповерховою будівлею ратуші в одному кінці під дахом з червоної черепиці, над яким здіймався високий зелений металевий шпиль із флюгером нагорі. Доглянутий тротуар з великих кам’яних плит ішов уздовж будинків, відділений бруківкою з усіх трьох боків від відкритого простору в центрі. Центральна частина була з тих самих кам’яних плит, що й тротуар, оточена щільним рядом дерев із підстриженими кулястими кронами, що ледь-ледь не торкалися одна одної. Довгі білі лавки з вигнутими спинками з тонких дощечок, подібні на ту, що стояла перед хатою, де ми жили на дворі граб’ї Кароля, розташувалися під деревами на однаковій відстані.

Мені сподобалося поєднання кольорів — червоного, білого й зеленого, і лише пізніше я зрозумів, що то кольори угорського національного прапора. Не знаю, чи то так спланували, чи просто був збіг.

Критий базар?

Одна з будівель праворуч виявилася критим базаром, і ми завітали туди після прогулянки площею.

Базари в нашому місті були відкриті, із возами, рундуками, столами, продукти лежали на землі впереміш, і це був перший критий базар, який я бачив.

На столах лежали різноманітні вироби, від одягу й посуду до харчів, усе охайно розкладене, і ми ходили рядами, захоплено позираючи навкруги, вражені такою ряснотою й ладом.

Найбільше нас вразила їжа, якої було безліч: чималі круглі буханці білого хліба завбільшки з подушку, деякі цілі, інші порізані навпіл або на чверті, складені на столах, ковбаси будь-якої форми й розміру, підвішені на стелажах, як музичні інструменти, чималі колеса сиру, деякі цілі, інші — з вирізаними скибками, товсті кусні білої свинячої підчеревини, присипані шаром червоної паприки, розгорнуті, наче постіль, і таке інше, а ще — безліч усілякої садовини.

Оце мене найбільше привабило. Ми подорожували вже кілька тижнів і їли переважно те, що взяли із собою, і я не їв нічого свіжого відтоді, як залишив дім. Найспокусливішими були кавуни. Були вони невеличкі й круглі, із біло-зеленою смугастою шкірою і яскраво-червоною полум’яною серединою. Я забув про відразу, яку відчув, коли мама змусила мене доїсти скибку кавуна, від якої вона відкусила, і не міг відвести від них очей. Мій рот переповнювала слина, я ковтав її, наче воду зі склянки. Для покупців нарізали маленькі трикутнички, щоб скуштувати перед тим, як вирішити, купувати чи ні, і дехто їх брав, але я не хотів так робити, бо було ясно, що в мене немає грошей.

На одному столі лежали яблука, груші, абрикоси, сливи та плоди завбільшки з яблуко, але зверху пухнасті, як абрикоси, і саме вони вабили мене найдужче. То були персики, але я не знав цього, бо вони не росли з іншого боку гір і я ніколи їх не бачив. Я думав, що то був особливий сорт яблук. Купа покупців відгородили мене від власника по той бік столу, і я розумів, що можу взяти один з них, покласти в кишеню і просто піти. Знову відчуваючи в горлі клубок, я простягнув руку до найближчого, узяв його пальцями, відчув його округлість і пухнастість у долоні й ніби вже скуштував. Ніхто нічого не сказав, і мені лише треба було покласти його в кишеню й піти геть.

Але тієї миті перед моїми очима виринув образ тата, і я пригадав, хто я такий. Я згадав, як гартував себе проти труднощів, які готувало для мене життя, коли ми жили на дворі граб’ї Кароля, а особливо — як легко я перемагав голод і радо сприймав покарання, коли мав обходитися без вечері, бо зіпсував сестрину ляльку. І я не був у змозі зараз встояти перед спокусою скуштувати шматок отого екзотичного плоду? І що тато й мама, й особливо знайомі, подумали би про мене, якби побачили, як я краду? Я зіщулився від самої думки, що вони подумали б, навіть якби побачили, як я вагаюся, вчинити так чи ні, і забажав десь заховатись і ніколи звідти не виходити. Я не міг так вчинити!

Інша людина тепер, повна світла всередині, як кімната, віконниці в якій нараз широко відчинили, я поклав плід на купу, з якої його взяв, обернувся й гордо відійшов від столу.

Мадярка?

Неначе височіючи над усіма довкола, мов споглядаючи все з чималої висоти, я прогулювався рядами поміж столів, уже не бажаючи та навіть не захоплюючись тим, що бачив, а просто помічаючи його та закарбовуючи в пам’яті.

Якоїсь миті я побачив за кілька кроків попереду пару, без сумніву, місцеві — чоловік середнього віку і дещо молодша жінка, — що йшли мені назустріч. Обоє були в чепурному одязі, чоловік — у темному костюмі й сорочці з краваткою, а жінка — в легкій квітчастій сукні та на високих підборах, і вони, ймовірно, щойно вийшли з церкви. Чоловік був пересічної зовнішності, а жінка — неймовірно красива, із класичним обличчям, як склянка прозорої води, і променистими очима, які нагадували мені очі пані Афродити.

Коли я помітив її, вона дивилася вбік, але потім перевела погляд на мене, глянула в мої очі й після нетривалого вагання всміхнулася — вона також помітила мої очі й визнала їх гарними. Якби я був своїм татом, вона радо стала б моєю коханкою!

Я всміхнувся їй у відповідь, і ми проминули одне одного, наче нічого й не було, а її чоловік нічого не зауважив.

У піднесеному настрої, втративши будь-яке зацікавлення до довколишнього, я швидко вийшов із базару й рушив до потяга. Я не міг пригадати, коли мені востаннє було так добре.

15

В очереті?

Стефа приготувала обід, але їсти мені не хотілося, тож я вирішив розвідати місцевість коло рейок. До відправлення було кілька годин — часу лишалося досхочу. Неподалік було щось подібне на озерце або великий ставок, і деякі люди пішли на нього поглянути, і я теж вирішив піти з ними.

На вигляд то, найімовірніше, було озеро, а не ставок, бо мало воно неправильну форму, і частина його висохла й поросла очеретом. Він був високий, мабуть, заввишки понад два метри і ріс так густо, що крізь нього було важко йти.

Я побачив у цьому виклик і вирушив в один бік, прокладаючи собі дорогу крізь хащі, наступаючи на стебла ногами й розсуваючи їх руками та ліктями.

Забравшись далеко вглиб, я зупинився і вирішив там залишитися. Було гарно й затишно бути оточеним зусібіч високими стрункими стеблами, наче стіною, і дивитися в синє небо, яким високо вгорі пливли поміж оперених кінчиків очерету білі пухнасті хмаринки. Я не бував на самоті відтоді, як залишив дім, і радів без міри, що міг нарешті лишитися один.

Земля під ногами була мокра, але я зробив щось схоже на ліжко з очерету навколо себе, зігнувши його й утрамбувавши, ліг зверху, зручно вмостився і задивився на небо.

Довкруги ходили люди, і я чув, як вони гуляють і розмовляють, але я лишався на самоті в своєму маленькому закутку і міг робити, що мені заманеться.

Я уявляв себе в Єгипті, десь на Нілі, місцині, подібній на ту, де був Мойсей, коли мати поклала його в кошик, або в Індії, де у високій траві зачаїлися тигри, полюючи на свою здобич, а також у плавнях уздовж Дніпра із запорізькими козаками, де вони готувалися до наскоку на турків, ладнаючи свої швидкі чайки. Я пам’ятав, якими видатними воїнами вони були і як вони ховалися під воду від турків і татар, занурюючись із головою і дихаючи крізь очеретинку, щоб потім несподівано напасти на ворога й перемогти. Мені кортіло самому таке спробувати.

Довкола була тиша?

Я, мабуть, мріяв так десь із півгодини або навіть більше, коли зрозумів, що довкола все стихло.

Спочатку я не хвилювався, але потім, усвідомивши, що це може значити, захолов од жаху. Чи не тому тут нікого не було, що потяг відійшов? Мені здалося, ніби я нещодавно чув гудок, який сповіщав про відправлення. Також я, здається, пам’ятав, як люди гукали одне одному, викараскуючись з очерету.

Так, я вирішив, я був певен, що чув свистіння потяга, який попереджав усіх, що час повертатися, і люди квапилися звідси, щоб на нього встигнути. Було це досить давно — хвилин зо п’ять тому чи трохи більше. І я це зігнорував!

Ти біг?

Як одержимий, я зірвався і пробував бігти крізь очерет стежкою, прокладеною раніше. Та це було неможливо, і моє просування скидалося радше на намагання звільнитися з чиїхось обіймів, аніж на біг. Я й далі проштовхувався крізь ненависний очерет, що ставав на шляху, спотикався, падав і підводився, щоб потім знову все повторити.

Та зрештою я опинився на відкритій місцині й побачив на відстані, високо на валу наді мною потяг. Він уже рухався, хоча досі повільно, і я помітив темні постаті якогось півдесятка людей, що бігли за ним, намагаючись наздогнати.

Ти кричав?

У відчаї я закричав їм, щоб зупинили потяг, простягнув руку, спіткнувся, впав, підвівся і побіг знову, витягуючи руку якнайдалі, неначе це могло допомогти. Але потяг набирав швидкість, стаючи щомиті меншим. Я не був певен, чи всі люди з тих, що бігли за потягом, спромоглися його наздогнати, але вже нікого не бачив. Я сподівався, що помиляюся і принаймні один з тих не встигнув, щоб я не залишився сам.

Ти біг далі?

Однак я не переставав бігти. Було видно тепер лише верхівки останніх кількох вагонів потяга, але я думав, що був шанс, що я ще зможу його наздогнати. Можливо, комусь удасться повідомити машиністу, що людина відстала, і він зупинить потяг.

Я пригадав тоді випадок зі шпитальним потягом, коли я в ньому забарився і ледве встиг зіскочити, як тоді я сказав собі, що більше ніколи не вчиню такого безглуздя. Цього разу мій вчинок був куди безглуздіший! Та я відігнав цю думку. Тепер був не час докоряти собі за безглуздість. Я мусив наздогнати потяг! Тож я біг далі.

Ти досяг рейок?

Облишивши спроби пересвідчитися, чи потяг і досі видно, натомість постійно дивлячись собі під ноги, щоб не впасти й не згаяти часу, я досяг валу, видерся на нього й зупинився.

Потяга не було. Однак я все ще міг бачити його на рейках далеко попереду, як він усе меншав, начебто намагаючись перетворитися на точку сходження в просторовому кресленні. Земля обабіч була пласка й порожня, а вгорі — величезне пусте небо. Я озирнувся і не побачив нікого. Усі, хто біг за потягом, зуміли його наздогнати. Я зостався сам.

Ти пригадав?

Я пригадав, як люди казали про мою вимазану розтовченою суницею ногу і штанці, що то лихе знамення. Вони мали рацію. Саме це мало статися зі мною в дорозі. Все від початку було визначене наперед. Іронічно, що на мені якраз були ті самі штанці й на них навіть тоді залишалася пляма. Ще більше лиха чекало мене попереду.

Ти зрозумів?

І тепер я зрозумів, чому відчував, що «Акселева печера» була саме та книжка, яку мені слід було взяти, залишаючи дім, — бо мої мандри мали привести до самотності.

Ти також пригадав?..

Я також пригадав кошенят, яких потопив на містку через Вечір, і подумав, як жорстоко з ними я повівся. Чи не була то кара за скоєне? Чи оминула б мене лиха доля, якби я тоді їх не потопив, якби не виявив такої жорстокості, розкручуючи їх за хвостики та чимдуж стискаючи, коли кидав у воду?

А потім я пригадав велику рибу, яку спіймав, стрибнувши на неї, — як вона підстрибувала на ріні, як хапала повітря, роззявляючи й закриваючи рота з великими товстими губами й зябрами, і як відчайдушно пручалася, намагаючись звільнитися, коли я притиснув її і бив каменем… Я був тоді виродком, і не дивно, що опинився в такій ситуації. Це була кара за те, ким я був і ким є!

Ти усвідомив?

Але потім я усвідомив, який же я дурний, що так думаю. Ніхто потай не спостерігає, що ти робиш, і взагалі немає когось, хто карає чи винагороджує тебе за твої вчинки. Те саме сталося б зі мною, якби я кинув рибу назад у воду або не вкоротив віку кошенятам. Я опинився в цій ситуації тому, що запізнився на потяг, і в ньому я опинився, бо була війна, і я запізнився на нього, бо я мрійник і не було нікого, хто доглядав би за мною, і нікого не було, хто доглядав би за мною, бо мама померла, а тато пішов воювати з росіянами.

Жодної різниці?

Але покараний я чи ні, не робило жодної різниці. Важливою була ситуація, в якій я опинився. Я мусив журитися про тепер, а не про минуле.

Що ти думав?

Що зі мною буде? — думав я. Я опинився посеред глушини в чужій країні, серед людей, чиєю мовою не володів і які були до нас переважно ворожі. Я пригадав почуті історії про те, як мадярські вояки поводилися з українськими селянами — бадіками — під час попередньої війни. Як мадяри, наче гірляндами, прикрашали українцями шляхи, вішаючи їх на деревах, що росли обабіч. Мені не варто було очікувати від них чогось доброго. Чи мене відішлють додому? Там тепер, імовірно, росіяни, і якщо не тепер, то вони не забаряться. Чи мене віддадуть у сиротинець, щоб я став мадяром? Чи стану я робітником-рабом на якомусь мадярському господарстві? Жоден із варіантів не обіцяв добра.

Мадярка?

Мені спав тоді на думку образ мадярки, яка всміхнулася мені на критому базарі. Чи варто було мені спробувати її знайти? Стати її коханцем? — Сміх та й годі. Я досі був дитиною, і навіть якби був дорослим — своїм татом — не можна сказати напевно, що ми стали б коханцями. Жінки полюбляють фліртувати, але для багатьох з них міцний шлюб, навіть якщо чоловік не найжаданіший, важливіший за красеня-коханця. Безглуздо було думати, що ця жінка мені допоможе.

Як померти?

Кажуть, коли помираєш, усе життя миттєво проминає перед очима. Бувають також і інші схожі випадки — мені знадобилося лише кілька секунд, аби подумати про все, що я перерахував вище.

Стукіт крові у вухах?

Я й досі дивився на потяг і бачив, як він зменшується, сповнений рішучості за будь-яку ціну досягти на обрії точки сходження. Йому так цього кортіло, і я подумав, що чую стукіт коліс на рейках, хоча то, мабуть, був стукіт крові в моїх вухах.

Волосся стало дубом на голові?

І саме тоді я зрозумів, що моя ситуація безнадійна і я не знав, що робити.

Хоча на мить я подумав, що помилився. Я забув про одне — я міг кричати! Та я відразу відкинув цю думку. Це не змінило б нічого. Було це не краще, ніж не робити нічого.

Всередині в мене знову похололо, і я відчув, як волосся стало мені дубом на голові.

Варіація

Sleep, baby, sleep!

Your daddy is a creep.

Your mommy is a wicked witch.

She makes you sleep in a roadside ditch.

Sleep, baby, sleep!

Інформація видавця

ЮРІЙ

ТАРНАВСЬКИЙ

ТЕПЛІ

ПОЛЯРНІ

НОЧІ

Авторизований переклад з англійської Максима Нестелєєва

Редакторка: Богдана Романцова

Коректорка: Ніка Чулаевська

Дизайнерка: Ірина Мамаєва

ТОВ «Темпора»

01030, Київ, вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4

Свідоцтво про внесення до державного реєстру:

ДК № 2406 ВІД 13.01.2006.

Тел./факс: (044) 234-46-40

www.tempora.com.ua

Підписано до друку 01.06.2019.

Папір офсетний. Формат 84x108/32.

Гарнітура Fedra Serif.

Ум. друк. арк. 10,92. Обл.-видавн. арк. 12,01. Зам. № 19-099.

Віддруковано: ТОВ «Друкарня „Бізнесполіграф“»,

02094, Київ, вул. Віскозна, 8, тел./факс: (044) 503-00-45

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру: ДК № 2715 від 07.12.2006

Читаючи цю розповідь про хлопчика, що стає свідком нацистських злочинів та намагається втекти від брутальності війни, ви відчиняєте двері до творчості одного з найсміливіших письменників нашого часу, який задовго лишається недостатньо відомим. Він покинув писати українською, щоб винайти наново англійську мову. Ця книжка стоїть поруч із творчістю Набокова та Імре Кертеса, як одкровення в трагедії, і творчість Тарнавського відчиняє нашу мову до пристрастей та винаходів структурального мага.

Steve Katz, автор книжок The Exaggerations of Peter Prince та The Compleat Memoirrhoids

Нагадуючи в дечому то Цвайґовий «Світ учора», то «Розфарбованого птаха» Косинського, роман Юрія Тарнавського «Теплі полярні ночі» становить легко написані й глибоко захопливі фіктивні спомини з ідилічного дитинства, в якому бойові та маскулінні прояви віщували нелюдськість та жах, що грядуть. Просяклий тонкою іронією та сюрреальним, цей твір є також своєрідним актом пам'яті та любові.

Michael Mejia, автор книжок TOKYO та Forgetfulness

Після прочитання «Теплих полярних ночей» читач ще довго буде сповнений трепотом почуттів та ностальгії, ніби після прослухання фортепіанної сонати Бетговена, з нервами враженими струнами. Творчість Юрія Тарнавського має в собі цю дедалі рідкіснішу властивість поетичної мови, яскравість та чистота якої роблять авторову творчість незабутньою. Ця розповідь, просякла споминами з дитинства, відрізняється від попередніх романів Тарнавського з їхнім чарівним виміром фантастики — тут з нестерпно жорстокою щирістю нам подано портрет письменника, який ми не зможемо забути.

Alain Arias Misson, автор книжок Autobiography of a Character from Fiction та The Man Who Walked on Air

Content

Юрій Тарнавський
Теплі полярні ночі

Частина перша ТЕПЛІ

Частина друга ПОЛЯРНІ

Частина третя НОЧІ

Інформація видавця