Енн Епплбом

Червоний Голод

Війна Сталіна проти України

Жертвам

Мапи

Подяки

Цю книжку неможливо було написати без щирої підтримки, допомоги та порад професора Сергія Плохія та його колег з Українського наукового інституту Гарвардського університету. Десять років тому співробітники інституту зрозуміли, що нові архівні відкриття дають змогу оприлюднити нові сторінки в історії Голодомору. І вони мали рацію. Різні дослідники інституту допомагали мені в різний час, але я особливо вдячна Олегу Воловині та Костянтину Бондаренку з проекту МАПА в Гарвардському університеті. Вони провели надзвичайно клопітку й скрупульозну роботу зі статистичними й демографічними даними та мапами.

Я безмежно вдячна за допомогу Марті Базюк з Науково-освітнього консорціуму вивчення Голодомору (HREC) в Торонто, а також Людмилі Гриневич з Українського науково-дослідного та освітнього центру вивчення Голодомору (HREC in Ukraine) в Києві. Вони обидві щедро поділилися зі мною своїми глибокими знаннями з проблематики Голодомору. Я також вдячна документалісту Андрію Ткачу за допомогу зі світлинами. Професор Андреа Ґраціозі з Університету Неаполя допоміг скласти попередній план та виступав як голос за кадром протягом усього часу, що я працювала над книжкою. Дві надзвичайні молоді історикині, Дарія Маттінґлі та Тетяна Боряк допомагали мені з дослідженням у Києві та інших містах України. Молоді докторанти Гарвардського університету Ієн Крукстон та Оксана Михед звіряли в роботі достовірність вказаних джерел і відповідність транслітерації. Цілий ряд українських істориків допомогли мені порадами та позичили власні книжки або поділилися ще неопублікованими статтями. Я розповім про них у передмові, а особливу вдячність хочу висловити Юрію Шаповалу та Геннадію Боряку. Дякую також колегам, які погодилися прочитати попередні версії манускрипту, включаючи Джефрі Госкіна, Богдана Кліда, Любомира Луцюка й Френка Сисина. Я вдячна також Найджелу Коллі та Рассу Челаку за допомогу з історією Ґарета Джонса. Також хочу подякувати Роману Процику з Фонду катедр українознавства та меценатам, особливо Любі Кладко, докторці Марії Фішер-Слиж, Аркадію Мулак-Яцківському та Івану й Гелені Панчак, а також Фонду імені Семененка Східноєвропейського Дослідного Інституту імені В. К. Липинського.

Як і раніше, Стюарт Проффітт у видавництві Пенґвін в Лондоні та Кріс Пополо в Нью Йорку стали блискучою трансатлантичною командою видавців, а Жорж Боршад — ідеальним агентом. Це вже третя книжка, яку я змогла написати за допомогою цього тріо. Я назавжди вдячна усім трьом. Річард Дюґюд працював над цією книжкою в Лондоні зі зразковою ефективністю, у той час як Річард Мейсон був чудовим та прискіпливим редактором.

Нарешті, я хочу подякувати Радеку, Тадзю та Александру — з любов’ю.

Передмова

Провісників голоду, що насувався, було чимало. Селяни України почали потерпати від голоду вже на початку 1932 року. Таємні звіти ОГПУ та листи з інших районів Радянського Союзу, де вирощували зерно — Північного Кавказу, Поволжя та Західного Сибіру — розповідали про опухлих від голоду дітей, про цілі родини, що харчувалися травою та жолудями, про те, як селяни залишали свої домівки в пошуках їжі. У березні медична комісія знайшла трупи на вулиці в селі неподалік від Одеси. Ні в кого з місцевих мешканців не було сил їх поховати. В іншому селі посадовці намагалися приховати рівень смертності від сторонніх осіб. Вони заперечували голод навіть тоді, коли голодні люди вмирали у всіх на очах.[1]

Дехто писав листи до Сталіна, сподіваючись отримати пояснення:

Шановний т. Сталін, чи є закон радянської влади, щоб селянство сиділо голодне, так як ми, колгоспники, не маємо уже з 1 січня 1932 р. у своєму колгоспі ні фунта хліба… Як ми можемо будувати соціалістичне будівництво народного господарства, коли ми приречені на голодну смерть, бо ще до врожаю 4 місяці, питаємо, за що ми бились на фронтах: за те, щоб сидіти голодними, щоб бачити, як вмирають діти в корчах з голоду?[2]

Хтось просто не міг повірити, що в усьому винна радянська влада:

В селах помирає від голоду 10–20 сімей за день, діти розбіглися хто куди, всі залізничні вокзали переповнені селянами-втікачами. В селах не залишилось ні коней, ні худоби… Буржуазія, виконуючи завдання капіталізму, створила у нас штучний голод, і цим налаштувала все селянство проти радянської влади.[3]

Проте голод організувала не буржуазія. Причини крилися в катастрофічному рішенні керівництва Радянського Союзу змусити селян відмовитися від своєї землі та вступити в колгоспи; у виселенні «куркулів» або багатших селян з їхніх домівок; урешті в хаосі, що виник унаслідок сукупності цих факторів і спричинив голод у селі. У кінцевому підсумку, це був присуд Йосипа Сталіна, генерального секретаря ЦК ВКП(б). Навесні та влітку 1932 року Сталін отримував багато термінових повідомлень з усіх адміністративно-територіальних одиниць СРСР. На підставі цих зведень він мав чітке уявлення про кризу на селі. Лідери КП(б)У опинились в особливо безпорадній ситуації й кілька з них написали Сталіну довгі листи, благаючи про допомогу.

Багато партійних лідерів в Україні вірило, принаймні наприкінці літа 1932 року, що ще більшої трагедії можна уникнути. Режим міг попросити про міжнародну допомогу, як це було під час попереднього голоду в 1921 році. Режим міг би призупинити експорт зерна або відмовитися від великих планів хлібозаготівель. Також можна було надати допомогу селянам у тих регіонах, що особливо потерпали від голоду. Певною мірою таку допомогу було надано, але в недостатніх розмірах.

Натомість восени 1932 року найвище керівництво ВКП(б) прийняло ряд рішень, котрі призвели до поширення та посилення голоду в селах України й водночас унеможливили виїзд селян за межі республіки в пошуках їжі. У розпал голоду організовані бригади партійних активістів і міліціонерів, керовані ненавистю, котру влада насаджувала протягом останнього десятиріччя, одурманені пропагандою про змову, самі, потерпаючи від голоду й страху, ходили по селянських хатах і забирали все їстівне: картоплю, буряк, кабачки, квасолю, горох, усе, що було в печі та шафах, худобу, птицю і навіть домашніх тварин.

Це призвело до катастрофи, у результаті якої на території Радянського Союзу між 1931 та 1934 роками від голоду загинуло щонайменше 5 мільйонів людей. Серед них більш як 3,9 мільйона українців. Відзначаючи надзвичайні масштаби голоду 1932–1933 років, українські емігранти в своїх публікаціях називали його Голодомором. Цей термін символічно поєднує два слова — «голод» та «мор», тобто означає навмисне винищення голодом.[4]

Однак історія Голодомору не обмежується власне голодом. У той час, коли у селян забирали останній шматок хліба, розпочався наступ на українську інтелігенцію та політичних діячів. У час, коли голод лютував у селах України, розгорнуто кампанію наклепів і репресій проти українських науковців, професорів, музейних працівників, письменників, художників, священиків, теологів, громадських діячів та державних службовців.

Публічно було засуджено, ув’язнено, заслано до трудових таборів або страчено усіх, хто був причетний до недовговічної Української Народної Республіки, а також тих, хто розвивав українську мову, літературу, мистецтво та історію. Микола Скрипник, один з найвідоміших лідерів КП(б)У, не зміг змиритися з таким станом речей та покінчив життя самогубством у 1933 році. І не він один.

Разом узяті, ці дві політичні кампанії — Голодомор взимку й навесні 1933 року та репресії проти української інтелігенції та політиків протягом наступних місяців — покликані були остаточно радянізувати Україну, зруйнувати українську національну ідею та знищити будь-яку загрозу з боку України стосовно єдності Радянського Союзу. Рафаель Лемкін, польсько-єврейський юрист та автор терміна «геноцид», розглядав голод в Україні як класичне підтвердження своєї концепції геноциду: «Це геноцид, винищення не тільки окремих осіб, але й Культури і нації». З того часу, коли Лемкін уперше ідентифікував термін «геноцид», у правовому полі його почали вживати у вужчому наповненні. Це визначення стало каменем спотикання, котрим послуговувались і росіяни, й українці. Зокрема в Україні тему геноциду використовували в політичній риториці різні сили. Саме тому епілог цієї книги присвячено обговоренню Голодомору як «геноциду», а також українським зв’язкам Лемкіна та розгляду причин, які вплинули на його визначення цього концепту.

Найважливішим є цілком конкретне запитання: що насправді сталося в Україні з 1917 по 1934 рік? Зокрема, що сталося восени, взимку та навесні 1932–1933? Які події та хід думок лідерів призвели до голоду? Хто винен? Як ці жахливі події вписуються у ширшу історію України та українського національного руху?

Також важливо знайти відповідь на запитання «а що було далі?» Радянізація України не почалася і не закінчилася голодом. Арешти української інтелігенції та громадських діячів тривали впродовж 1930-х років. Протягом півстоліття після голоду радянське керівництво й надалі жорстоко придушувало будь-які прояви українського націоналізму, від повоєнного визвольного руху до дисидентів у 1980-х. Упродовж усіх цих років радянізація часто набирала форми русифікації: українська мова мала низький статус, історію України взагалі не вивчали.

Проте найважливіше те, що не вивчали історію голоду 1932–1933 років. Навпаки, з 1933 по 1987 рік СРСР просто відмовлявся визнавати сам факт голоду. За період існування радянської держави знищили місцеві архіви, подбали про те, щоб записи про смерть не містили й натяку на голод, і навіть змінили загальнодоступні дані перепису, щоб приховати людські втрати.[5] Доки існував Радянський Союз, було неможливо написати історію голоду та репресій, які його супроводжували, на основі наявних документів.

1991 року сталося те, чого так боявся Сталін. Україна проголосила незалежність. Радянський Союз розпався, частково через рішення України вийти з нього. Уперше в історії Україна постала як суверенна держава, разом із новим поколінням українських істориків, архівістів, журналістів та видавців. Завдяки їхнім зусиллям було написано повну історію голоду 1932–1933 років.

Ця книжка починається з подій 1917 року — Української Революції та українського національного руху, котрий був придушений у 1932–1933 роках. Закінчується сучасними подіями та аналітичними міркуваннями щодо політики пам’яті в сучасній Україні. У центрі уваги — голод в УСРР, який, хоч і є складовою загальносоюзного радянського голоду, має особливі причини та природу. Історик Андреа Ґраціозі зазначає, що ніхто не плутає загальну історію «нацистських злочинів» із цілком особливою історією переслідування Гітлером євреїв і ромів. За тією ж логікою ця книжка обговорює приклади загальносоюзного голоду між 1930 та 1934 роками, що призвів до надзвичайно високої смертності, зокрема в Казахстані та деяких областях Росії, але насамперед ця книжка про особливу трагедію України.[6]

Також книга пропонує огляд досліджень з проблематики Голодомору за останні 25 років. На початку 1980-х років Роберт Конквест зібрав усі доступні на той час праці про голод. Його книжка «Жнива скорботи», видана 1986 року, і досі залишається важливою віхою в історіографії історії Радянського Союзу. 30 років по тому, вже після розпаду СРСР, у незалежній Україні було проведено кілька національних кампаній зі збору усної історії та мемуарів, що надали тисячі нових спогадів з усієї країни.[7] У цей же час архіви в Києві, на відміну від Москви, стали доступними та зручними у використанні. Відсоток розсекречених документів в Україні є найвищим у Європі. Державне фінансування дозволило дослідникам видати збірники документів, які допомагали широкому колу науковців у подальших дослідженнях.[8] Відомі історики голоду та сталінізму в Україні, серед них Ольга Бертельсен, Геннадій Боряк, Валерій Васильєв, Олександра Веселова, Людмила Гриневич, Василь Даниленко, Геннадій Єфіменко, Роман Круцик, Станіслав Кульчицький, Василь Марочко, Юрій Мицик, Георгій Папакін, Руслан Пиріг, Володимир Сергійчук та Юрій Шаповал, видали багато книг, включаючи монографії, збірники документів та тексти з усної історії. Олег Воловина та колектив демографів — Олександр Гладун, Наталія Левчук, Омелян Рудницький — розпочали важку та копітку роботу з встановлення кількості жертв. Український науковий інститут Гарвардського університету співпрацює з багатьма з цих дослідників, допомагаючи виданню та популяризації їхнього наукового доробку.

Науково-освітній консорціум вивчення Голодомору в Торонто, очолюваний Мартою Базюк, а також його споріднена організація в Україні під керівництвом Людмили Гриневич постійно підтримують нові дослідження. Молодші науковці висвітлюють нові теми. Гідними уваги є наукова праця Дарії Маттінґлі про склад та мотивацію пересічних виконавців і Тетяни Боряк про усну історію Голодомору. Обидві є дуже важливими для розбудови аналітичної моделі цієї книги.

Західні вчені також продовжують плідно працювати. Архівна робота Лінн Віоли про колективізацію та селянське повстання, до якого вона призвела, змінили сприйняття 1930-х років. Террі Мар-тін став першим, хто розкрив хронологію рішень Сталіна восени 1932 року, а Тімоті Снайдер та Андреа Ґраціозі першими пояснили значення цих рішень. Сергій Плохій та його команда в Гарварді розпочали надзвичайний проект: своє завдання вони вбачають у тому, щоб наочно відтворити голод на мапі для кращого розуміння того, як усе відбувалося. Я вдячна всім цим вченим за величезну допомогу в проекті (а в деяких випадках ще й за дружбу).

Можливо, якби ця книга була написана в іншу епоху, цей короткий вступ до складної теми мав закінчитися крапкою. Однак через те, що голод мав на меті придушити український національний рух, який відродився 1991 року, і оскільки лідери сучасної Росії досі піддають сумніву легітимність української держави, я маю зауважити, що необхідність нової історії голоду я вперше обговорила з колегами в Українському інституті в Гарварді ще в 2010 році. Віктора Януковича щойно обрали Президентом України за підтримки та сприяння Росії. Україна привертала до себе небагато політичної уваги з боку Європи. Також про Україну не було майже жодних повідомлень у західній пресі. На той час не було підстав думати, що нове дослідження голоду 1932–1933 років буде потрактоване як політична інсинуація будь-якого роду.

Революція на Майдані 2014 року, наказ Януковича стріляти по демонстрантах, а потім його втеча з країни, російське вторгнення в Крим та його анексія, російська інтервенція в Східну Україну та розгортання російської пропагандистської кампанії — через усі ці фактори Україна раптом опинилася в центрі міжнародної політики. Усе це відбувалося саме в той час, коли я працювала над книжкою. Через ці події моє дослідження трохи затрималося. Частково тому, що я писала про них для різних медіа, і частково тому, що увага моїх українських колег була прикута до подій у їхній державі. Незважаючи на те, що саме в той рік Україна опинилася в центрі світової політики, ця книга не написана як відповідь на Майдан. Вона також не є аргументом за чи проти якоїсь української партії, політичної сили чи окремого політика, ані реакцією на те, що відбувається в Україні сьогодні. Насправді це спроба розказати історію голоду на основі нових архівних матеріалів, нових свідчень та нових досліджень, об’єднати здобутки всіх вищезгаданих талановитих учених.

Це не означає, що Українська революція 1917 року, перші роки радянської України, масові репресії української інтелігенції й Голодомор не мають відношення до останніх подій. Навпаки, вони є важливим підґрунтям, що оприявнює та пояснює все те, що відбувається в Україні сьогодні. Голод та його наслідки відіграють величезну роль у формуванні сучасної російської та української ідентичностей, українсько-російських відносинах і трактуванні спільного радянського минулого. Однак перед з’ясуванням цього, треба зрозуміти, що насправді сталося.

Вступ:

Українське питання

Як умру, то поховайте

Мене на могилі

Серед степу широкого

На Вкраїні милій,

Щоб лани широкополі,

І Дніпро, і кручі

Було видно, було чути,

Як реве ревучий.

«Заповіт» (1845), Тарас Шевченко[9]

Протягом століть географія України визначала її долю. Карпати окреслили її кордони на південному заході, у той час як незахищені горами ліси та поля на північному сході країни не могли спинити армії завойовників так само, як і степ на східному кордоні. Усі великі міста України — Дніпро, Одеса, Донецьк і Харків, Полтава і Черкаси, а також давня столиця Київ — розташовані на Східноєвропейській рівнині, котра простелилася майже на всю територію країни. Микола Гоголь — українець, який писав російською мовою, зауважив, що Дніпро, протікаючи через центр України, формує басейн. Усі притоки Дніпра «розгалужені в його осерді, жодна з них не протікала на рубежі й не слугувала природним кордоном для сусідніх народів». Цей факт мав політичні наслідки: «Якби існував природний кордон зі сторони гір або моря, народ, що оселився тут, зберіг би своє політичне буття і створив окрему державу».[10]

Відсутність природних кордонів може бути однією з причин того, що Україна стала суверенною державою тільки наприкінці XX століття. У пізньому середньовіччі вже існувала окрема українська мова зі слов’янським корінням. Вона була споріднена з польською та російською мовами й водночас відрізнялася від них, аналогічно як італійська подібна до іспанської та французької, рівно ж і відмінна від них. В українців є своя кухня, свої звичаї і традиції, свої герої, антигерої та легенди. Так само, як і в інших європейських народів, українська національна ідентичність окреслилася в XVIII–XIX століттях. Однак протягом більшої частини своєї історії, як і у випадках з Ірландією чи Словаччиною, територія сучасної України була колонією інших європейських суходільних імперій.

У російській і польській мовах назва Україна означає «прикордоння». З XVIII до XX століття ці землі входили до складу Російської імперії. До того часу вони належали Польщі, чи радше — Польсько-Литовській державі, котра успадкувала їх у 1569 році від Великого Князівства Литовського. А ще раніше українські землі були серцевиною Київської Русі — середньовічної держави, створеної у IX столітті слов’янськими племенами та аристократією вікінгів. У культурній пам’яті цього регіону Київська Русь — це майже міфологізована держава, нащадками якої вважають себе росіяни, білоруси та українці.

Протягом століть армії різних імперій воювали за Україну, інколи з українськомовними солдатами по обидва боки фронту. Польські гусари билися з турецькими яничарами в 1621 році за контроль над нині українським містом Хотин. Армія російського царя воювала з армією австро-угорського імператора у Галичині в 1914 році. Війська Гітлера боролися із військами Сталіна в Києві, Львові, Одесі та Севастополі з 1941 по 1945 рік.

Боротьба за контроль над територією України завжди відбувалася й на інтелектуальному рівні. Відтоді як європейці почали дискутувати над поняттєвим наповненням термінів «нація» й «націоналізм», історики, письменники, журналісти та етнографи сперечалися про межі України та походження українців. Від свого першого контакту з українцями в Середні віки поляки завжди відзначали їхню мовну та культурну відмінність, навіть якщо вони жили в одній державі. Чимало українців перейняли польські аристократичні титули в XVI і XVII століттях, але залишилися православними, так і не ставши католиками; українські селяни розмовляли мовою, яку поляки називали «русинською», також селяни відрізнялися своїми звичаями, музикою та кухнею.

Московити також інстинктивно відчували, що Україна, яку вони називали «Південною Росією» або «Малоросією», відрізнялася від їхньої північної батьківщини, хоча в зеніті своєї імперії вони якнайбільше не хотіли цього визнавати. Один із перших російських мандрівників, князь Іван Долгоруков описав у 1810 році ту мить, коли він з іншими подорожніми «нарешті в’їхали до України. Згадались мені Хмельницький і Мазепа. Тут закінчуються штучні алеї… Усюди без винятку мазанки, немає інших будинків».[11] Історик Сергій Біленький вважає, що у XIX столітті росіяни мали таке ж патерналістське ставлення до України, як і в той самий час північноєвропейці до Італії. Україну ідеалізували, а її мешканців змальовували як народ більш відсталий та водночас більш автентичний, емоційніший та поетичніший за росіян.[12] Поляки також ностальгували за «своїми» українськими землями, втраченими дуже давно і тому сповненими романтики в поезії та прозі.

Навіть визнаючи відмінності, і поляки, і росіяни час від часу намагалися применшити їхнє значення чи заперечити існування української нації. «Історія Малоросії — це побічна річка, котра впадає у велику ріку російської історії, — писав Вісаріон Бєлінський, провідний теоретик російського націоналізму XIX століття. — Малороси завжди були плем’ям і ніколи народом, а тим більше — державою».[13] Російські дослідники та бюрократи розглядали українську мову як «діалект або наріччя, або говірку загальноросійської мови, одним словом — patois, і, як таке, що не має прав на самостійне існування».[14] У творах російських письменників українська мова була мовою селян і простих людей.[15] Натомість польські письменники підкреслювали «порожність» земель на сході, часто зображуючи українські землі як «дику країну, до якої вони принесли культуру та інститут держави».[16] Поляки використовували вираз dzikie pola, тобто «дикі поля» для опису безлюдних земель східної України, котрі в польській національній уяві поставали так, як і Дикий Захід в Америці.[17]

За таким ставленням сховано вагомі економічні причини. Грецький історик Геродот писав про відомий український «чорнозем», багату землю, яка особливо родюча в нижній течії Дніпра: «Над його берегами найкращі посіви; в місцях, де не сіяно, родить висока трава».[18] Чорноземи покривають дві третини сучасної України, від якої вони простягаються через Росію аж до самого Казахстану, і разом з помірним кліматом в Україні роблять можливим два врожаї на рік. Сівба озимої пшениці проходить восени, яру пшеницю сіють у квітні-травні, а врожай збирають у липні-серпні. Хліб, вирощений на родючій українській землі, завжди цінували далеко за межами країни. Ще в Середні віки польські купці торгували українським зерном на північному узбережжі Балтійського моря. Польські князі та аристократія заснували те, що сучасною мовою називається зонами вільної торгівлі, пропонуючи звільнення від податків та військової служби селянам, які хотіли займатися сільським господарством на українських землях.[19] Бажання володіти такою цінною землею завжди закладено в основу колоніальних міркувань, відтак ані поляки, ані росіяни не воліли визнавати, що «їхня житниця» мала власну, незалежну національну ідентичність.

Незважаючи на те, що думали про них сусіди, окрема, відмінна від інших українська ідентичність існувала на теренах сьогоднішньої України. Від часів Середньовіччя люди в цьому регіоні усвідомлювали, ким вони є. Дуже часто, але не завжди, вони оприсутнювали тожсамість у стосунку до іноземців, які контролювали їхню територію — поляків чи росіян. Як і росіяни та білоруси, українці виводили свою історію від князів та княгинь Київської Русі, і багато з них вважали себе частиною великої східнослов’янської цивілізації. Інші ідентифікували себе з відомими лідерами чи переможеними керівниками повстанського руху, з особливою шаною згадуючи повстання запорізьких козаків під проводом Богдана Хмельницького проти польської влади у XVII столітті чи під проводом Івана Мазепи проти правління Росії на початку XVIII століття. Українські козаки — напіввійськові самоврядні громади, які мали свої власні закони, були першими українцями, котрі спрямували регіональну ідентичність та власне невдоволення в конкретний політичний проект, здобувши надзвичайні привілеї та певну автономію в державних володарів. Усі пам’ятали, принаймні пізніші покоління російських і радянських правителів, що українські козаки були в складі польської армії під час наступу на Москву в 1610 і 1618 роках, а також брали участь в облозі міста, таким чином доклавши зусиль до переваги, хоч і недовгої, Польщі над Москвою. Згодом царі надали українським та російськомовним донським козакам особливий статус в обмін на службу Російській імперії. Завдяки цьому козаки змогли зберегти свою окрему ідентичність. Ці привілеї були надані під гарантію, що вони не будуть виступати проти держави. Загалом Хмельницький та Мазепа залишили свій слід у польській і російській пам’яті, а також в європейській історії та літературі. «L’Ukraine a toujours aspiré être libre», — писав Вольтер, коли новини про повстання Мазепи дійшли до Франції («Україна завжди хоче бути вільною»).[20]

Протягом століть колоніальне правління над різними регіонами України набувало своїх особливих форм. Мешканці східної України, які довший час були під російським контролем, розмовляли українською, що зазнала впливів російської; вони були православними і дотримувалися церковних обрядів, які походили з Візантії, й належали до Московської церкви. Населення Галичини, а також Волині та Поділля, опинившись після поділів Польщі наприкінці XVIII століття, у складі Австро-Угорської імперії, довше прожило під польським контролем. У цьому регіоні українська мова увібрала запозичення з польської. Більшість населення були греко-католиками, їх церковна відправа нагадувала православну, але головою церкви визнавали Папу Римського.

Однак кордони між імперіями змінювалися багато разів, і тому віряни обох християнських церков жили й досі живуть по обидва боки колишнього кордону між російською та польською державами. Наприкінці XIX століття, коли італійці, німці та інші європейці почали ідентифікувати себе як модерні нації, українська інтелігенція в обох імперіях, незалежно від свого віросповідання, також намагалася провадити дискусію щодо «українства». Незважаючи на розбіжності в граматиці та орфографії, мова об’єднувала українців по обидва боки кордону. Запровадження кирилиці зробило українську мову відмінною від польської, в якій використовують латиницю. У певний період Габсбурги намагалися перевести українську мову на латиницю, але це не усталилося. Українська версія кирилиці також різниться від російської й має достатню кількість відмінностей (включно зі своїми власними літерами), щоб ці дві мови вважати окремими.

Упродовж майже всієї історії українською мовою розмовляли переважно на селі. Спочатку Україна була колонією Польщі, потім Росії та Австро-Угорщини. Саме тому українські міста, як у свій час помітив Троцький, ставали центрами колоніального контролю, островами російської, польської або єврейської культур у морі українського селянства. Відповідно, більшу частину XX століття село та місто розділяла мова: українці в містах розмовляли або російською, або польською, або мовою ідиш, у той час як у селах панувала українська. Євреї, якщо не володіли ідишем, надавали перевагу російській — мові держави та комерції. Селяни асоціювали місто зі статком, капіталізмом та іноземною (переважно російською) культурою. Міська Україна, в свою чергу, вважала селян відсталими й примітивними.

Цей розподіл також означав, що розвиток «українства» генерував конфлікт з колоніальними правителями, а також з мешканцями єврейських містечок (штетлів), для яких терени колишньої Речі Посполитої стали домом ще в Середні віки. Повстання Богдана Хмельницького супроводжували ще й масові погроми, під час яких загинули тисячі, а можливо й десятки тисяч євреїв. Однак на початку XX століття українці рідко сприймали євреїв як своїх головних ворогів. Українські митці та інтелектуали відвели цю роль росіянам і полякам, проте й антисемітизм, повсюдно культивований у Російській імперії, безумовно вплинув на стан українсько-єврейських стосунків.

Зв’язок між мовою та селом також означав, що український національний рух завжди мав потужний «сільський» присмак. Як і в інших частинах Європи, інтелігенція, котра очолила українське національне відродження, починала з відкриття й освоєння мови й традицій села. Етнографи та мовознавці проводили дослідження, збирали й записували народну творчість, звичаї, традиції та мову повсякдення українського селянства. Незважаючи на те, що українську мову не вивчали в школах, її свідомо обирала певна частина бунтарської, антиурядової української інтелігенції. Українську мову почали викладати в приватних недільних школах, утримуваних на кошти патріотів. Попри те, що українська мова не була мовою офіційних паперів, нею листувалися й писали вірші. У 1840 році Тарас Шевченко (який народився кріпаком у 1814 році та рано осиротів) видав «Кобзар» — першу насправді видатну книгу української поезії. Твори Шевченка поєднали романтичний націоналізм і дещо ідеалізований образ села, покривдженого соціальною несправедливістю. «Кобзар» став виразником багатьох проблем України на довгі роки. В одному з найвідоміших своїх творів — поезії «Заповіт» — Шевченко наголошує:

Поховайте та вставайте,

Кайдани порвіте

І вражою злою кров’ю

Волю окропіте…[21]

Вагома роль селянства також означала, що від початку українське національне відродження було синонімом популізму, згодом іменованого «лівою» опозицією до російськомовних та польськомовних підприємців, землевласників та аристократії. Після скасування царем Олександром II кріпацтва в Російській імперії у 1861 році національний рух почав стрімко набирати обертів. Свобода для українських селян по суті стала звільненням від їхніх польських та російських панів. Владні кола імперії добре усвідомлювали, що наразі відбувається процес творення нової, більш потужної української ідентичності, поруч із зростанням вимог політичної та економічної рівності.

Українське національне відродження ніколи не було пов’язано з функціонуванням державних інституцій, а тому з перших днів свого виникнення набрало форм різних автономних волонтерських та благодійних організацій. Це можна вважати ранніми прикладами того, що сьогодні ми називаємо «громадянським суспільством». У перші роки після скасування кріпацтва українофіли надихнули молодше покоління українців до створення гуртків самопомочі та самоосвіти, заснування періодичних видань і газет та публікацій у них, відкриття освітніх закладів та недільних шкіл, а також ліквідації неписьменності серед селян. Національні сподівання знайшли втілення в закликах до інтелектуальної свободи, загальної освіти та соціальної мобільності для селянства. У цьому сенсі український національний рух на етапі зародження й становлення був суголосний ідеям аналогічних рухів на Заході, ввібравши в себе риси західного соціалізму, а також західного лібералізму й консерватизму.

Цей період тривав недовго. Як тільки український національний рух почав набирати сили, Москва одразу сприйняла його (поряд з іншими національними рухами) як загрозу єдності імперській Росії. Так само як грузини, чеченці та інші народи, що виборювали автономію в складі імперії, українці кинули виклик домінуванню російської мови. Вони також заперечили російську інтерпретацію історії, згідно з якою Україну трактували як «південно-західну Росію», звичайний регіон без будь-якої окремої національної ідентичності. Більш того, провідники руху могли розвивати національну свідомість у селян у той час, як останні міцніли економічно. Відтак заможне, освічене та краще організоване українське селянство могло вимагати ширших політичних прав.

Українська мова стала головною метою. Під час першої великої освітньої реформи в 1804 році, цар Олександр І дозволив використання деяких національних мов у нових державних школах. Українська не входила до цього переліку через те, що її сприймали не як повноцінну «мову», а радше як діалект.[22] Насправді, російська царська влада, як і її радянська наступниця, чітко усвідомлювала, що приховано за політичним рішенням заборонити українську мову, яке тривало до 1917 року. У 1881 році Київський генерал-губернатор проголосив, що використання української мови в шкільних підручниках може призвести до її впровадження у вищі навчальні заклади, а звідти і в законодавство, суди та адміністративні установи, створивши таким чином «численні труднощі й навіть небезпечні зміни для єдиної російської держави».[23]

Обмежене використання української мови гальмувало розвиток національного руху. Воно також спричинило масову неписьменність. Чимало селян просто не могли добре навчатися, якщо мова викладання була ледь зрозумілою. Вчитель з Полтави на початку XX століття скаржився, що школярі «швидко забували, чого навчилися», коли їх змушували навчатися російською. Інші вчителі помічали, що школярі-українці відчували себе «деморалізованими» в російських школах, їм було нудно і вони ставали «хуліганами».[24] Дискримінація також призвела до русифікації: усі, хто жив в Україні — євреї, німці та інші національні меншини і власне українці — розуміли, що шлях до вищого соціального статусу пролягав через засвоєння російської мови. До революції 1917 року державні та професійні посади, а також ведення бізнесу вимагали відповідної освіти російською, а не українською мовою. На практиці це означало, що амбітні українці, які сподівалися досягти успіху в політиці, бізнесі, науці чи мистецтві, повинні розмовляти російською мовою.

Для припинення розвитку українського національного руху російська держава заборонила українські організації у «громадській та політичній сферах, щоб уникнути політичної нестабільності».[25] У 1876 році цар Олександр II видав указ, що забороняв друкування книжок та періодичної літератури українською мовою, а також її використання в театрах і навіть у музичних лібрето. Він також виступив проти нових благодійних організацій. Одночасно запровадив субсидії для проросійських газет і проросійських організацій. Відкрито вороже ставлення до української преси та української громадськості було притаманне також і радянському режимові (а значно пізніше і пострадянському російському урядові) й мало прецедент також у другій половині XIX століття.[26]

Індустріалізація також прискорила русифікацію, адже будівництво заводів приваблювало в українські міста людей з усіх куточків Російської імперії. До 1917 року лише одна п’ята мешканців Києва розмовляла українською мовою.[27] Відкриття запасів вугілля та інтенсивний розвиток важкої промисловості були особливо стрімкими на Донбасі, вугільному та промисловому регіоні на східному кордоні України. Провідні промисловці в цій місцевості були переважно росіянами, за винятком кількох відомих іноземців. Серед них валієць Джон Юз, який заснував місто і яке сьогодні відоме як Донецьк, а в той час назване «Юзівкою» на честь свого фундатора. Отже, російська стала мовою спілкування на донецьких заводах. Водночас інколи траплялися сутички між російськими та українськими робітниками, а деякі з них перетворювалися на «шалені поножів’я».[28]

На іншому боці кордону в Галичині — провінції, що об’єднала українські та польські землі, національний рух мав менше перешкод. Австрійська держава надала українцям набагато більше автономії та свобод, ніж Росія, чи пізніше СРСР, принаймні тому, що українці з погляду імперії склали зручну конкуренцію полякам у їхній боротьбі за власну державу. У 1868 році українці Львова заснували «Просвіту» — товариство для розвитку культури, яке пізніше матиме багато філій по всій країні. З 1899 року Українська національно-демократична партія (УНДП) вільно працювала в Галичині й мала своїх представників у Парламенті у Відні. Навіть сьогодні колишній будинок Українського Товариства Взаємопомочі залишається однією з найкрасивіших архітектурних споруд Львова XIX століття. Будинок поєднує стилізований український народний декор зі стилем модерн або югендстиль і є красномовним прикладом впливу Відня в Галичині.

Однак навіть всередині самої Російської імперії роки, що передували революції 1917 року, були доволі позитивними для України. Українські селяни з ентузіазмом підтримали модернізацію імперської Росії на початку двадцятого століття. Напередодні Першої світової війни їхня політична обізнаність стрімко зростала поруч зі скептицизмом до імперської держави. Хвиля селянських повстань сколихнула Україну та Росію 1902 року; селяни також відіграли важливу роль у революції 1905 року. Подальші заворушення викликали ланцюгову реакцію невдоволень, які занепокоїли царя Миколу II та призвели до офіційного визнання деяких громадянських і політичних прав в Україні, включаючи право публічно розмовляти українською мовою.[29]

Коли Російська та Австро-Угорська імперії раптово розпалися в 1917 та 1918 роках відповідно, багато українців сподівалися, що нарешті вони зможуть створити власну державу. Ці надії були швидко притлумлені, принаймні на території, яка належала Габсбургам. Після короткого, але кривавого польсько-українського воєнного конфлікту, котрий забрав 15 000 українських та 10 000 польських життів, мультиетнічна територія Західної України, головним чином Галичина, разом із найбільш важливим містом Львовом, була включена до складу тогочасної Польщі. Там вона залишалася з 1919 по 1939 рік.

Після Лютневої революції 1917 року в Петрограді (русифікована назва Санкт-Петербурга, тогочасної столиці Росії, з 1914 до 1924 року; після 1924 — назву міста змінено на Ленінград) все ускладнилося. Під час розпаду Російської імперії влада в Києві на короткий час опинилася в руках лідерів українського національного руху, але протягом того недовготривалого періоду жоден із них не контролював Україну повністю. Коли в 1919 році світові політики зібралися у Версалі та окреслили кордони нових європейських держав — сучасної Польщі, Австрії, Чехословаччини та Югославії — України серед них не було. Однак історія України на цьому не закінчилася. Як влучно написав Річард Пайпс, проголошення незалежності України 22 січня 1918 року «відмітило не фінал процесу націєтворення в Україні, а лише його серйозний початок».[30] Кілька буремних місяців незалежності та жваві дебати стосовно національної ідентичності змінили Україну назавжди.

1

Українська революція, 1917

Народе Український! В твоїх руках твоя доля. В сей трудний час всесвітнього безладдя й роспаду докажи своєю одностайністю і державним розумом, що ти народ робітників, народ хліборобів, можеш гордо і достойно стати поруч з кожним організованим, державним народом, як рівний з рівним.

Перший Універсал Центральної Ради, 1917 рік[31]

Не в білих рукавичках по лакованій підлозі пройдемо ми в царство соціалізму.

Лев Троцький, 1917 рік[32]

У наступні роки відбудуться ще більші демонстрації, виступатимуть харизматичніші промовці й пролунають професійніші гасла. Проте мітинг, який відбувся в Києві вранці 1 квітня 1917 року (за старим стилем 19 березня), був першим і в цьому була його унікальність. Ніколи до цього український національний рух не набирав такої сили на території колишньої Російської імперії. Вже за кілька тижнів після Лютневої революції, під час якої було повалено царат, усе здавалося можливим.

Майоріло багато стягів, серед них жовто-блакитні — за Україну, червоні — прапори соціалістів. У натовпі крокували солдати, діти, робітники, музиканти й чиновники, котрі несли плакати «За вільну Україну у вільній Росії!» або «Незалежна Україна з власним гетьманом!» Деякі з демонстрантів йшли з портретами Тараса Шевченка. Один за одним промовці закликали присутніх підтримати щойно створену Центральну Раду. Сформована двома днями раніше Центральна Рада проголосила владу над усією Україною.

Нарешті на сцену вийшла людина, яку щойно обрали головою Центральної Ради. Це був Михайло Грушевський — з бородою та в окулярах — той, хто одним із перших представив Україну предметом її власної історії. Автор десятитомної «Історії України-Руси» та багатьох інших наукових праць, Грушевський почав займатися політикою наприкінці XIX століття. Зокрема, перебуваючи в габсбурзькій Галичині, він долучився до створення Української національно-демократичної партії в грудні 1899 року. До роботи в Російській імперії Грушевський повернувся в 1905 році, але в 1914 його було заарештовано, і він знову був змушений поїхати за кордон. Після революції повернувся до Києва переможцем. Натовп голосно вітав його: «Слава батькові Грушевському!»[33] А він у свою чергу відповів: «Присягнемо ж у цю важливу мить, усі як один, що разом будемо боротися і не складемо зброї, аж поки не виборемо рідному краю автономії!» З тисяч грудей залунало: «Присягаємо!»[34]

З відстані сьогоднішнього дня сам факт перебування історика на чолі національного руху видається надзвичайним. Проте на той час це було анітрохи не дивно. Починаючи з XIX століття українські історики (як і їхні колеги в інших європейських країнах, що не мали власної держави) розпочали цілеспрямовано писати й викладати власну національну історію, яка довгий час була захована в наративі титульних націй великих імперій. Звідти вже було рукою подати до справжньої політичної активності. Як колись Шевченко пов’язував українство з боротьбою селян проти гноблення, так і Грушевський у своїх роботах підкреслював місію «народу» в політичній історії України, наголошував вирішальну роль народного спротиву різним формам тиранії. Було цілком логічно, що в такий важливий час він захоче допомогти власному народові стати політичною силою, і не лише на словах, а й у справах і діях. Особливо цікавило його питання політичної мобілізації й активності селянства, їхнього «пробудження». Зокрема для них він написав історичну працю «Про старі часи на Україні». У 1917 році цю книгу було перевидано тричі.[35]

Грушевський був далеко не єдиним, хто у своїй літературній творчості й культурній діяльності виступав за суверенну Україну. 1917 року до Києва повернувся Георгій Нарбут — художник-графік, що став одним із засновників Української академії образотворчого мистецтва й створив грошові знаки та марки, український державний герб.[36] Ще один член Центральної Ради і політичний діяч — Володимир Винниченко був прозаїком і драматургом. Таким чином, при відсутності власної суверенної держави з розбудованим чиновницьким апаратом і активним політичним життям, національні почуття українців могли знайти реалізацію передусім у літературі й мистецтві. Аналогічно і в Європі: письменники й художники відіграли важливу роль у формуванні національної ідентичності поляків, італійців і німців ще до того, як вони створили власні держави. Схожий досвід національного відродження в Російській імперії мали Грузія, Вірменія та прибалтійські держави, проте останні стали незалежними тільки в 1918 році. Керівна роль інтелігенції в цих національних проектах була очевидною і для прихильників, і для противників. Цей факт допомагає зрозуміти, чому за часів царської Росії були заборонені українські книги, школи та культура, і чому їх подальше переслідування стане центральним питанням для Леніна і Сталіна.

Члени Центральної Ради прагнули до демократичної легітимності, хоча розпочали свою діяльність як самопроголошені представники національного руху. Працюючи у великому білому будинку неокласичного стилю в центрі Києва (в якому раніше проводились зустрічі Українського клубу, що об’єднував письменників національного спрямування й громадських діячів), Центральна Рада скликала Всеукраїнський Національний Конгрес 19 квітня 1917 року.[37] Понад 1 500 людей, обраних у той чи інший спосіб місцевими радами і заводами, зібралися в Національній філармонії в Києві і тим самим висловили підтримку новому українському уряду. Того ж літа в Києві відбулися збори військових, селян і робітників.

Центральна Рада також намагалася створити коаліції з кількома політичними групами, включаючи організації єврейської та інших національних меншин. Навіть радикальне ліве крило Української партії соціалістів-революціонерів (численна селянська популістська партія, відома далі як «партія боротьбистів», від назви газети «Боротьба») виступило за Центральну Раду. Багато селян також висловили їй підтримку. У 1914–1918 роках російська армія налічувала в своєму складі понад 3 мільйони українців, у лавах австро-угорської перебувало ще 250 000. Багато цих солдатів воювали по різні сторони брудних окопів на Галичині.[38] Проте після закінчення війни близько 300 000 осіб, що служили в «українізованих» частинах, сформованих з українських селян, присягли на вірність новій державі. Деякі приєдналися до збройних сил Центральної Ради зі зброєю, яку принесли з війни. Вмотивовані можливістю повернутися додому, вони також сподівалися на революційні зміни і національне відродження, які пообіцяв новий український уряд.[39]

У наступні місяці Центральна Рада насправді здобула широку підтримку, передусім завдяки радикальним заявам. Відповідаючи тогочасним лівим ідеалам, Рада запропонувала обов’язкову земельну реформу, перерозподіл землі великих поміщиків і монастирів між селянами. «Ніхто не може знати ліпше за нас самих, що нам потрібно і які закони найкращі для нас», — задекларувала Центральна Рада в червні 1917 року в першому зі своїх Універсалів, адресованих широкій аудиторії:

Ніхто краще наших селян не може знати, як порядкувати своєю землею. І через те ми хочемо, щоб після того, як буде одбирано по всій Росії поміщицькі, казенні, царські, монастирські та інші землі у власність народів, як буде видано про це закона на Всеросійському учредительному зібранні право порядкування нашими українськими землями, право користування ними належало нам самим, нашим Українським Зборам… Вони вибрали з-поміж себе нас, Українську Центральну Раду, і наказали нам… творити новий лад вільної Автономної України.[40]

У листопаді третій і передостанній Універсал засвідчить про створення Української Народної Республіки в складі Російської Федерації та оголосить вибори до всеукраїнських установчих зборів.[41]

Попри очікуване несприйняття таких рішень певною частиною населення, відродження української мови знайшло широку підтримку, особливо серед селянства. Як і в минулому, українську мову ототожнювали з економічною та політичною свободою, адже тільки-но урядовці та бюрократи почали говорити українською, селяни отримали доступ до судів і державних установ. Офіційне вживання рідної мови стало предметом гордості та «джерелом моральної підтримки» національного руху.[42] Справжній вибух стався у виданні словників та правописних довідників. Між 1917 і 1919 роками в Україні вийшло друком п’ятдесят дев’ять книжок з української мови, порівняно з одинадцятьма за все попереднє століття. Серед них були три українсько-російських словники та п’ятнадцять російсько-українських. Великий попит на останні походив від багатьох російськомовних мешканців міст, які раптом були змушені опановувати українську мову — перспектива, яка їх не надто тішила.[43]

Протягом свого нетривалого існування український уряд досяг деяких успіхів у дипломатії, але вони не встигли запам’ятатися. Після проголошення незалежності Української республіки 22 січня 1918 року двадцятивосьмирічний генеральний секретар міжнародних справ Олександр Шульгин, також історик за освітою, здобув фактичне визнання своєї держави усіма великими європейськими країнами, включаючи Францію, Велику Британію, Австро-Угорщину, Німеччину, Болгарію, Туреччину і навіть Радянську Росію. У грудні Сполучені Штати надіслали свого дипломата для відкриття консульства в Києві.[44] У лютому 1918 року делегація українських урядовців у Брест-Литовську підписала мирну угоду з Центральними державами. Це була окрема угода від більш відомої — тієї, котру підписали нові лідери Радянської Росії кількома тижнями пізніше. Молода українська делегація усіх приємно вразила. Німецькі перекладачі згадували, що українці «поводилися сміливо, їхня наполегливість змусила [німецьку сторону] погодитися на всі вимоги, які були важливими для національних інтересів їхньої країни».[45]

Проте цього було замало: поширення національної свідомості, закордонне визнання і навіть угоди у Брест-Литовську було недостатньо для розбудови української держави. Запропоновані Центральною Радою реформи — особливо плани перерозподілу земель поміщиків без відшкодування — спричинили непорозуміння та хаос на селі. Демонстрації, прапори і проголошені свободи, що додавали оптимізму Грушевському та його прихильникам навесні 1917 року, не привели до створення дієвого бюрократичного апарату, державної адміністрації для впровадження реформ і, насамперед, ефективної армії, яка б змогла запобігти вторгненню і захистити державні кордони. Наприкінці 1917 року всі військові сили в регіоні, включаючи новостворену Червону армію, Білі армії старого режиму та війська Німеччини й Австрії, мали плани щодо окупації України. Кожна з них, атакуючи українські землі, якоюсь мірою атакувала також українських патріотів, український національний рух і навіть українську мову.

У січні 1918 року Ленін віддав наказ про перший радянський напад на Україну, а в лютому в Києві було встановлено нетривалий антиукраїнський режим, про який буде йти мова нижче. Перша радянська спроба захопити Україну закінчилася за кілька тижнів, коли німецькі та австрійські війська прибули для «виконання» Брест-Литовської угоди. Однак замість захисту ліберальних законодавців Центральної Ради вони підтримали Павла Скоропадського, українського генерала в ефектному козацькому вбранні, яке довершували козацькі шабля і шапка.

Протягом кількох місяців Скоропадський трохи обнадіяв прибічників старого режиму, зберігаючи при цьому певні атрибути автономії України. Він заснував першу Українську Академію Наук (УАН) і першу Національну бібліотеку України, використовував українську мову як офіційну, вважав себе українцем і взяв титул «гетьмана». Водночас Скоропадський повернув старі закони та колишніх державних службовців й обстоював реінтеграцію України до майбутньої російської держави. За правління Скоропадського Київ, хоч і тимчасово, став прихистком для біженців з Москви та Петрограда. У своєму сатиричному романі «Біла Гвардія» Михайло Булгаков, який тоді жив у Києві, згадує як:

Тікали сивуваті банкіри зі своїми дружинами, тікали талановиті ділки, залишивши довірених помічників у Москві… Тікали московські й петербурзькі журналісти, продажні, жадібні, полохливі утриманки. Добропорядні дами з аристократичних родин. Їхні петербурзькі зманіжені доньки, бліді розпусниці з нафарбованими карміновими губами. Тікали князі й хапуги, поети й лихварі, жандарми й акторки імператорських театрів.[46]

Скоропадський також відновив права попередніх власників на землю і відмовився від обіцяних раніше реформ. Не дивно, що це рішення стало особливо непопулярним серед селян, які «ненавиділи цього самого гетьмана як скаженого пса», і які не хотіли й чути про «реформу панської наволочі».[47] Опозиція до уряду, який невдовзі почали сприймати як німецьку маріонетку, набула таких конфігурацій: «Екс-полковники, самозвані генерали, козацькі отамани та батьки [місцеві авторитети] розквітали як дикі троянди у постреволюційну літню пору».[48]

На середину 1918 року національний рух згуртувався під проводом Симона Петлюри, соціал-демократа зі здібностями до створення парамілітарних організацій. Думки сучасників про нього кардинально відрізнялися. Дехто вбачав у ньому потенційного диктатора, інші — передчасного месію. Булгаков, котрий узагалі не сприймав жодних ідей українського націоналізму, визнавав Петлюру лише як продукт селянської уяви: «міф, мара… слово, в якому злилися невгамовна лють, жага мужицької помсти».[49] Молодий Петлюра справляв, на думку його сучасника Сергія Єфремова, неприємне враження через «хвастливість, доктринерство та несерйозність», але пізніше подорослішав і став «єдиною безперечно чесною людиною з усіх», хто опинився в центрі подій української революції. У той час, як інші складали зброю або застрявали в міжусобицях, «лише Петлюра встояв на своїй позиції, не похитнувшись».[50] Сам Петлюра пізніше зазначав, що хотів, аби про нього написали всю правду: «Що було в моїй особі, в моїй діяльності негативне, те треба так і висвітлити, не замазувати… Для мене почався вже суд історії. Я його не боюсь».[51]

Суд історії виявився для Петлюри амбівалентним. Безумовно, Петлюра був достатньо сміливим, очоливши український національний рух, який, на його думку, по закінченню Першої світової війни мав ще один шанс. Щойно німецькі війська залишили країну, він згуртував «колишніх полковників, самопроголошених генералів, козацьких отаманів та «батьок» у проукраїнську силу, знану як Директорія, та влаштував облогу столиці. Незважаючи на те, що російськомовна преса називала їх «збіговиськом грабіжників», а прихід до влади «скандалом», сили Скоропадського відступали майже без бою і з надзвичайною швидкістю.[52] 14 грудня 1918 року війська Петлюри увійшли до здивованих Києва, Миколаєва та інших міст і ситуація знову змінилася.

Влада Директорії була нестійкою й брутальною, не в останню чергу через те, що Петлюра так і не зміг досягти цілковитої легітимності та забезпечити виконання законів. З економічного погляду Директорія, як і її попередниця Центральна Рада, була лівою політичною силою. Підтримуючи все більш радикальні погляди своїх послідовників, керівники Директорії УНР створили не парламент, а «Трудовий Конгрес» з представників селян, робітників та трудової інтелігенції. Хоча саме селянська армія Петлюри була справжнім джерелом його влади, однак, за словами одного з опонентів Петлюри, з неї не вийшло «ні справжньої держави, ні справжньої армії».[53] Багато бійців були «опортуністами», які одягали форму різних армій і козацьких формувань. Вони з легкістю грабували усіх, кого можна було пограбувати. Мешканці буржуазного Києва по черзі чатували на вході до своїх будинків.[54]

У самому місті одним з небагатьох політичних рішень, які було проголошено і втілено (як глузував один мемуарист), стала заміна всіх вивісок російською мовою на українські: «Російській мові навіть не дозволили бути поруч з українською». Подейкували, що ця вся заміна була викликана тим, що багато вояків Директорії походили з Галичини, практично не знали російської мови і розгубилися, опинившись у морі російськомовного міста. Як результат, «протягом кількох веселих днів усе місто перетворилося на художню майстерню», а тісний зв’язок між мовою та владою ще раз закарбувався в пам’яті киян.[55]

Окрім столиці, Петлюра контролював невелику територію. Булгаков згадував, що в цей час у Києві була «поліція… й міністерство, навіть військо та газети різних найменувань, а ось що відбувається навкруги, в тій, справжній Україні, яка за величиною більша за Францію, в котрій десятки мільйонів людей, цього не знав ніхто».[56] Річард Пайпс пише, що в Києві «ухвалювали закони, відбувалися урядові кризи, тривали дипломатичні перемовини, а решта країни жила власним життям, у якому єдиним дієвим урядом була зброя».[57]

Наприкінці 1919 року національний рух, започаткований з такою енергією і завзяттям, був розпорошений. Грушевський, котрий був змушений залишити Київ через бої, незабаром опиниться за кордоном.[58] У середовищі самих українців відбувся поділ на багато таборів: на тих, хто підтримував старий режим, і тих, хто був проти; на тих, хто хотів залишитися у складі Росії, і тих, хто був проти; на тих, хто підтримав земельну реформу, і тих, хто був проти неї. Змагання за офіційну мову стало ще запеклішим і перетворилося на непримиренну боротьбу. Біженці з Москви та Петрограда вже вирушили до Криму, Одеси і за кордон.[59] Водночас найбільший політичний поділ, який визначатиме події наступних десятиліть, відбувся між послідовниками ідеалів українського національного руху і прихильниками більшовиків — революційною групою з відмінною від усіх інших ідеологією.

На початку 1917 року більшовики в Росії були невеликою партією, котра утворила радикальну фракцію марксистської соціал-демократичної робітничої партії. Незважаючи на те, що вони перебували в меншості, більшовики цілий рік активно агітували на вулицях Росії з такими простими гаслами як «Земля, хліб, мир» — зрозумілими та привабливими для багатьох солдатів, робітників і селян. Державний переворот, організований ними в жовтні (7 листопада за новим стилем, який вони пізніше ввели), привів їх до влади в умовах повного хаосу. Під проводом Леніна — людини жорстокої, параноїдальної, підступної та принципово недемократичної — більшовики вважали себе «авангардом пролетаріату», а свій режим нарекли «диктатурою пролетаріату». Вони прагнули абсолютної влади і зрештою знищили всі інші політичні партії та своїх опонентів засобами терору, насильства й нищівної пропаганди.

Ще менше прибічників більшовики мали в Україні на початку 1917 року. Тут партія нараховувала 22 000 членів, більшість з яких була у великих містах і промислових центрах — Донецьку й Кривому Розі. Один з шести був євреєм або єврейкою. Мало хто розмовляв українською. Ще менше, включно з тими, хто пізніше відіграватиме керівну роль у радянському українському уряді, вірили в можливість автономної більшовицької України. Тому Георгій Пятаков (який народився в Україні, але не вважав себе українцем) під час зустрічі київських більшовиків у червні 1917 року — через кілька тижнів після виступу Грушевського, який промовляв від імені більшості — зазначив, що «ми не повинні підтримувати українців». На його думку, Україна не була «окремим економічним регіоном». Більш того, Росія розраховувала на український цукор, зерно і вугілля, і Росія для Пятакова була пріоритетом.[60]

Таке сприйняття не було новим: зневага до самої ідеї української держави стала невід’ємною складовою переконань більшовиків ще до революції. Значною мірою це пояснювалося тим, що всі провідні більшовики, а серед них Ленін, Сталін, Троцький, Пятаков, Зінов’єв, Каменєв і Бухарін виросли та отримали освіту в Російській імперії, яка не визнавала України й трактувала її винятково як провінцію, іменувавши «південно-західною Росією». Для імперії Київ був стародавньою столицею Київської Русі — князівства, з якого (як вони вважали) походить Росія. У школі, пресі та повсякденному житті майбутні більшовицькі лідери також всотували в себе імперські упередження проти мови (яку постійно називали діалектом російської) і людей, котрих сприймали як неосвічених колишніх кріпаків.

Усі російські політичні партії, від більшовиків до центристів і крайніх правих, поділяли цю зневагу. Багато хто взагалі відмовлявся використовувати слово «Україна».[61] Навіть російські ліберали не визнали законність українського національного руху. Це сліпе заперечення (і, як наслідок, відмова будь-яких російських сил створити антибільшовицьку коаліцію з українцями) зрештою стало однією з причин, через які Білі армії не змогли виграти Громадянську війну.[62]

На додаток до національного упередження більшовики мали ще певні політичні причини для неприйняття ідеї незалежності України. У переважній більшості Україна була все ще селянською нацією і, згідно з марксистською теорією (котру постійно вивчало і обговорювало керівництво більшовиків) селяни в кращому разі були другорядним матеріалом. Як відомо, у 1852 році Маркс пояснив, що селяни не є «класом» і тому не мають класової свідомості: «Отже, вони не спроможні від свого імені обстоювати свій класовий інтерес — через парламент або збори. Відповідно, селяни не можуть представляти самих себе, тому їх має хтось представляти».[63]

Хоча Маркс вважав, що селяни не відіграватимуть важливої ролі в майбутній революції, більш прагматичний Ленін дещо змінив це тлумачення. Він стверджував, що насправді в селянах криється революційна сила, він схвалював їхні прагнення до радикальної земельної реформи, але вважав, що ними повинен керувати більш прогресивний робітничий клас. «Не всі селяни, які борються за землю та свободу, повністю розуміють, що передбачає їхня боротьба», — писав він у 1905 році. Класово свідомі робітники мали навчити їх, що справжня революція вимагає не просто земельної реформи, а «боротьби проти влади капіталу». Прикметно, що Ленін також підозрював, що багато дрібних селян-власників насправді думають як капіталістичні дрібні власники, оскільки вони володіють майном. Це пояснювало, чому «не всі дрібні селяни вступають у ряди борців за соціалізм».[64] Ідея, що найдрібніші землевласники, яких пізніше назвуть «куркулями», були за сутністю контрреволюціонерами, капіталістичною силою, матиме великі наслідки в наступні роки.

Отже, неоднозначне ставлення більшовиків до націоналізму пояснює також, чому вони не підтримали рух за незалежність України. Трактування націоналізму і в Маркса, і в Леніна було складним і постійно змінювалося: іноді вони вбачали в національних рухах силу, але здебільшого — перешкоду для досягнення справжньої мети — світової революції. Маркс розумів, що в демократичних революціях 1848 року певну роль відіграли й національні почуття, але він вважав ці «буржуазні націоналістичні» сентименти тимчасовим явищем, тільки етапом на шляху до комуністичного інтернаціоналізму. На його думку, разом із державою мали зникнути якимось чином і нації, й національна свідомість. «Верховенство пролетаріату змусить їх зникнути ще швидше».[65]

Ленін також виступав за культурну автономію та національне самовизначення тільки тоді, коли це його влаштовувало. Ще до революції він не схвалював школи з неросійською мовою викладання, єврейські або українські, на тій підставі, що вони створюватимуть зайві відмінності в середовищі робітничого класу.[66] Хоча теоретично він виступав за надання права на відокремлення неросійським регіонам імперії, включаючи Грузію, Вірменію й країни Центральної Азії, насправді сам Ленін, ймовірно, не вірив, що це коли-небудь станеться. Крім того, визнання «права» на відокремлення не означало, що Ленін підтримував саме відокремлення. У випадку з Україною він підтримав український національний рух 1917 року, коли той виступав проти царя чи Тимчасового уряду, і засудив його, коли побачив, що він загрожуватиме єдності російського та українського пролетаріату.[67]

До цієї складної ідейної головоломки Сталін додасть свої власні думки. Він був партійним експертом з національностей, і спочатку — набагато менш гнучким, ніж Ленін. У 1913 році в своєму есе «Марксизм і національне питання» він твердив, що націоналізм відволікає від справи соціалізму, і що товариші «повинні твердо і невтомно боротися проти туману націоналізму, незалежно від того, звідки він походить».[68] До 1925 року його думки розвинулися до визначення націоналізму як селянської сили в своїй сутності. Сталін заявив, що для існування національних рухів було потрібне селянство: «Селянське питання є підвалиною, квінтесенцією національного питання. Це пояснює, чому селяни і є головною армією національного руху, чому без селянської армії немає і потужного національного руху…».[69]

Цей аргумент, що чітко відобразив його спостереження за подіями в Україні, пізніше стане більш значущим. Бо якщо не існує потужного національного руху без селянської армії, тоді знищення національного руху потрібно розпочинати із знищення селянства.

Врешті-решт, особистий досвід більшовиків в Україні важив для них більше, ніж ідеологія, а особливо досвід Громадянської війни в Україні. Для всіх членів Комуністичної партії ця війна стала справжнім вододілом як в особистому, так і в політичному вимірах. Напередодні 1917 року мало хто з лідерів більшовиків чогось досяг. Вони залишалися туманними ідеологами й невдахами за будь-якими мірками. Вони заробляли гроші, пишучи статті для нелегальних газет, регулярно потрапляли до в’язниці, мали складне особисте життя, не набули досвіду роботи в уряді чи органах влади.

Завдяки Жовтневому перевороту більшовики несподівано потрапили у вир міжнародних подій. Уперше вони стали відомими та отримали владу. Це врятувало їх від забуття і підтверджувало слушність їхнього вчення. Успіх революції довів як більшовицьким лідерам, так і багатьом іншим, що Маркс і Ленін мали рацію.

Проте революція також швидко змусила більшовиків захищати свою владу, в результаті чого відбулися зіткнення не тільки з ідеологічними контрреволюціонерами, а й зі справжньою, і дуже кривавою контрреволюцією, котру потрібно було негайно перемогти. Наступна Громадянська війна спонукала їх створити армію, міліцію та пропаганду. Для більшовиків ця війна стала передусім уроком з націоналізму, економічної політики, розподілу продовольства, а також і насильства, до якого вони згодом вдалися. Варто зазначити, що досвід більшовиків в Україні суттєво відрізнявся від досвіду в Росії, адже саме в Україні вони зазнали нищівної поразки, котра ледве не зруйнувала їхню новонароджену державу. Багато пізніших поглядів Кремля на Україну, включно з недовірою до селян, підозрою до української інтелігенції та зневагою до республіканської компартійної організації, значною мірою закорінені в цьому періоді.

Насправді досвід Громадянської війни, зокрема в Україні, сформував погляди самого Сталіна. Напередодні російської революції йому вже було під сорок, а він мало чого встиг досягти. Як написано в одній з останніх біографій Сталіна, тоді у нього не було «ні грошей, ні постійного місця проживання або професії, самі переконання».[70] Сталін народився в Грузії, навчався в семінарії, але репутацію здобув своїм вмінням грабувати банки, за що кілька разів побував у тюрмі. Під час Лютневої революції 1917 року він перебував у засланні за Полярним колом. Коли скинули царя Миколу II, Сталін повернувся до Петрограда.

У результаті державного перевороту більшовиків у жовтні 1917 року Тимчасовий уряд було повалено, а Сталін уперше відчув солодкий смак реальної політичної влади.[71] Він став членом першого більшовицького уряду на посаді народного комісара в справах національностей і відповідав за перемовини з усіма неросійськими народами й національностями, що належали до Російської імперії. Головною метою Сталіна було переконати або змусити ці народи підкоритися радянській владі. Щодо України він мав два чіткі й термінові завдання, продиктовані надзвичайною ситуацією. По-перше — підірвати національний рух, адже це був найголовніший конкурент більшовиків в Україні. По-друге — забрати український хліб. Відразу після приходу більшовиків до влади він взявся за обидві справи.

Вже у грудні 1917 року на сторінках «Правди» Сталін засудив Третій Універсал Центральної Ради, який проголосив Українську Народну Республіку й окреслив кордони України. Хто, риторично запитував він, підтримує незалежну Україну:

Великі поміщики в Україні, ще Олексій Каледін [генерал Білої армії] та його «військовий уряд» на Дону, тобто козацькі поміщики… за обома ховається велика російська буржуазія, яка колись була лютим ворогом усіх вимог українського народу, а тепер підтримує Центральну Раду…

За його словами, «усі українські робітники та найбідніша частина селянства» виступали проти Центральної Ради, що було очевидною неправдою.[72]

Після публічного засудження Центральної Ради Сталін вдався до дій, які пізніше назвуть «активними заходами», спрямованими на дестабілізацію українського уряду. Місцеві більшовики намагалися створити так звані незалежні «радянські республіки» в Донецьку й Кривому Розі, Одесі, Таврії та на Дону — крихітні міні-держави за підтримки Москви, котрі в суті своїй зовсім не були незалежними.[73] Більшовики доклали всіх зусиль, щоб здійснити переворот у Києві: після поразки вони створили «альтернативний» Всеукраїнський центральний виконавчий комітет, а також і «радянський уряд» у Харкові, більш надійному російськомовному місті. Згодом вони зроблять Харків столицею України, але в 1918 році лише кілька з харківських більшовиків говорили українською.[74]

Після зміцнення влади більшовиків у Росії Червона армія почала просуватися на південь. Нарешті 9 лютого 1918 року, коли лідери Центральної Ради вели переговори в Брест-Литовську, Київ уперше захопили більшовики. Ця перша коротка більшовицька окупація мала на меті не тільки принести комуністичну ідеологію, а й просувати очевидні російські інтереси. «Головнокомандувач революційних військ» Михайло Муравйов оголосив, що повертає російську владу з «далекої Півночі» і наказав негайно стратити підозрілих націоналістів. Його люди розстрілювали всіх, хто розмовляв українською мовою на вулиці, та знищили будь-які згадки про українську владу, включно з вивісками українською мовою, котрі з’явилися кількома тижнями раніше.[75] Під час обстрілу столиці більшовики навмисно зруйнували будинок Грушевського з бібліотекою та колекцією старовинних документів.[76]

Хоча більшовики керували Києвом лише кілька тижнів, Ленін встиг зрозуміти, чого можна чекати від України в складі комуністичної держави. Намагаючись нагодувати революціонерів, які привели його до влади, він негайно відправив Червону армію в Україну в супроводі «продовольчих загонів», проінструктованих конфіскувати селянське зерно. Він призначив провідного грузинського більшовика Серго Орджонікідзе «надзвичайним повноважним комісаром», відповідальним за реквізицію українського зерна.[77] Редакція «Правди» із захопленням повідомляла про успіхи цих солдатів і запевняла своїх читачів у російських містах, що радянське керівництво вже почало вживати «надзвичайних заходів» у заготівлі зерна в селян.[78]

А за лаштунками телеграми Леніна щодо України звучали так: «Заради Бога, — писав він у січні 1918 року, — застосуйте найбільш енергійних і революційних заходів для відправки хліба, хліба, хліба!!! Інакше Петроград помре від голоду. Використовуйте спеціальні потяги та спеціальні загони. Збирайте та охороняйте. Супроводжуйте потяги. Інформуйте нас щодня. Заради бога!»[79] Швидка втрата України на користь німецької та австрійської армій на початку березня розлютила Москву. Розгніваний Сталін засудив не тільки український національний рух та його вірних селянських прихильників, а й «українських більшовиків», які втекли з Харкова та нашвидкуруч утворили ще один «український радянський уряд» у вигнанні, по той бік кордону в Ростові. Сталіну інстинктивно не подобалася ідея «українських більшовиків», і він вважав, що вони повинні припинити намагання створити окрему партію. Він критикував їх з Москви: «Годі грати в уряд та республіку. Час припинити цю гру, досить означає досить».[80]

У відповідь один з небагатьох українськомовних комуністів написав з Ростова ноту протесту до Ради народних комісарів у Москві. Заява Сталіна, як зазначив Микола Скрипник, сприяла «дискредитації радянської влади в Україні». Скрипник таки вірив у можливість «українського більшовизму» і був одним із перших поборників того, що згодом дістане назву «націонал-комунізму» — переконання, що комунізм може мати окремі форми в різних країнах — отже, є прийнятним для української національної свідомості. Він уважав, що нетривала влада Центральної Ради породила правдиве прагнення до самостійності України і запропонував більшовикам визнати і врахувати це прагнення. Скрипник зазначав, що український радянський уряд у своїх рішеннях повинен базуватися не на поглядах деяких народних комісарів з Російської Федерації, а дослухатися до мас, до трудового народу України.[81]

На цей час Скрипник виграв цей двобій, але не тому, що більшовики вирішили почути маси або трудовий народ. Після першої поразки в Україні Ленін просто вирішив вдатися до іншої тактики. Використовуючи методи, які пізніше (значно пізніше, але в схожому контексті) іменують «гібридною війною», він наказав своїм силам, що вступали в Україну, приховувати факт, що насправді вони були російськими формуваннями, які боролися за єдину більшовицьку Росію. Натомість вони називали себе «українським радянським повстанським рухом» — це мало на меті спантеличити противника. Ідея полягала в цинічному використанні риторики національного руху для того, щоб переконати населення прийняти радянську владу. У телеграмі командуванню Червоної армії на фронт Ленін пояснював:

З просуванням наших військ на захід і на Україну створюються обласні тимчасові радянські уряди, покликані зміцнити ради на місцях. Ця обставина має ту хорошу сторону, що позбавляє змоги шовіністів України, Литви, Латвії, Естляндії розглядати рух наших частин як окупацію і створює сприятливу атмосферу для подальшого просування наших військ.[82]

Іншими словами, військові командири відповідали за допомогу в створенні прорадянських «національних» урядів, які мали їх підтримати. Ця ідея, як пояснював Ленін, покликана забезпечити сприйняття населенням України червоноармійців як «визволителів», а не як іноземних окупантів.

Ніколи — ні в 1918 році, ні пізніше — ані Ленін, ані Сталін, жоден з більшовицьких керівників не вірили в суверенітет української радянської держави. Реввійськрада, сформована 17 листопада, складалася з промосковських «українських» чиновників Пятакова та Володимира Затонського, головнокомандувача Червоної армії в Україні Володимира Антонова-Овсієнка та самого Сталіна. «Тимчасовий робітничо-селянський уряд України», сформований 28 листопада, очолював болгарин за походженням Християн Раковський. Він заявляв, що всі вимоги зробити українську мову державною є «шкідливими для української революції».[83]

За умов фактичного безвладдя ця гібридна війна проходила успішно. Червона армія розпочала свій наступ в Україну, одночасно більшовики почали переговори з Петлюрою. Лідери Директорії з обуренням засудили таку подвійну тактику. Народний комісар закордонних справ РСФРР Георгій Чичерін м’яко відповідав, що Москва не має нічого спільного з військами, що просуваються українською землею. І говорив про військову операцію «армії цілковито незалежного українського радянського уряду».[84]

Директорія наполягала, що це — відверта брехня. Було цілком очевидно, що «армія українського радянського уряду» насправді була Червоною армією. Директорія продовжувала протестувати аж до січня 1919 року, коли більшовицькі війська змусили український уряд взагалі залишити Київ.[85]

Друга більшовицька окупація України почалася в січні і тривала шість місяців. У цей період Москва ніколи не контролювала всю українську територію, влада тут постійно змінювалась. Навіть у районах, де більшовики контролювали міста і містечка, села часто залишалися під впливом місцевих партизанських лідерів або «отаманів». Деякі з них були лояльними до Петлюри, а деякі — ні. У багатьох місцях більшовицька влада навряд чи виходила за межі залізничних станцій. А втім, навіть цей короткий період неповного контролю дав більшовицьким лідерам Української соціалістичної радянської республіки можливість проявити свої справжні наміри. Якими б незалежними не здавались лідери українських комуністів на папері, на практиці вони такими не були.

Будь-які їхні ідеї щодо економічного розвитку України були витіснені головним завданням. Адже ніякі міркування марксистської теорії, ніякі аргументи про націоналізм чи суверенітет не важили для більшовиків більше за необхідність нагодувати робітників Москви та Петрограда. До 1919 року телеграма Леніна «Заради Бога, застосуйте найбільш енергійних і революційних заходів для відправки хліба, хліба, хліба!!!» стала єдиним письмовим доказом поглядів та практики більшовиків в Україні.

Нав’язлива більшовицька зацікавленість у хлібі була не випадковою: від початку Першої світової війни в Російській імперії були проблеми з продовольством. На початку конфлікту з Німеччиною систему розподілу продовольства в Росії було націоналізовано й підпорядковано державній організації — Особливій нараді з продовольства. На практиці це призвело до адміністративного хаосу та дефіциту. Однак для майбутніх радянських організацій діяльність цієї структури стала очевидним прецедентом. Адже, замість поліпшення ситуації, Особлива нарада прагнула «усунути посередників» і створити нібито більш ефективну некапіталістичну форму розподілу зерна, чим фактично поглибила кризу на хлібному ринку.[86]

У результаті продовольчої кризи сталася Лютнева революція 1917 року і через кілька місяців до влади прийшли більшовики. Британський журналіст Морган Філіпс Прайс описав атмосферу того року:

Мимоволі розмова зводилася до однієї головної теми, яка, безперечно, привертала увагу всіх: хліб і мир… Усі знали, що залізниця вже не витримує транспортного навантаження, що зерна, яке раніше експортували до Західної Європи, тепер ледве вистачає на армію, що торік площа засіяних полів скоротилися на 10 відсотків і цього року знову зменшиться, що робітники кількох великих міст були кілька днів без хліба, тоді як великі князі та спекулянти мали великі запаси у своїх будинках.[87]

Прайс бачив жінок у черзі за пайками: «Бліді обличчя і тривожні очі виказували страх того, що насувалася біда».[88] Він побував у казармі одного з московських полків, де «харчові пайки були предметом суперечок, і хтось з гучним голосом й неабияким запалом запропонував делегувати трьох представників до коменданта з вимогою негайного збільшення пайків». Від харчових пайків група перейшла до обговорення війни, а потім і до власності на землю: «Цей зародок солдатської ради став, як мінімум, центром обміну поглядами на теми, які досьогодні були заборонені для обговорення будь-ким за межами правлячої верхівки. Так було досягнуто наступного етапу революції».

Як відзначає Прайс, голод, принаймні на ранніх стадіях, робив людей «більш вимогливими». Нестача їжі спонукала їх більш критично поставитися до існуючої системи, домагатися змін, навіть вдаючись до насильства.[89]

Отже, зв’язок між їжею та владою для більшовиків став очевидним. Як до, так і після революції, усі сторони розуміли, що постійна нестача робить продовольство важливим політичним інструментом. У того, хто мав хліб, була й підтримка населення, солдати та вірні друзі. Той, хто не міг прогодувати народ, швидко втрачав владу. У 1921 році, коли Американська адміністрація з надання допомоги (АРА) домовлялася про умови майбутньої діяльності в Радянському Союзі, один з її представників сказав радянському дипломату (згодом наркому закордонних справ), Максиму Литвинову, що «ми йдемо не боротися з Росією, а годувати її». На що Литвинов, за словами американського журналіста, відповів дуже стисло: «Так, але їжа — це зброя…».[90]

Ленін поділяв цю думку. Водночас лідер революції не відкидав саму ідею державної системи розподілу продовольства. Натомість він вирішив, що його методи були недостатньо жорсткими, особливо в Україні. У 1919 році більшовицький провідник України Раковський повторив цю ж думку у відвертій промові на партійному з’їзді. «Ми приїхали в Україну в той час, коли радянська Росія переживала дуже серйозну кризу виробництва». Він пояснив: «Нашою метою було повністю використати її [Україну], щоб полегшити кризу».[91] Отже, від початку більшовики вважали, що експлуатація України — це запорука збереження контролю над Росією. Як писав один із них пізніше, «доля революції залежала від нашого вміння запезпечити фактичне постачання хліба для пролетаріату та армії».[92]

Нагальна потреба в зерні вилилася в політику надзвичайних заходів, відомих як «воєнний комунізм». Започаткований в Росії в 1918 році і привнесений до України після другої більшовицької окупації на початку 1919 року «воєнний комунізм» означав мілітаризацію всіх економічних взаємин. На селі система була дуже проста: взяти під контроль зерно, погрожуючи зброєю, а потім передати його солдатам, робітникам, членам партії та іншим «цінним» для держави людям.

У 1918 році багатьом ця система видалася знайомою. Царський уряд, що потерпав від нестачі продовольства під час війни, розпочав конфісковувати зерно ще в 1916 році. Таку політику назвали продрозверсткою. У березні 1917 року Тимчасовий уряд також постановив, що селяни повинні продавати все зерно (за винятком зерна для власного споживання та насіння) державі за встановленими нею цінами.[93] Більшовики наслідували попередників. У травні 1918 року Рада народних комісарів дотримувалася царської політики і встановила «диктатуру продовольства». Народний комісаріат продовольства створив «армію продовольчого постачання», котра повинна була розгорнути свою діяльність на «фронті постачання продовольства».[94]

Проте, незважаючи на войовничі заяви уряду, на практиці «воєнний комунізм» означав, що більшість людей залишались голодними. Протягом 1916–1918 років левова частка росіян та українців добували будь-яку їжу на чорному ринку, а не через державні компанії, котрі припинили своє існування.[95] У романі Бориса Пастернака «Доктор Живаго» дружина лікаря у постреволюційній Москві шукає їжу та дрова на залізничних коліях, «куди мужики з навколишніх сіл іноді привозили овочі та картоплю. Ще потрібно було їх зловити. Селян із великими торбами арештовували». Урешті-решт вона знайшла чоловіка з зеленими березовими дровами і обміняла на них «маленьку шафу з дзеркалами». Селянин взяв шафу на подарунок для своєї дружини. Потім вони «домовилися про картоплю на майбутнє».[96] Таким був обмін між селом і містом за часів «воєнного комунізму».

Бартерні взаємини між селом і містом залишалися невід’ємною частиною економіки протягом багатьох років. Навіть у 1921 році, коли Громадянська війна майже закінчилася, американська делегація благодійних організацій, яка відвідала Москву, виявила дуже схожу ситуацію. На Кузнецькому мості, колись важливій торговельній вулиці, старі жінки та діти продавали фрукти з кошиків напроти зачинених порожніх магазинів. Овочі та м’ясо можна було знайти на ринку просто неба. Увечері американці дізналися, як працює ця система. Повернувшись до вагона потягу, в якому мали провести ніч, вони побачили «справжній натовп» із чоловіків, жінок та дітей, які розштовхували одне одного, намагаючись видертися на поїзд, який прямував з міста. Те, що вони вважали «казковим видивом у сутінках», насправді було російською системою розподілу продовольства, в якій тисячі приватних торговців їздили між селом та містом.[97]

У ці роки такі нелегальні ринки забезпечували багато людей їжею, особливо тих, хто не був прикріплений до урядових розподільників. Однак більшовики не тільки відмовлялися визнавати ці вуличні базари, а й звинувачували їх у кризовій ситуації. Рік у рік радянське керівництво дивувалося з приводу голоду та дефіциту, котрі виникли через більшовицьку систему «конфіскуй та розподіляй». Позаяк державне втручання покликане зробити людей багатшими, а не біднішими, відповідно й більшовики ніколи не звинувачували себе у невдачах своєї політики, не кажучи вже про свою нещадну ідеологію. Вони зосередилися на дрібних торговцях та перекупках чорного ринку — «спекулянтах», які власноруч приносили їжу з села до міста. У січні 1919 року Ленін засудив їх як ідейних ворогів:

Ось чому всі розмови з цієї теми [приватної торгівлі], усі спроби підтримати їх являють собою величезну шкоду, падіння, крок назад від того соціалістичного будівництва, яке Компрод здійснює з неймовірними труднощами в боротьбі з мільйонами спекулянтів, котрих нам залишив капіталізм.

Звідси він мав зробити лише один логічний крок до викриття селян, які продавали зерно «спекулянтам». Ленін, котрий і так з підозрою ставився до селян, як до недостатньо революційного класу, абсолютно чітко вказав на небезпеку торгівлі між селом та містом:

Селянин має зробити вибір: вільна торгівля зерном означає спекуляцію зерном; це означає свободу наживатися для багатіїв, свободу помирати для бідних. Вільна торгівля хлібом — це поворот назад, до панування і всевладдя капіталістів; і розрив союзу селян та робітників. Усі надлишки хліба мають бути за справедливою ціною віддані радянській державі.[98]

Однак слів було не достатньо. Зіткнувшись із широкомасштабним голодом, більшовики вдалися до радикальних заходів. Як правило, історики пояснюють використання Леніним політичного насильства в 1918 році (політику, відому як «червоний терор») як боротьбу зі своїми опонентами.[99] Проте ще до офіційного оголошення «червоного терору» у вересні, і навіть до наказу про масові арешти і страти, Ленін вже відмовився від законних шляхів подолання економічної катастрофи, отриманої у спадок від своїх попередників. Адже робітники Москви та Петрограда отримували лише 30 г хліба на добу. Морган Філіпс Прайс зазначав, що радянська влада ледве встигала годувати делегатів під час З’їзду рад взимку 1918 року: «Протягом тижня на залізничні вокзали Петрограда прибуло лише кілька вагонів з борошном».[100] До того ж, «робітничі квартали Москви голосно виявляли своє невдоволення. Казали, що більшовицький режим має добути їжу, або піти».[101]

Ці обставини підштовхнули Леніна навесні 1918 року до надзвичайних заходів, тобто «першої надзвичайщини» (рос. чрезвычайщина) — вислів, визначений одним із дослідників як «особливий стан у суспільному житті, коли будь-яке відчуття законності втрачається і переважає свавілля у владі».[102] Надзвичайні заходи були потрібні в боротьбі з селянами, яких Ленін звинуватив у тому, що вони залишили собі надлишки зерна. Щоб змусити селян відмовитися від свого зерна і для боротьби з контрреволюцією, Ленін урешті-решт створив «надзвичайну комісію» або ЧеКа (від російського визначення «чрезвычайная комиссия»). Це було перше найменування радянської служби безпеки, пізніше відомої як ОПГУ, НКВС і, нарешті, КДБ.

Надзвичайна ситуація запанувала над усім іншим. Ленін наказав усім, хто не був безпосередньо задіяним у воєнному конфлікті навесні та влітку 1918 року, привезти продовольство до столиці. Сталіна призначили відповідальним за «продовольчі питання на півдні Росії» — завдання, котре враз стало набагато важливішим за посаду народного комісара в справах національностей. Він вирушив до Царицина у супроводі двох бронепоїздів і 450 червоноармійців. Його завдання: зібрати збіжжя для Москви. У першій телеграмі до Леніна від 7 липня він повідомив, що виявив «вакханалії спекуляції» й виклав свою стратегію: «Ми не помилуємо нікого — ані себе, ані інших, а хліб вам дістанемо».[103]

У наступні роки діяльність Сталіна в Царицині запам’ятається тим, що спровокує перше публічне протистояння з людиною, котра згодом стане його найбільшим суперником, Левом Троцький. Водночас у контексті пізнішої політики Сталіна в Україні цей досвід мав ще одне важливе значення: жорстоку тактику конфіскації зерна в Царицині через десять років буде використано при хлібозаготівлях в Україні. Одразу після прибуття до міста Сталін створив революційну військову раду, чекістський підрозділ і почав «зачищати» Царицин від контрреволюціонерів. Засуджуючи місцевих генералів як «буржуазних фахівців» та «млявих перодрапів, анітрохи непридатних для громадянської війни», він взяв їх (та інших осіб) під арешт і тримав на баржі посеред Волги.[104] Разом із кількома підрозділами більшовицьких військ з Донецька та за допомогою Климента Ворошилова та Серго Орджонікідзе (двох людей, які так і залишаться близькими до нього) Сталін розпочав арешти і тортури в найширшому масштабі, а згодом і масові страти. Червона армія забирала зерно в місцевих купців та селян; а ЧеКа фабрикувала проти них кримінальні справи — ще один передвісник того, що станеться пізніше, коли буде страчено дуже багато випадкових людей.[105]

А коли потяги із хлібом вирушили на Північ, ця особливо жорстока форма «воєнного комунізму» в очах Сталіна виправдала себе як успішна. Населення Царицина заплатило велику ціну і, на думку Троцького, дорого заплатила за це й армія.[106] Після виступу Троцького проти дій Сталіна в Царицині Ленін таки забрав його з міста. Проте цей досвід залишався настільки важливим для Сталіна, що в 1925 році він перейменував Царицин на «Сталінград».

Під час другої окупації України в 1919 році більшовики ніколи не контролювали країну так, як Сталін контролював Царицин. Протягом піврічного (хоча й номінального) керівництва республікою вони скористалися цим досвідом, як могли. В Україні більшовики яскраво продемонстрували всі свої нав’язливі ідеї: ненависть до торгівлі, приватної власності, українського національного руху, селянства. Водночас їхня особлива зосередженість на продовольстві та конфіскації продовольства в Україні затьмарила практично будь-які інші питання, які вони вирішували.

Коли більшовики вдруге прибули до Києва, вони діяли дуже швидко. Одразу перестали вдавати з себе силу, котра веде боротьбу за «визволення України». Натомість повернулись до політики царату — заборонили українські газети, припинили використання української мови в школах та закрили українські театри. ЧеКа провела швидкі арешти українських інтелігентів, яких звинувачували в «сепаратизмі». Один із лідерів КП(б)У і голова радянського уряду в Україні Раковський відмовлявся вживати чи бодай визнавати українську мову. Згодом український есер Павло Христюк згадував, що «російські військові» (багато з них служили в колишній царській поліції) знову вбивали в Києві всіх, хто розмовляв українською і вважав себе українцем. Сповнена ненависті антиукраїнська риторика стала органічною складовою більшовицької мови в Києві: «Безробітні, голодні маси робітників просто приєдналися до армії. За службу їм добре платили, а родини забезпечували пайками. Підняти “бойовий дух” такої армії виявилося не складно. Треба було лише згадати, що наші “брати” голодують через українців-хохлів. Саме таким способом наші “товариші” запалили полум’я ненависті до українців».[107]

Як і в Росії, вони також конфіскували великі маєтки й використали землю для створення колгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, що стало ще одним провісником майбутньої політики на селі через десять років. І хоча московські більшовики намагалися якомога більше поширити експерименти з усуспільненням приватної власності, українські комуністи з цим не дуже й поспішали. Так само як і українські селяни. У Росії досі існували традиції общинного землеволодіння, і більшість російських селян спільно володіли землею в сільських громадах (відомих як «община» чи «мир»). Натомість в Україні такого звичаю дотримувалась лише чверть селян. Українські селяни — здебільшого індивідуальні власники, або землевласники та їхні наймані працівники, котрі володіли своїми будинками та худобою.[108]

Дуже мало українських селян зголосилося вступити до колгоспів у 1919 році, коли раптово трапилася така нагода. І хоча новий радянський режим в Україні організував близько 550 колективних та державних господарств у 1919 році, вони були переважно непопулярними та невдалими: незабаром майже всіх їх ліквідували. Переважну більшість конфіскованих земель перерозподіляли. У західній та центральній частині України селяни отримували менше землі, у степу та на сході — більше. Дрібні поміщики, які володіли від 50 до 100 десятинами, зберігали свою власність. Хоча цього ніхто не оголошував, проте це стало мовчазним визнанням того, що приватні землевласники України виробляють більше зерна з більшою ефективністю.[109]

У 1919 році хліб для Леніна все ще залишався більшим пріоритетом, ніж переконування українців у перевагах колективного господарювання. Щоразу, коли обговорювали питання, пов’язані з Україною, він виявляв особливу стурбованість, «при кожній згадці про Україну Ленін запитував, скільки було зерна і скільки вже взяли».[110] У цій одержимості його підтримував Олександр Шліхтер, більшовик-революціонер, якого наприкінці 1918 року було призначено народним комісаром продовольства в Україні. До початку 1919 р. Шліхтер уже взяв під особистий контроль кожну особу, організацію та установу, пов’язану з виробництвом продовольства в Україні.[111] Шліхтер походив з Полтави і вважав, що його Батьківщина має необмежений потенціал продовольства, але споживати його повинні не тільки українці: «Ми ставимо собі завдання виділити сто мільйонів пудів хліба [1 600 тонн], щоб розподілити його розверсткою… 100 мільйонів для зголоднілої Росії, для Росії, котрій знову доводиться переживати загрозу нового ворожого вторгнення зі Сходу. Ці 100 мільйонів — цифра колосальна… Багата Україна, хлібна Україна — наша: не буде голодувати московський пролетаріат…».[112]

Ці цифри було взято з неба; пізніше у Шліхтера проситимуть 50 мільйонів пудів, але зменшення плану нічого не дасть, він не зміг близько дістатися і до цієї цифри.[113] Шліхтер також не мав змоги купувати зерно. Як згадував один спостерігач, селяни відмовилися здавати свою продукцію лінивим мешканцям міста в обмін на «керенські гроші» (валюту, створену в лютому 1917 року) або українські карбованці: «Малоймовірно було віднайти помешкання, в якому б не громадились лантухи з цими непотрібними папірцями».[114] Селяни охоче обмінювали би хліб на одяг або реманент, але в Росії виробляли мало товарів. Тож Шліхтер не мав нічого, щоби дати за хліб.

Сила знову стала єдиним рішенням. Проте замість грубого насильства згори, до якого вдався Сталін у Царицині, Шліхтер обрав більш витончений підхід. Він означив нові категорії селян, поділивши їх на класи, та інспірував між ними ворожнечу. Раніше класові розбіжності в українських селах не були чіткими і не мали суттєвого значення; навіть Троцький зауважував, що селянство «є протоплазмою, з якої в минулому формувалися нові класи».[115] Як уже було зазначено, в українських селах майже не практикували общинного землеволодіння, котре було поширеним у Росії. Переважно існував умовний поділ на селян, котрі володіли землею і вважалися працьовитими господарями, і на селян, які з певних причин не мали землі (життєві невдачі, алкоголізм) і вважалися поганими господарями. Однак цей поділ був розмитим. Члени однієї родини могли належати до різних груп, а селяни могли дуже швидко рухатись цією соціальною драбиною вгору або вниз.[116]

Більшовики, з їхнім жорстко регламентованим марксистським вишколом та ієрархічним світоглядом, наполягали на більш формальних маркерах. Зрештою вони визначили три категорії селян: «куркулі», середняки і бідняки. Водночас на цьому етапі більшовики насамперед намагалися з’ясувати, хто стане жертвою революції, а хто виграє від її перемоги.

Частково Шліхтер створив поділ на класи на початковому етапі ідеологічної боротьби з «куркулями». До революції це слово рідко вживали в українському селі; якщо когось так і називали, то це були успішні селяни або ті, хто міг дозволити собі найману працю, але не обов’язково заможні.[117] Незважаючи на те, що більшовики завжди дискутували з приводу того, як ідентифікувати «куркуля», врешті-решт, цей термін набув політичного значення. «Куркулів» називали основною перешкодою в хлібозаготівлях, тими, хто заступає дорогу радянській владі, або ж засуджували як експлуататорів бідняків. Дуже швидко «куркулі» стали для більшовиків цапом відбувайлом, групою, котру звинувачували в нестачі продовольства та всіх помилках політики влади на селі.

Нападаючи на «куркулів», Шліхтер одночасно заручився підтримкою нового класу, створеного за допомогою так званих комбідів (комітетів бідних селян). Згодом, у роки голоду 1932–1933, подібні до них комітети незаможних селян або комнезами відіграють свою роль, але початок вони ведуть від цього постреволюційного моменту, тобто від часів першої хлібозаготівельної кампанії Шліхтера. Під його керівництвом червоноармійці та російські агітатори пересувалися від села до села та залучали в свої ряди найменш успішних, із зубожілими господарствами, і водночас найбільш опортуністичних селян, пропонуючи їм владу, привілеї та конфісковану землю сусідів. У свою чергу, ці обережно підібрані колаборанти повинні були знайти та конфіскувати «надлишки зерна» в сусідів. Примусове відбирання зерна, або продрозверстка, викликало таку ненависть та злість, яка надовго залишилася в селі.[118]

Ці дві щойно кристалізовані групи в селі вбачали одна в одній смертельних ворогів. «Куркулі», так само як і комбіди, чудово розуміли: їхнє майбутнє залежить від спроможності знищити супротивника. Тому і ті, й інші були готові жорстоко карати власних сусідів. Йосип Нижник, відданий член комітету бідних селян у селі Велика Устя Чернігівської області, приєднався до комітету в січні 1918 року після повернення з фронту. Як він згадував, у місцевому комітеті було п’ятдесят членів. Отримавши завдання конфіскувати землю у заможніших сусідів, вони зустріли очікуваний опір. У відповідь декілька членів комбіду створили озброєний «революційний комітет», який, за словами Нижника, одразу вдався до карколомних заходів: «Куркулям і релігійній громаді було заборонено проводити зібрання без відома ревкому; у куркулів відібрали зброю, в селі відновили охорону та встановили негласне стеження за куркулями».[119]

Не всі ці заходи було передбачено наказами або ж санкціоновано вищим керівництвом. Проте, оголосивши комітетам бідних селян, що їхній добробут залежить від грабунку «куркулів», Шліхтер розумів, що таким чином він розпалює жорстоку класову війну. Як він писав пізніше, комбіди «покликані принести в село соціалістичну революцію, шляхом політичного й економічного знищення панування куркулів».[120] Інший більшовик на зустрічі в 1918 році також чітко висловився: «Ви, товариші селяни, повинні знати, що тут у нас, на Україні дуже багато куркулів-багатіїв, і вони дуже організовані, й коли в селах ми почнемо насаджувати свої комуни…, то ці куркулі чинитимуть величезний опір».[121]

В один із найважчих моментів Громадянської війни, у березні 1918 року, Троцький на зустрічі радянського уряду і профспілок сказав, що їжа повинна бути «конфіскована для Червоної армії будь-якою ціною». Більше того, здавалось, він однозначно схвалював і наслідки таких дій: «Якщо реквізиція означала Громадянську війну між куркулями і біднішими елементами села, тоді хай живе ця Громадянська війна!»[122] Через десять років Сталін використає ту саму риторику. Але навіть у 1919 році більшовики активно прагнули розділити село, використавши ненависть і невдоволення для реалізації своєї політики.

Не Шліхтер вигадав цей метод «революції знизу». 1918-го року Ленін вже використав його у Росії й зазнав фіаско. У Росії комітети бідних селян здобули погану репутацію, і не в останню чергу через свою корумпованість. Російські селяни ще менше за українських сприймали себе як клас і в своїх сусідах вбачали насамперед односельців. Комітети швидко використали конфісковане зерно для власного збагачення, і в багатьох російських регіонах це вилилося у «мережі корупції, викривлень та зловживань».[123] Шліхтер усвідомлював політичний ризик повторення такої політики в Україні, де селянство співчувало більшовикам ще менше. Як би там не було, під гаслом «Хліб для бійців, для порятунку революції!» він наказав комбідам зібрати зерно будь-якими засобами.

Тактика Шліхтера не обмежувалася лише комбідами: він також запропонував відсоток за конфіскацію місцевим бандам та їх ватажкам. Згідно з офіційними даними, за перше півріччя 1919 року до України прибуло вісімдесят сім заготівельних бригад з Росії або 2 500 осіб. Загальна ж кількість (якщо врахувати солдатів і неофіційних представників) могла бути більшою.[124] Інші учасники заготівель були з українських міст, а також з місцевих кримінальних угруповань. Так само як і бригади колективізації, надіслані на село у 1929 році, багато з членів цих заготівельних груп були послідовниками більшовиків, мешканцями міст, і якщо не росіянами, то російськомовними. Незалежно від їх етнічного походження, ці озброєні люди з хлібозаготівельних бригад в очах селян селян були «іноземцями», людьми прийшлими, котрих вони сприймали так само, як і німецьких чи австрійських солдатів, котрі вдалися до такої ж тактики рік тому. Не дивно, що селяни від них боронилися, і цей факт також визнавав Шліхтер: «Образно висловлюючись, можна сказати, що кожний пуд заготовленого хліба покривавлений краплями крові робітників».[125]

Селяни були не єдиними учасниками і жертвами класового насильства. В Україні ЧеКа також проводила сувору і жорстоку кампанію проти політичних ворогів. Таємна поліція заарештовувала не тільки активістів національного руху, а й купців, банкірів, капіталістів, велику і дрібну буржуазію; колишніх офіцерів царської армії, державних службовців і політичних лідерів; аристократів та їхні родини; анархістів, соціалістів і членів будь-яких інших лівих партій, які не підтримали більшовиків. В Україні роль лівих партій була особливо важливою. Боротьбисти, радикальне ліве крило Української партії соціалістів-революціонерів, мали чимало послідовників у сільській місцевості України. Незважаючи на те, що боротьбисти були ідеологічно близькими до більшовиків (наприклад, вони також виступали за радикальну земельну реформу), їх було виключено з уряду. До них ставилися з підозрою через попередню співпрацю з Центральною Радою.

Список ворогів більшовиків також включав донських та кубанських козаків на півдні Росії та України, котрі, як і запорозькі козаки в минулому, завжди мали досить відчутну автономію. Багато козацьких станиць під час революції виступили на боці білих. Проте деякі представники кубанського козацтва відреагували на революційні події по-іншому. Орган самоврядування більшості українськомовних кубанських козаків — Кубанська Військова Рада — у квітні 1917 року проголосила себе самостійною владою на Кубані, а з жовтня почала воювати з більшовиками. У лютому 1918 року було проголошено незалежність Кубанської Народної Республіки. У розпал Громадянської війни 1918 року російськомовні донські козаки також проголосили незалежність і заснували Донську Республіку — цим романтичним жестом вони нажили собі ворогів у Москві. Більшовики неодноразово характеризували їх як «природних контрреволюціонерів» та «лакеїв імперського режиму».

У січні 1919 року, після того як Червона армія увійшла до Донської області, більшовики видали наказ, за допомогою якого сподівалися позбутися донських козаків раз і назавжди. Солдатам наказано «проводити масовий терор проти багатих козаків з повним винищенням останніх; проводити нещадний масовий терор проти усіх тих козаків, які безпосередньо або опосередковано брали участь у боротьбі з радянською владою… Конфіскувати зерно та зберігати всі надлишки у призначених для цього місцях».[126]

Відповідальний за операцію чекіст Йосип Рейнгольд евфемістично назвав її «розкозаченням». Насправді, це було масовим убивством: 12 000 людей було страчено за «присудами» революційних трибуналів — так званих трійок, до складу яких входили комісар Червоної армії та два місцеві партійці, котрі з блискавичною швидкістю підписували смертні вироки. Після масових убивств відбулася етнічна «чистка»: щоб ще більше «розбавити» ідентичність донських козаків, сюди було переселено «надійних» робітників та селян.[127] Це стало одним з перших прикладів використання радянським урядом масового насильства та переселення людей з метою соціальної інженерії, а також важливим прецедентом для радянської політики, зокрема в Україні. Можливо, за прикладом «розкозачення» було марковано й термін «розкуркулення» — засадничий для радянської політики через 10 років.

Однак на той час явище «розкозачення» викликало тільки опір. У середині березня козаки станиці Вешенської, багато з яких спочатку підтримали більшовиків, повстали проти них.[128] Усі командири Червоної армії в Україні були помітно стурбовані цим фактом. Антонов-Овсієнко, головнокомандувач Української радянської армії (пізніше — Українського фронту), двічі написав Леніну та ЦК, вимагаючи послаблення жорсткої радянської політики, зокрема вказав й на необхідність співпраці з місцевими силами та українськими національними лідерами. Він запропонував увести до складу українського радянського уряду соціал-демократів та боротьбистів, які мали більшу підтримку на селі, ніж більшовики. Також закликав припинити викачку зерна та оголосити амністію українським селянам, які масово залишали лави Червоної армії.

Проте в Москві його ніхто не чув. Жорсткий диктат продовжувався й викачку зерна ніхто не скасував. Однак ця політика не мала успіху: Шліхтер спромігся відправити близько 8,5 мільйонів пудів зерна (139 000 тонн) у Росію — це була тільки крапля від того, що вимагав Ленін.[129]

Вдруге більшовиків було вибито з Києва в серпні 1919 року. Одночасно всю територію України охопило найбільше і найжорстокіше селянське повстання в історії модерної Європи.

2

Повстання, 1919

Народе український! Бери владу в свої руки. Нехай не буде диктатури: ні особи, ні партії. Хай живе диктатура трудящого люду, хай живуть мозолисті руки селянина й робітника. Геть політичних спекулянтів! Геть насильство справа, геть насильство зліва!

Отаман Григор’єв, 1919[130]

Великим і страшним був рік 1918 після Різдва Христового, але 1919 виявився ще страшнішим за нього.

Михайло Булгаков, 1926[131]

Коли хрестили Нестора Махна, загорілася риза священика. За словами селян, це був знак: йому судилося стати великим бандитом. Коли в Махна народився перший син, рот немовляти вже був повен зубів. Селяни пояснювали це тим, що він був Антихристом.[132] Син Махна незабаром помер, та й історію про хрестини призабули. Однак суперечливі чутки продовжували кружляти навколо постаті Нестора Махна навіть після його смерті. Напевне, його можна вважати наймогутнішим і найхаризматичнішим українським селянським лідером, який постав із хаосу 1919 року. Як відомо, Троцький назвав послідовників Махна «куркульськими грабіжниками», які «замилюють очі несвідомим і найвідсталішим селянам».[133] Петро Аршинов, російський анархіст та шанувальник Махна, назвав його людиною, котра змогла об’єднати «революційний повстанський рух українських селян і робітників», коли «на всій неосяжній території України маси вирували й воювали численні повстанці», Махно «склав план боротьби та проголосив актуальні гасла».[134]

Дуже важко відділити зерно від полови при розгляді українського селянського повстання 1918–1920 років. І це пов’язано як із великою кількістю дійових осіб, так і з різними ролями, котрі вони відіграли, змінюючи противників та союзників, часто стаючи то на один, то на інший бік. Спочатку Махно був революціонером у Запоріжжі (колишній Олександрівськ). Після кількох арештів царською поліцією він просидів з 1908 по 1917 рік у московській в’язниці, де потоваришував з Аршиновим і став переконаним анархістом. Ця радикальна філософія, опозиційна до усталених норм, відрізнялася від ідеології більшовиків та українських націоналістів: Махно прагнув знищення держави, а не її зміцнення. Вийшовши з в’язниці після Лютневої революції 1917 року, він повернувся до України та почав створювати Селянську Спілку, яка швидко переросла в потужну селянську армію. Троцький з роздратуванням писав, що ця сила контролювала «маловідому державу Гуляйполе» — територію навколо рідного містечка Махна. Махно також відмовився визнати нову владу в Києві.

Армію Махна інколи називали Чорною через те, що його бійці воювали під чорними прапорами анархістів, а самих вояків — просто махновцями (більшовики — Махновщиною). Уперше люди Махна виступили проти Павла Скоропадського та його німецько-австрійських союзників, а також Симона Петлюри та його збройних формувань. Незадоволення першими почасти можна пояснити місцевим досвідом: на південному сході країни землевласники-меноніти були передусім «німецькими» експлуататорами, отже, «заслуговували» на те, щоб у них відібрали всю власність. Водночас люди Махна мали набагато ширші цілі через відсутність симпатії до білих або до Центральної Ради. Тому анархісти Махна вбачали союзників насамперед у більшовиках.

Союзницькі взаємини виявилися прогнозовано короткочасними. Більшовиків, які прагнули цілковитого контролю, не влаштовував анархізм Махна. Рівно ж як і в Махна авторитарні методи більшовиків не викликали схвалення. Вже 1920 року він закликав червоноармійців переходити на його бік:

Ми вигнали австро-німецьких загарбників, розтрощили денікінських найманців, воювали з Петлюрою; зараз ми боремося з владою комісарів, диктатурою більшовицько-комуністичної партії. Вони тримають усіх працюючих людей у залізних руках; селяни та робітники України стогнуть під більшовицьким ярмом… Але ви, товариші у Червоній армії, ви — наші кровні брати, і разом ми можемо боротися за справжню свободу, за справжню радянську систему без тиску партій чи влади.[135]

Незважаючи на презирство Троцького, ці настрої набули популярності навіть за межами Гуляйполя. Сама ідея, що українці виступали за «справжню радянську систему без тиску партій чи влади» — тобто соціалізм без більшовизму — була дуже поширеною й надзвичайно привабливою для багатьох людей, які нічого не знали про Махна. Як і учасники антибільшовицьких повстань кронштадтських моряків й тамбовських селян у 1920–1921 роках в Росії, так і десятки тисяч українських селян прагнули революційних змін, але без централізованої влади і репресій з Москви. Це прагнення було чітко й коротко сформульовано в листівці «До товаришів червоних солдатів», яку розповсюджували в селах Центральної України:

Вас привели в Україну російські та єврейські комісари-комуністи, які кажуть, що вони борються за радянську владу в Україні, але насправді вони завойовують Україну. Вони кажуть, що вони ведуть вас проти українських куркулів, але фактично вони воюють з бідними селянами і робітниками України…

Українські селяни та робітники не в змозі терпіти загарбання та розкрадання України російськими військами; вони не можуть миритися з придушенням української мови і культури, як це було за часів царату…

Брати, обертайте зброю не проти селян і робітників України, а проти комісарів-комуністів, які піддають тортурам ваших нещасних людей.[136]

Іноземний відвідувач місії Червоного Хресту в Україні висловився про тогочасні настрої українців так:

З’явилася спеціальна селянська фразеологія: «Ми — більшовики, — казали селяни в Україні, — але не комуністи. Більшовики дали нам землю, а комуністи забрали наше зерно, нічого за те не давши. Не дамо Червоній армії накинути на нас ярмо комуни!

Геть комуну! Хай живуть більшовики!»[137]

Термінологія стала настільки заплутаною, що ці речення можна було легко переписати навпаки: «Геть більшовиків! Хай живе комуна!» Але головна думка була зрозумілою: українські селяни хотіли від революції одне, а натомість отримали зовсім інше.

Подібними в своїх лівих переконаннях, революційних поглядах та антибільшовицькій риториці були послідовники ще одного харизматичного ватажка, котрий також постав з хаосу 1919 року, Никифора Григор’єва. На перший погляд, Григор’єв був зовсім не схожим на Махна. Козак та колишній офіцер російської імперської армії, він командував сотнею в армії Скоропадського. Спочатку Григор’єв підтримав його режим, але незабаром розчарувався. Водночас амбіції отамана нестримно зростали: він зібрав вірних послідовників у 117 окремих повстанських загонів, які за деякими підрахунками налічували від 6 000 до 8 000 вояків. Григор’єв заручився підтримкою таких як і він славнозвісних селянських ватажків, і перейшов з-під влади німецького маріонеткового режиму до Петлюри.[138]

Директорія, тобто національні сили під проводом Петлюри, гарантувала Григор’єву титул «Отамана Запоріжжя, Олександрії, Херсона й Тавриди». Галасливий і честолюбний Григор’єв, як і Махно, говорив мовою лівих радикалів. Він прирівнював німецьких та австрійських окупантів до ненависної «буржуазії», котра споконвіку тримала Україну в злиднях. В ультиматумі, виданому восени 1918 року, він заявив:

Я, Отаман Григор’єв, від імені партизан, якими я керую, піднімаюся проти ярма буржуазії, з чистою совістю проголошую вам, що ви опинилися в Україні як сліпа зброя у руках вашої буржуазії, ви не демократи, а зрадники усіх європейських демократів.[139]

Коли стало зрозуміло, що Директорія Української Народної Республіки впаде під тиском Червоної армії, Григор’єв швидко поміняв сторони й перекинувся на бік більшовиків. Цей альянс виявився більш нестійким, ніж пакт між Махном і Червоною армією. Один радянський військовий кореспондент, який подорожував з людьми Григор’єва, з тривогою спостерігав за поганою організацією бійців, їхньою тягою до мародерства й звернув увагу на «просякнуту антисемітизмом свідомість». Він цитував жарти деяких командирів про те, що одного дня вони піднімуть зброю проти «комуністів-євреїв».[140] Такі настрої, на його думку, не могли стати підвалинами для довгострокового об’єднання з більшовиками.

І в короткотривалій перспективі така спілка виявилась хисткою. Зв’язок між Григор’євим і воєначальниками Червоної армії постійно переривався, а надто часто тоді, якщо це було на руку отаманові. Коли співпраця зійшла нанівець у травні 1919 року, Григор’єв закликав своїх прихильників повстати проти радянського режиму, який до цього часу тримався в Києві. Грандіозна заява отамана була суцільною плутаниною ідей — націоналістичних, анархічних, соціалістичних, комуністичних — і це, ймовірно, досить точно відображало тогочасні почуття українських селян, землю яких за останні кілька років сплюндрували декілька армій:

Нехай не буде диктатури: ні особи, ні партії. Хай живе диктатура трудящого люду, хай живуть мозолисті руки селянина й робітника. Геть політичних спекулянтів! Геть насильство справа, геть насильство зліва![141]

На цю риторику більшовики відповіли по-своєму. Вони засудили «куркульське повстання», «куркульських бандитів» та «куркульських зрадників». Очевидно, термін «куркуль» уже набув значення набагато ширшого, ніж просто «багатий селянин». Адже на початку 1919 року кожен, хто мав надлишки зерна, а також кожен, хто чинив опір радянській владі, міг стати «куркулем». І через 10 років Сталіну навіть не довелося вигадувати нового терміна для означення цих же ворогів.[142]

Проте обмін образами не допоміг більшовикам. У червні 1919 року і Григор’єв, і Махно назавжди розірвали свої домовленості з більшовикам. Так само вчинили й безліч інших повстанців, отаманів та різних місцевих ватажків. Усі вони мали революційні сподівання на землю і владу в своїх регіонах, але досягти цього їм заважали й українські націоналісти, й німці, але найбільше — більшовики. Приваблені гаслом «За радянську владу — без комуністів!» солдати, котрі походили із селян, десятками залишали Червону армію та приєднувались до інших формувань. Олександр Шліхтер нарахував дев’яносто три «контрреволюційних виступи» тільки за квітень 1919 року.[143] За іншими підрахунками, у червні було 328 окремих повстань, випадків селянських нападів на радянських чиновників або бійців Червоної армії. Християн Раковський налічив понад 200 антибільшовицьких повстань лише за двадцять днів у липні.[144]

Слово «хаос» не може пояснити чи охопити всього, що сталося далі. Махно і Григор’єв воювали з Червоною армією, Білою армією, Директорією і, зрештою, один з одним. У липні зустріч повстанських сил перетворилася на стрілянину після того, як представник Махна витягнув пістолет і вбив Григор’єва разом з кількома його помічниками. У червні білі розпочали нову кампанію, генерал Петро Врангель відвоював улюблене місто Сталіна Царицин, а головнокомандувач генерал Антон Денікін просунувся в Україну і в червні захопив Харків і Катеринослав (сучасне місто Дніпро). Через місяць він зайняв Полтаву. Тим часом сили Петлюри наступали із заходу і знову взяли Київ, щоб потім ще раз його втратити.

Загалом лише 1919 року Київ переходив з рук у руки більш як десять разів. Як відомо, Річард Пайпс назвав цей рік в Україні «періодом повної анархії»:

Уся територія розпалася на незліченні райони, відрізані один від одного та решти світу, де панували банди озброєних селян або мародерів, які безкарно грабували і вбивали… Жодна із сил, що захоплювала владу в Україні після повалення режиму Скоропадського, не мала повного контролю над всією територією. Уважно слідкуючи за подіями в Україні, комуністи доклали усіх зусиль для захоплення й утримання влади, але досягли не більшого успіху за українських націоналістів і російських білих.[145]

Для пересічних людей безвладдя означало постійну небезпеку. Генріх Епп з менонітської меншини в Україні згадував, як його громада залежала від волі будь-якого формування, котре проходило через їхню місцевість:

Здебільшого ніякого справжнього уряду не було. Не було законів або поліції… Удень до нас постійно приходили російські націоналісти з нашого регіону чи якісь невідомі молодики. Щоразу вони привласнювали та забирали в нас усе, що їм хотілося… Але найстрашніше було вночі, коли приходили так звані бандити: дуже часто їхні візити закінчувалися вбивствами.[146]

Кожна зміна влади супроводжувалася зміною політики. Як тільки Біла армія Денікіна заволоділа регіоном, поміщикам повернули конфісковану власність. Продовжуючи традиції російського царату, денікінці також закрили українські бібліотеки, культурні центри, газети й школи. Показово, що люди Денікіна називали Україну Малоросією, чим автоматично зробили своїми ворогами всі українські сили, котрі могли б їх підтримати.[147]

Коли перемагала Червона армія, більшовицькі комісари влаштовували вбивства «аристократії» та «буржуазії», що насправді означало розправу з усіма, хто виступав проти них. Червоні, в свою чергу, знову надавали владу на селі комітетам бідноти, які грабували багатших сусідів. В Одесі більшовицькі командири озброїли 2 400 злочинців, котрі під керівництвом відомого кримінального авторитета Мішкі Япончика (що став персонажем одного з оповідань Ісаака Бабеля) розграбували місто.[148] А в Києві розповідали жахливі історії про душогубку Розу:

Вона прив’язувала полонених солдатів до цвяхів у стіні, а сама сідала поруч з револьвером у руці. Потім починала свою промову про пролетаріат, кожні десять хвилин зупиняючись, щоб прострелити й розтрощити по черзі всі головні суглоби.[149]

У свою чергу десятитисячна кавалерія та сорокатисячна піхота Махна з артилерією, котру тягли на буксирі коні, підривали авторитет усіх, хто був при владі. Подейкували, що його армія вбила понад 18 000 вояків Денікіна, чим дуже послабила сили генерала, а можливо й позбавила його реального шансу перемогти більшовиків.[150] У регіонах, які контролював Махно, включаючи менонітські німецькі поселення на півдні України, деякі махновці нападали на цивільне населення з такою кровожерливістю, котру навіть важко собі уявити. У своїх мемуарах з красномовною назвою «Коли настав кінець світу: 7 грудня 1919 року в селі Штейнбах, Росія» Епп згадував, як він ходив від будинку до будинку в селі Штейнбах, знаходячи усіх мешканців мертвими. Відчинивши двері, в кожній оселі він бачив трупи:

Наступний будинок належав Гільдебрандтам — моїй кузині Марії… Тут я побачив сцену неописуваного жаху, котрий я пам’ята-тиму до кінця свого життя. Пані Гільдебрандт лежить у маленькій спальні в проміжку дверей для кутової кімнати, повністю гола. Одна рука в неї відрізана й валяється посеред кімнати. Її найменше дитя вбите у колисці. Немовляті відрубано голову. А жінку було зґвалтовано до і після її смерті.

Коли Епп віднайшов своїх рідних і тих, хто близько знав убитих, до села почали надходити селяни.

Почався грабунок: уся власність, рухома та нерухома, живе та неживе пішли по руках. В одному місці я бачив як жінка перевертала мертве тіло, щоб зняти пальто. До трупа людини вона ставилася так, неначе це була скотина.[151]

Подібні злочини однієї сторони розлючували іншу. Коли Біла армія зайняла Харків у серпні 1919 року, тіла нещодавно вбитих офіцерів було ексгумовано та перепоховано в неглибоких окопах у міському парку. Було знайдено докази, що загиблим чоловікам «ще живим цвяхами прибивали погони на плечі. У деяких випадках удавлювали гаряче вугілля в їхні черева, а декому навіть зняли скальпи». Зрозуміло, що після таких подробиць багато хто прагнув помсти.[152]

Війна точилася не тільки між арміями та етнічними групами, а й всередині сіл. У селі Велике Устя Чернігівської області насильство між «комбідом» і «куркулями» вибухнуло під час виборів до місцевої сільської ради:

Комбідівці готувались, розподіляючи, хто кого висуватиме, хто повинен запропонувати кандидатури в президію, хто — для підрахунку голосів та інші деталі, розраховували сили, кого необхідно в першу чергу, кого в другу, але куркулі також підготувались і почали просувати підкуркульників. Побачивши, що бідняки разом із середняками не відступлять й горою стоятимуть за своїх кандидатів, та усвідомивши провал підкуркульників, куркулі розпочали в приміщенні бійку, щоб, на крайній випадок, хоча б зірвати збори, однак актив бідноти не розгубився — і негайно почав втихомирювати бешкетників, а забіяк швиргонули із залу через вікна й провели збори, як належить, із дотриманням повної демократії.[153]

Трохи згодом та сама біднота нападала на «куркулів» і силоміць відбирала в них хліб, «передаючи його органам радянської влади». Вони також взяли участь у так званій «боротьбі з бандитизмом», воюючи з різними «куркульськими бандами», і в одному випадку навіть покликали на допомогу міліцію. Як згадував один із комбідівців: «Міліція з активом бідноти захопили банду біля кладовища. Під час перестрілки банда зникла й більше в селі не з’являлась, а незабаром її остаточно ліквідували».[154]

Неначе постійне дежавю різанини відбувались одна за другою. Опір селян розлютив більшовиків, і не в останню чергу тому, що цей опір суперечив їхньому історичному детермінізму — адже бідні мали підтримувати більшовиків, а не воювати проти них. Свідомі того, що вони опинилися у меншості, а також чисельної переваги ворога, більшовики стали жорстокішими, інколи вимагаючи вбивства сотень селян у відповідь на вбивство одного комуніста, або закликаючи до винищення усього чоловічого населення окремого села.[155]

Трагедії тих жахливих років продовжували жити в пам’яті місцевих жителів упродовж десятиліть, підживлюючи прагнення до помсти з усіх сторін. Але одне з найбільш брутальних насильств було застосоване до групи, котра намагалась якнайдалі дистанціюватись від конфлікту.

Восени 1914 року молодий російський солдат Максим написав веселого листа своїй родині з австрійського фронту. Він починає з привітань своєму батькові та решті родичів, і переходить до побажань на кшталт «Господь Бог дасть вам доброго здоров’я та всього найкращого в світі». Однак далі він з тривогою продовжує. Його загін зазнав поразки, в якій він звинувачує євреїв-шпигунів. Вони, як йому здавалося, обладнали підземну телефонну лінію, щоб передавати інформацію ворогу. З тих пір він і його товариші «грабують та б’ють євреїв, тому що вони на це заслуговують, адже хочуть обдурити нас усіх».[156]

Зрозуміло, що Максим не перший, кому спало на думку, що євреї були зрадниками: антисемітизм був поширеним у царській армії в 1914 році так само, як і в російському суспільстві, навіть у найвищих колах. Цар Микола II був запеклим антисемітом. Для нього євреї стали символом усього поганого в сучасному світі. Імператор навіть охарактеризував одну з газет як осередок, «де сидить той чи інший єврей… і своє завдання вбачає в тому, щоб налаштувати людей один проти одного».[157] Протягом правління Миколи II царська таємна поліція — «охранка» — сфабрикувала «Протоколи сіонських мудреців» — сумнозвісну підробку про єврейську змову для підкорення світу. Держава також доклала зусиль до підбурювання погромів в усій Росії 1905 року. Зважаючи на такі панівні настрої, переконання командування російської армії в 1914 році в тому, що євреї «спілкуються з ворогом за допомогою підземних телефонів та аеропланів» і передають німецьким військам золото через фронтову лінію в шлунках худоби та гусячих яйцях, вже не видається дивним.[158] Неймовірні конспіраційні теорії про єврейську зраду пропонували правдоподібні пояснення прикрих фактів: поразки загону, втрати провізії, поганої боєздатності цілої армії.

Аналогічне переконання в реальному існуванні єврейської змови, поширене задовго до Лютневої революції, підштовхнуло до серії жахливих масових вбивств, що сталися в наступні роки. Згідно із загальновизнаними дослідженнями, в 1918–1920 роках бійці усіх сторін — білих, Директорії, поляків та більшовиків — вбили щонайменше 50 000 євреїв під час більш ніж 1 300 погромів по всій Україні. Деякі дослідники визначають кількість загиблих у 200 000. Десятки тисяч було поранено і зґвалтовано. Багато містечок — штетлів — спалено вщент. Чимало єврейських громад були змушені віддати усю власність озброєним солдатам, які погрожували їх убити в разі відмови. У Проскурові (нині Хмельницький) повстання, розпочате більшовиками, призвело до смерті 1 600 людей лише за два дні. Тисячі євреїв тікали до Києва в пошуках порятунку від голоду та хвороб. Коли війська Денікіна залишили місто в грудні 1919 року, в тимчасових притулках для біженців було знайдено близько 2 500 трупів євреїв.[159]

Вичерпне пояснення цієї ганебної хвилі антисемітського насильства виходить за межі цієї книги. Ще й тому, що більшість свідчень, які дійшли до нас з того часу, автори обирали вибірково для підтвердження певної настанови — або проти більшовиків, або проти Білої армії чи Директорії. З великої кількості джерел стає зрозумілим, що злочинці були з усіх сторін протистояння. Григор’єв навіть не намагався приховати свого агресивного антисемітизму; Денікін і його генерали з особливим захопленням підтримували погроми як відповідь «єврейській» ЧеКа та «єврейським» більшовикам. Британський журналіст, який деякий час подорожував з Денікіним, зафіксував, що офіцери білого генерала та його оточення, згідно з вихованням, здобутим за часів царизму, «звинувачували євреїв в усіх проблемах своєї країни»:

Вони вважали, що цей катаклізм був створений якимось могутнім таємним товариством євреїв світу, яке за наказами Німеччини та за допомогою німецьких грошей скористалося ситуацією й захопило владу в Росії… Серед офіцерів Денікіна ця нав’язлива ідея набула такої шаленої популярності, що вони робили абсолютно фантастичні та неймовірні заяви.[160]

Натомість Петлюра, як відомо, не послуговувався антисемітською риторикою. Він був колишнім членом Центральної Ради, до складу якої свідомо було включено євреїв; неодноразово завзято засуджував антисемітизм серед своїх послідовників. Зокрема Петлюра проголосив: «Як наказує Христос, ми закликаємо усіх допомагати євреям, які страждають». Під час свого короткого перебування при владі його уряд надав євреям України автономний статус, підтримував єврейські політичні партії та фінансував публікації на ідиш.[161]

Однак прихильність вояків Директорії до своїх командирів була далеко неоднозначною, тому місцеві реалії часто відрізнялися від планів керівництва. Комітет Червоного Хреста зустрівся з одним із генералів армії Петлюри в Бердичеві в 1921 році: «У дуже цинічній формі він лаяв усе єврейство та звинуватив євреїв у підтримці більшовиків».[162] Той самий комітет звернув увагу іншого генерала на те, що командування Директорії наказало припинити погроми. Генерал відповів, що «Директорія лише маріонетка в руках дипломатів, більшість з яких євреї», і що він діятиме, як йому заманеться.[163]

Аналогічно більшовицьке керівництво тільки формально засуджувало погроми, однак це не зупиняло вояків Червоної армії від шантажу єврейських громад або й відкритого грабунку. У жовтні 1920 року Леніну повідомили про червоноармійців у Волинській губернії, які «винищили усе єврейське населення на своєму шляху, грабували та вбивали». Незважаючи на позірні заперечення, махновці також брали участь у нападах на євреїв, рівно ж, як і польські солдати.[164]

Проте найгіршим насильство було в тих місцевостях, де була відсутня будь-яка влада. Найбільшої шкоди завдавали розформовані військові загони або бандити, не причетні до будь-кого з учасників протистояння.[165] У свідченні єврейського підприємця Симона Лейб-Рабиновича подано докладний опис подій у селі Пічки біля Радомишля, коли двадцять членів «банди Струка» заволоділи селом у 1919 році. Першого ж вечора євреїв села взяли у заручники з вимогою сплатити 1 800 карбованців. За кілька днів більшовики атакували село і більшість заручників втекли. Коли вони повернулися, то помітили спустошені домівки, з яких сусіди розтягли майно. Лейб-Рабинович пішов до одного з сусідів і попросив повернути перину:

Він накинувся на мене як дикий звір; як я посмів щось вимагати в нього — голови села?! Він міг мене заарештувати та видати струківцям як комуніста. Я помітив як змінився мій сусід. Ще вчора це був тихий, дуже сумлінний і завжди добрий до мене чоловік. Я зрозумів, що мені було не варто залишатися в селі. Я мав тікати, щоб врятувати власне життя.[166]

Лейб-Рабинович утік. Наступного дня люди Струка вивели всіх євреїв села в поле, забрали всі речі та одяг і вимагали гроші, а потім вбили усіх, хто не зміг відкупитися.

Схожі події відбувалися і в Макарові, великому селищі сучасної Київської області, протягом 1919 року. Перший напад було організовано одним із місцевих ватажків. Його угруповання, котре один мемуарист описав як «банду босоногих підлітків з рушницями», з’явилося в селі в червні. Євреї поховалися як миші по норах; молоді люди, «розважившись стріляниною», почали нищити торгові лавки на ринку. Їхній лідер Матвієнко закликав місцевих селян приєднатися до них. Урешті-решт євреї погодилися на перемовини:

— 50 000, — сказав Матвієнко.

— Ми знайдемо гроші.

— У вас є дві години, — додав він зі злістю.

Вони виконали вимоги.[167]

А за кілька днів Матвієнко повернувся з новими вимогами: цього разу були потрібні цінні речі й навіть одяг. Через кілька тижнів він узяв шістьох місцевих євреїв у заручники, щоб обміняти їх на свого брата, котрого захопили більшовики, що воювали в області. Коли євреї запитали, чому він обрав заручниками саме їх, він знизав плечами: «Комуністи — це жиди, а усі жиди — комуністи». Через два тижні забрали ще шістьох євреїв: Матвієнко вимагав додаткові 150 000 карбованців викупу. Невдовзі місцеві мешканці вирішили приєднатися до гри й також почали вимагати гроші та брати заручників. Коли прийшли більшовики, то висунули свої вимоги, а після них повернувся Матвієнко. Євреї послали до нього делегацію, яку він одразу розстріляв. Після розстрілів його люди пішли по селищу, одразу вбиваючи усіх євреїв, яких вони знаходили: «Всього було вбито близько 100 людей. Як і слід було чекати, усе єврейське майно було розкрадено».[168]

Насильство над євреями позначилося на всіх, хто був його свідком, виконавцем або жертвою. Погроми, як і Громадянська війна, бруталізували населення. Воно швидко навчилося підкорятися волі людей зі зброєю. Методи, використані під час погромів, повернуться відлунням при вилученні зерна в 1921 році, коли Ленін запропонував брати заручників, щоб змусити селян віддати свої запаси. Ці ж методи також повторно застосують через десять років під час колективізації, коли «куркулів» тероризуватимуть так само, як і євреїв у 1919 році. Їх збиратимуть, роздягатимуть до спіднього, шантажем заберуть усе майно, їх принижуватимуть і над ними будуть знущатися, а декого і розстріляють.

У певному сенсі погроми стануть передвістям наступних подій. Радянські пропагандисти, котрі перекручували факти з української історії та підпорядкували історію, політику й журналістику для замовчування голоду, так само намагалися використати єврейські погроми для дискредитації українського національного руху. Радянські історики десятиріччями представляли Петлюру винятково як антисеміта. Вони заперечували участь Червоної армії у погромах; замовчували, що Директорія, а до неї й Центральна Рада, насправді передусім представляли національний рух.

Натомість вони підкреслювали зв’язок українського націоналізму з грабунками, вбивствами і насамперед — з усіма погромами. Доклали великих зусиль для збору «свідчень» проти Петлюри та генералів, з якими було пов’язане його ім’я, та опублікували ці матеріали різними мовами.[169] А самого Петлюру вбив у Парижі російський єврей Шолом Шварцбард, який стверджував, що таким чином помстився за погроми. Навіть якщо Шварцбард і не був агентом радянських спецслужб (як багато хто вважав на той час), то радянська пропаганда неодмінно посприяла демонізацїї постаті Петлюри в його уяві.

Українська громада в Парижі та в інших країнах боролася з цим тавром. Вони опублікували кілька звернень Директорії разом із промовами самого Петлюри від 1919 року, що закликали українських вояків захищати євреїв.[170] Звісно, це не могло пояснити, чому політика багатьох генералів Петлюри на практиці виявилась розбіжною із заявами їхнього лідера. Серед багатьох інших речей, яких не вистачало у пропагандистській війні між Радянським Союзом та українським націоналізмом, найбільше бракувало нюансів.

Українське селянське повстання спустошило село та створило в ньому поділи, котрі вже ніколи не зникнуть. Це повстання також докорінно змінило сприйняття України більшовиками. Якщо раніше більшовики ставилися до України як до «Південної Росії», провінції, котра їх цікавила передусім родючими землями та чималими запасами продовольства, то після буремного 1919 року вони вважали Україну потенційно небезпечною та вибуховою, а українських селян й інтелігенцію розглядали як ворогів радянської влади.

Повстання також навчило їх вбачати в Україні джерело майбутніх воєнних загроз, особливо через хаос, який спричинила остання кампанія Денікіна в Україні. Після кривавого літа 1919 року Денікін захопив Київ у серпні. Він узяв Курськ 20 вересня, а Орел 13 жовтня й зупинився за 200 км від Москви — так близько, що здавалося, він завоює її. Якби Денікін об’єднався з українськими національними силами, то, цілком можливо, він переміг би більшовицький режим ще до того, як той набрав сили. Натомість його непопулярна земельна політика, опозиція до українських інституцій, а також брутальна поведінка його офіцерів, спонукали українських партизанів нападати на лінії постачання його армії. Влада Денікіна на території України щодня слабшала, і він був змушений відступити.

Водночас наступ Денікіна проторував дорогу ще одному опоненту більшовиків. Як тільки білі відступили, Петлюра востаннє спробував об’єднати сили з маршалом Юзефом Пілсудським, польським національним лідером, який щойно допоміг власній країні відновити суверенітет. На відміну від Денікіна, Пілсудський не мав намірів окупувати центральну чи східну Україну. Хоча він і приєднав сучасну Західну Україну до нової Польської республіки, проте сподівався створити міцну українську державу, котра слугуватиме противагою радянській Росії. Угода, укладена обома лідерами, була пройнята глибоким переконанням, що «кожна нація має право визначати свою власну долю і вирішувати стосунки з сусідніми країнами».[171] Пілсудський виголосив промову українцям, окремі вислови з якої більшовики запам’ятали надовго:

Армія Польської Республіки, за моїми наказами, просунулася вглиб України. Я хочу, щоб мешканці цієї країни знали, що польські вояки викинуть з вашої землі загарбників, проти яких ви повстали зі зброєю, захищаючи ваші домівки від насильства, грабунку та поневолення. Польські війська залишаться в Україні доти, доки до влади не прийде легітимний український уряд.[172]

Поляки та українці розпочали спільну кампанію на початку 1920 року і спершу майже не зустріли опору. 7 травня армія Пілсудського увійшла до Києва, який настільки погано захищали, що польські вояки в’їхали до міста на трамваях. Із запізненням, але ще один командувач Добровольчої армії, генерал Петро Врангель погодився приєднатися до них зі своєї бази в Криму.

Польська окупація була нетривалою. 13 червня Червона армія змусила поляків відступити. На початку серпня червоноармійці були вже під Варшавою. Пілсудський посунув їх назад після битви, яка увійшла в історію під назвою «Диво на Віслі». Польські війська знову увійшли в Україну, але їм не вдалося створити незалежну українську державу. Пілсудський підписав мирний договір у жовтні, а наступного року уклав угоду про державний кордон між Польщею і радянською Росією.[173]

Проте навіть після того, як рештки білих сил, що застряли в Криму, похапцем завантажились на кораблі та відпливли в Чорне море, думки про контроль над Україною не полишали більшовицьку уяву. Троцький пояснював у листі до колег, що встановлення миру в Україні буде важким. Незважаючи на воєнну перемогу Червоної армії, ідеологічна революція в Україні так і не сталася: «Досі радянська влада трималася в Україні (і не дуже добре) головним чином через міць Москви, завдяки великоросійським комуністам та російській Червоній армії».[174] Висновок був очевидним: Україну приборкали силою, а не переконаннями. І колись силу доведеться застосовувати знову.

Українська воєнна загроза зникла, але питання ідеологічної непокори залишалося. Український націоналізм було розбито на полі бою, але він продовжував притягувати до себе український середній клас, інтелігенцію та немалу частину селянства. До того ж, він загрожував цілісності радянської держави, яка і так намагалася впоратися з усіма національними відмінностями. Найбільш загрозливим було те, що націоналізм мав властивість приваблювати іноземні сили, особливо на кордоні з Польщею.

Українське повстання також поставило під загрозу увесь більшовицький проект. Справжні настрої його учасників знайшли відображення в радикальній, анархічній, антибільшовицькій риториці. Мільйони українських селян прагнули соціалістичної революції, але не більшовицької, і точно не під керівництвом Москви. Хоча українські лідери і представляли широкий спектр поглядів — від анархістів до монархістів — селяни повсюдно продемонстрували цілковиту одностайність своїх прагнень. Вони хотіли голосувати за власних представників, а не за комуністів. Вони хотіли забрати землю у великих поміщиків, але господарювати на ній бажали самостійно. Вони не воліли «другої панщини», якою їм здавалось колективне господарство. Вони очікували на повагу до своєї релігії, мови й традицій. Вони хотіли мати можливості продавати власне зерно підприємцям і ненавиділи примусову конфіскацію своєї продукції.[175]

Такі прагнення — соціалізму без авторитаризму, без більшовиків і комунізму — голосно відгукнуться протягом 1920-х років. Пізніше у ВКП(б) постане «ліва опозиція» Троцького. Проте саме Україна стала першим і найпотужнішим виявом антирадянських «лівих сил». «Жорстокий урок 1919 року», як пізніше буде названо повстання українських селян, більшовики запам’ятають надовго.[176]

3

Голод та перемир’я, 1920-ті

Саме зараз потрібно провчити цю публіку так, щоб протягом кількох десятиліть вони не сміли навіть подумати про опір.

Ленін у листі до В’ячеслава Молотова[177]

Наша література стає нарешті на свій власний шлях розвитку…, на яку із світових літератур вона мусить взяти курс? У всякому разі не на російську…, російська література тяжить над нами в віках, як господар становища, який привчав нашу психіку до рабського наслідування.

Микола Хвильовий, 1925[178]

Перемир’я з Пілсудським, а також поразка Денікіна, Директорії та багатьох інших учасників збройного опору нарешті дозволили більшовикам силоміць встановити мир в Україні в 1920–1921 роках. Однак кровопролиття вдалося припинити не відразу: армія Махна ще воювала протягом літа 1921 року, а деякі сили Петлюри продовжували боротьбу ще й восени, незважаючи на те, що сам Петлюра втік. Тільки за перше півріччя ЧеКа вбила в Україні 444 селянських ватажки, і стверджувала, що ще тисячі «бандитів» продовжують діяти на селі.[179] Фелікс Дзержинський, засновник ЧеКа, особисто привіз 1 400 своїх людей для того, щоб допомогти в Україні покінчити з повстанцями.[180]

Не довіряючи настроям у Києві, нові лідери України перенесли столицю республіки до Харкова — подалі від польського кордону і ближче до Росії, врахувавши при цьому, що Харків був містом з великою кількістю російськомовного пролетаріату. Дивізії Червоної армії в Україні все-таки перебували в статусі чужинців, адже більшість солдатів походили з російських регіонів, що знаходились далеко від українського кордону.

Командувач Збройних сил України і Криму Михайло Фрунзе в промові, виголошеній 1921 року, зауважив, що Червона армія в Україні складається з 85 % росіян і лише 9 % українців. Решта — інші національності, включаючи поляків і білорусів.[181]

Цей хисткий «мир» не приніс процвітання. Постійна війна перетворила багатьох людей на біженців, зруйнувала інфраструктуру міст і сіл. Більшовицька політика майже вщент знищила економіку. Заборона торгівлі, націоналізація промисловості та провальні експерименти з колективізацією, а також використання примусової праці — все це далося взнаки. «Промисловість мертва», писав один спостерігач:

Торгівля існувала лише як порушення радянського закону. Сільське господарство ще в процесі комунізації, ледь досягло тієї стадії, коли виробленого продовольства, за умов рівного розподілу, ледь вистачало для підтримування сил мешканців країни. Адміністративний хаос і занепад залізничного та річкового транспорту унеможливили дистрибуцію. Кількість хворих, а також тих, хто потерпав та помирав від голоду, зростали.[182]

Прогнози були невтішними. Формально в Україні існував свій уряд, керований Комуністичною партією більшовиків України або КП(б)У — номінально окремої від Російської комуністичної партії більшовиків, з власним Політбюро та Центральним Комітетом. Однак на практиці всю політику визначали в Москві, як це було й раніше. На державному рівні Троцький закликав до мілітаризації економіки, використання примусової праці та конфіскацій — це були ті ж самі методи, котрі застосовували протягом кількох місяців після Жовтневого перевороту.[183] Під час візиту до Харкова Сталін оголосив про створення «Української трудової армії». У промові до КП(б)У в 1920 році він зазначив, що військова тактика, яка допомогла здобути перемогу в Громадянській війні, може бути використана в економіці: «Нині нам доведеться висунути своїх хазяйновитих унтер-офіцерів та офіцерів із робітників, котрі навчатимуть народ боротися з розрухою й будувати нове господарство…, для цього потрібно зростити своїх офіцерів праці».[184]

Відновлена риторика «воєнного комунізму» не тішила селян, і «офіцери праці», які вчили «новій економіці», навряд чи могли сподобатись хліборобам. На практиці кінець Громадянської війни відновив ненависну продрозверстку Шліхтера, примусову конфіскацію продовольства, також постали комнезами — комітети незаможних селян в Україні. Партія не ризикувала — вона вирішила ще раз приборкати багатших селян та встановити контроль над сільськими радами, багато з яких очолювали ті самі люди, що й у минулому.

Для селян державна підтримка відновлених комітетів, що конфіскували продовольство, виглядала небувалою й нечуваною. У зруйнованому й голодному селі члени комітетів відкрито працюва-ли заради вигоди та протекції. Один селянин дуже влучно описав їхню поведінку: «Хочуть — заберуть зерно; хочуть — заарештують; що хочуть, те й роблять».[185] Ще один очевидець згадував, що комітети, здавалось, ніхто не контролював: «Комнезами робили, що хотіли, керуючись у роботі своєю “революційною” свідомістю». А їхні зверхники свідомо заохочували безкарність на місцях. Партійні посадовці заявили одному місцевому комітету, що всіх людей з проявами «куркульської контрреволюції» треба тримати під вартою п’ятнадцять днів. Якщо це не спрацює, тоді — розстрілювати.[186]

Про їхню жорстокість знали всі. Улітку 1920 року під час таємної зустрічі радянських комісарів-заготівельників, відповідальних за організацію збору зерна, розглядали питання про «вплив реквізицій на населення». Після довгих дебатів прийняли рішення: «Незважаючи на те, якими важкими можуть виявитись реквізиції для місцевого населення…, на першому місці завжди повинні перебувати державні інтереси».[187]

Така безжальна поведінка викликала жорстку відповідь. Селянин Матвій Гаврилюк, який працював у хлібозаготівельній бригаді в 1921 році, через десять років згадував про насильство тих часів:

У 1921 році, коли держава потребувала хліба, я був активним агентом продрозверстки й знаходив хліб у куркулів у нашому селі та в п’ятьох селах Ружинського району. Допомагав військовим із розташованих там продзагонів виловлювати куркулів, котрі приховували хліб і займались бандитизмом. У цей важкий час куркулі погрожували мені й моїй родині. Але я був солідарним із усіма заходами, котрі вживала партія.

Я заготовляв хліб під керівництвом надзвичайного уповноваженого ЧеКа Бредихіна, котрий високо оцінив мою роботу. В той час я навчився працювати в селі з широкими масами бідноти, організовувати їх для участі в політично-господарських кампаніях. Від початку підтримавши радянську владу я також нажив собі ворогів серед куркулів. Я завжди активно боровся проти куркулів…, тому що особисті інтереси вони обстоюють попереду державних.[188]

Завдяки «наполегливості» і «пильності» таких людей, як Гаврилюк, хлібозаготівлі 1920 року торкнулися кожного. Директиви Леніна відкрито закликали до вилучення усього зерна, навіть залишеного селянами для власного споживання та насіння. Охочих взяти участь у вилученні збіжжя вистачало.[189]

Таким чином, зацікавленість селян у засіванні, вирощуванні та зберіганні зерна різко знизилась. Насправді продуктивність сільського господарства в той час узагалі була низькою. Майже третину молодих чоловіків в Україні і Росії було мобілізовано на фронт під час Першої світової війни, і тисячі з них не повернулися додому. Тому в багатьох селах не вистачало чоловіків для роботи в полі. А тих, хто повернувся і міг працювати, позбавили стимулу для виробництва більшої кількості зерна, адже його все одно конфісковували.

Як наслідок цього навесні 1920 року селяни України й Росії засіяли набагато менше землі ніж за всі останні роки.[190] І навіть ці засіви дали низький урожай через дуже «спекотну та засушливу» весну. Як зазначав очевидець, «земля під час весняної сівби була суха та потріскана». Того літа випало дуже мало дощів, а наступна зима була малосніжною.[191] Від однієї п’ятої до чверті посівів пшениці 1921 року всохли ще у стеблі.[192] Врешті-решт посуха завдала втрат близько половині зернових регіонів колишньої Росії, з яких приблизно п’ята частина зазнала повної втрати врожаю.[193]

Звісно, погана погода так чи інакше спричинила б неврожай, як це траплялося в минулому. Однак, коли до фактору погоди приєдналися продрозверстка, відсутність працездатних чоловіків та гектари незасіяної землі, сталася справжня катастрофа. До революції двадцять найбільш продуктивних сільськогосподарських регіонів царської Росії щорічно виробляли 20 мільйонів тонн зерна. У 1920 році вони виробили всього 8,45 мільйона тонн, а у 1921 році — 2,9 мільйона.[194] У Ставропольському краї на Північному Кавказі загинули майже всі зернові культури.[195] На півдні України втрати були особливо відчутними. У 1921 році кількість зерна, зібраного в Одеській губернії, зменшилася до 12,9 % порівняно з попередніми обсягами. Губернії на південному сході — сучасні Дніпро, Запоріжжя та Миколаїв — отримали від 3,7 % до 5,1 % свого звичайного врожаю. Іншими словами, було втрачено близько 95 % врожаю.[196]

У минулому селяни — як російські, так і українські — періодичні неврожаї, зумовлені поганими кліматичними умовами, переживали завдяки запасам зерна, котре заздалегідь заощаджували й зберігали. Проте навесні 1921 року запасів зерна не було: його конфіскували. Натомість нестача продовольства швидко переросла в голод у Поволжі, який охопив територію середньої та нижньої течії Волги, а також Урал і південь України. Багато селян, які голодували, залишили свої села у пошуках їжі. Лише з Поволжя нараховували понад 440 тисяч біженців, деякі з них з надією вирушили до України. Погано поінформовані чиновники навмисно спрямовували сиріт з голодної Росії до України, в якій ті не знайшли ні дитячих будинків, ні їжі.[197]

Як і десять років по тому селяни їли собак, пацюків і комах; вони варили траву й листя; були випадки канібалізму.[198] Саратов — річковий порт на Волзі — опинився в епіцентрі голоду. Група біженців, які в Саратові зуміли сісти на поїзд до Риги, так описали життя в самому місті:

Старі підводи для сміття збирали мертвих щодня, ніби це був непотріб… На вулицях ми бачили багато хворих на бубонну чуму. Радянська преса про це ніколи не згадувала, чиновники намагалися приховати спалах цієї хвороби від громадськості…

Радянський уряд повідомляє, що селяни покидають своїх дітей. Це не так. Насправді деякі батьки підкидають своїх дітей державі, яка обіцяє піклуватися про них, але не робить цього. Інші кидають своїх дітей у Волгу, адже переконані, що краще їх утопити, ніж віддати на виховання в комуністичній вірі, яку вони вважають антихристиянським вченням.[199]

Як і десять років по тому, люди, котрі страждали від голоду, прагнули втекти зі спустошеного села й гуртувалися в стихійних таборах біженців у містах і довкола вокзалів, жили в старих вагонах і «збивалися до купи як колонія тюленів, у якій матері і малеча тулилися одне до одного».[200] Американський журналіст Ф. А. Маккензі описав таку картину на залізничному вокзалі в Самарі:

Тут були хлопці високі, висохлі і настільки тоненькі, що люди на Заході не можуть собі навіть уявити, вкриті лахміттям і брудом. Старі жінки, деякі з них напівпритомні, сиділи на землі, пригнічені голодом, бідністю і лихом… Бліді матері намагалися пересохлими грудьми нагодувати дітей, котрі помирали на очах. Якби новий Данте з’явився б серед нас, після відвідування одного такого вокзалу він написав би нове «Пекло».[201]

Проте в одному надзвичайно важливому сенсі цей перший радянський голод відрізнявся від голоду через десять років: у 1921 році масове голодування не приховували. Навпаки, режим намагався допомогти тим, хто голодував. 21 червня 1921 року газета «Правда» повідомляла, що в радянській Росії голодують 25 мільйонів людей. Незабаром режим погодився на створення Всеросійського комітету допомоги голодуючим. Він складався з громадських діячів, які не були більшовиками. Було створено місцеві комітети самопомочі.[202] Згодом звернення про допомогу розіслали за кордон. Зокрема, Максим Горький провів відому кампанію «До всіх чесних людей!»: «Для країни Толстого і Достоєвського, Менделєєва і Павлова, Глінки… настали похмурі дні», — писав він, закликаючи до пожертв. До списку славетних росіян Горький чомусь не включив імен Леніна й Троцького.[203] Цікаво, що КП(б)У (не зважаючи на параною в ставленні до діаспори в наступні роки) навіть обговорювала питання про звернення до українців, що емігрували в Канаду та США.[204]

Це відкрите прохання до міжнародної спільноти про допомогу — єдине за всю радянську історію — принесло швидкі результати. Людям, що потерпали від голоду, допомагали кілька благодійних організацій, включаючи Міжнародний Червоний Хрест, Об’єднаний розподільчий комітет американських фондів допомоги євреям (відомий як Джойнт) і Місія Нансена (європейська організація під керівництвом норвезького філантропа й мандрівника Фрітьйофа Нансена). Але головним джерелом допомоги стала саме Американська адміністрація допомоги, котра навесні 1921 року вже працювала в Європі. Заснована майбутнім Президентом Гербертом Гувером, АРА успішно роздала їжу та медикаменти в Європі на суму більш як 1 мільярд доларів лише за перші 9 місяців роботи після підписання миру в 1918 році.[205] У відповідь на звернення Горького, добре обізнаний у специфіці більшовизму Гувер розширив й на Росію мережу допомоги всім, хто голодував.

Перед тим, як розпочати роботу, Гувер висунув такі вимоги: звільнення всіх американців з радянських в’язниць і гарантії імунітету від переслідувань для усіх американських працівників АРА. Гувер побоювався, що допомогу можуть розікрасти, тому контролювати розподіл належало персоналу АРА. Він також хвилювався, що американців, які працюватимуть у Росії, можуть звинуватити в шпигунстві (а вони таки збирали інформацію та відсилали її додому дипломатичною поштою).[206] Такі вимоги не на жарт розлютили Леніна: він назвав Гувера «нахабою і брехуном» та всіляко лаяв «підлість» Америки, Гувера та Ради Ліги Націй. Він заявив, що «Гувера слід покарати, привселюдно дати ляпаса, щоб увесь світ побачив». Зважаючи на обсяг допомоги, якої потребувала Росія, така заява здавалася дивною. Проте розмах голоду був настільки великим, що Ленін зрештою поступився.[207]

У вересні 1921 року перша група працівників АРА дісталася до Казані, де побачили таку бідність, яку не могли уявити навіть у зруйнованій Європі. На вулицях вони зустріли «жалюгідних істот, одягнених у ганчір’я, які просили хліба Христа ради». У дитячих будинках вони знайшли «маленькі виснажені скелети із висохлими обличчями та ніжками як цівки… і підтвердили правдивість свідчень про те, що десятки людей вмирали щодня».[208] До літа 1922 року американці годували 11 мільйонів людей щодня і доставляли пакети допомоги до сотень тисяч. Щоб зупинити епідемію, вони також надали 8 мільйонів доларів на ліки.[209] Як тільки американці розпочали надавати допомогу, незалежні російські комітети допомоги потроху зліквідували. Адже Ленін не волів, щоб незалежні від більшовицької партії російські організації здобували авторитет на допомозі людям, які страждали й помирали від голоду. Натомість він дозволив працювати американській організації, котра зібрала багато коштів від різних закордонних донорів, і врятувала мільйони життів.

Однак попри ці, нібито відкриті, щирі зусилля влади допомогти тим, хто голодував, були незрозумілі моменти. Упродовж голоду радянське керівництво, як і через десятиліття, постійно накопичувало тверду валюту. Навіть коли голод все ще лютував, більшовики за кордоном таємно продавали золото, твори мистецтва та ювелірні вироби, а натомість купували гармати, боєприпаси й промислове устаткування. Восени 1922 року, коли голод все ще охоплював значну територію країни, яка отримувала допомогу з-за кордону, керівництво держави почало відкрито експортувати продовольство.[210] Цього навіть не приховували. Гувер засудив цинізм уряду, який, знаючи про голод власних громадян, продовжував експорт продовольства заради «машин і сировини, щоб покращити економіку для тих, хто вижив».[211] Через декілька місяців АРА залишила Росію саме з цієї причини.

Як і через десятиліття по тому, реакція влади на голод в Росії і в Україні відрізнялася. Так само як і російські колеги, українські комуністи створили Центральну комісію допомоги голодуючим. Проте спочатку комісія мала допомагати не українцям.[212] У резолюції Політбюро ЦК КП(б)У «Про кампанію щодо боротьби з голодом», схваленій у серпні 1921 року, зазначалося, що багато районів на півночі України можуть бути «повністю забезпечені власними губернськими й повітовими фондами». Тому українській комісії було доручено відправити усі надлишки зерна з північних губерній республіки, які не постраждали від голоду, не до південних губерній України, а до охоплених голодом регіонів Росії: в Царицин, Уральськ, Саратов і Симбірськ.[213] Приблизно в той же час Ленін нагадав Раковському, голові українського радянського уряду, щоб той не барився з відправкою продовольства й худоби з Києва і Харкова до Росії.[214]

Наприкінці осені 1921 року нестача продовольства ставала гострішою, а тактика Леніна жорсткішою. Хоча він уже припинив реквізицію продовольства в тих регіонах Росії, котрі найбільше потерпали від голоду, однак більшовицький вождь наказав ще більше натиснути на селян у багатших губерніях. Багатшою, не зважаючи на голод в південній і східній частинах, вважалася і Україна. Ленін постійно вимагав у Харкова більше зерна.[215] Він також запропонував нову тактику: для тих, хто відмовився віддати зерно, передбачити штрафи і в’язницю, або ще жорстокіше покарання.

У листопаді Ленін наказав вживати винятково «суворих революційних методів», включаючи взяття заручників із числа селян, які не здають зерно. Цей надзвичайно ефективний вид шантажу, який використовували проти євреїв під час Громадянської війни та погромів, тепер полегшував конфіскацію дорогоцінного зерна. Ленін дав загонам заготівельників і комнезамам чіткий наказ: «У кожному селі берете від 15 до 20 заручників і, у випадку невиконаних квот, ставити їх усіх до стіни». Якщо ця тактика не спрацьовувала, заручників розстрілювали як «ворогів держави».[216] Тиск згори супроводжувала пропаганда на місцях. У Миколаївській губернії, де вже почався голод, плакати закликали робітників Миколаєва «допомогти голодуючим Поволжя».[217]

Співробітники АРА також помітили, що Ленін ставився до селян України та Росії, які потерпали від голоду, по-різному, і відзначали цей факт у своїх записах та спогадах. Спочатку керівництво в Москві взагалі не повідомило американцям про нестачу їжі в Україні. Натомість організація дізналася про голод на півдні України від Джойнта, який отримав повідомлення про масове голодування в цих губерніях і сповістив АРА та інші організації.

Зокрема, перші запити АРА на отримання дозволу для візиту в Україну були відхилені на тій підставі, що північно-західна Україна все ще виробляла велику кількість зерна, й республіка не потребувала додаткової допомоги. Коли в листопаді 1921 року двом посадовим особам АРА вдалося здійснити поїздку до Харкова, їх зустріли прохолодно. Микола Скрипник, тодішній народний комісар внутрішніх справ УСРР, під час зустрічі з американцями сказав, що вони не зможуть працювати в республіці, адже в АРА не було угоди з Україною, аналогічної угоді з Росією. Представники АРА були «трохи здивовані, трохи роздратовані» й наголосили, що вони допомагають усім, хто потерпає від голоду, а не займаються політикою. Скрипник відповів, що Україна — суверенна держава, а не частина Росії й додав: «Ви — по вуха в політиці, адже розрізняєте дві республіки, тому що коли ви укладаєте договір з однією, але відмовляєтесь робити це з іншою, то таким чином визнаєте одну країну суверенною державою, а іншу — залежною».[218] Враховуючи, що Україна на той час допомагала голодним радянської Росії й у ній діяли радянські закони та політика вилучення продовольства, наполягання Скрипника на українському суверенітеті у справі допомоги людям, що помирали від голоду, виглядало абсурдним.

Тільки тоді, коли голод у південних губерніях України посилився настільки, що його не можна було ігнорувати, керівники в Москві та їхні українські колеги змінили свою думку. У січні 1922 року Політбюро ЦК КП(б)У нарешті погодилося працювати з АРА, а також з іншими європейськими та американськими благодійними організаціями. Однак довіри ще бракувало: Політбюро відрядило Християна Раковського та Василя Манцева вести переговори з іноземними донорами, а також «вжити заходів» щодо благодійних організацій, які можуть виявитися прикриттям для шпигунів.[219] Навіть через кілька років по тому радянських громадян, які працювали на АРА, підозрювали в зраді: у 1935 році одну одеситку засудили за контрреволюційну діяльність, інкримінувавши разом з іншими причинами також співпрацю з американцями, що допомагали голодним в Одесі.[220] Незважаючи на загальну недоброзичливість, взимку та навесні 1922 року їдальні АРА почали працювати на півдні та сході України, а також у Криму.[221] Український Червоний Хрест так само зробив свій внесок, як і Джойнт, який надавав їжу та іншу допомогу жертвам погромів.[222]

Насправді всі іноземні організації стикалися з обмеженнями у своїй роботі. Місія Нансена була змушена працювати через радянські установи замість того, щоб залучити власний персонал. Джойнт діяв через своїх працівників, але всі вони повинні були пообіцяти «утримуватися від висловлювань про національну або міжнародну політику» і «не робити нічого, що може якось допомогти або зашкодити тій чи іншій спільноті порівняно з іншими спільнотами».[223] Перешкодою в діяльності Комітету був і антисемітизм. Саме з цієї причини плакати, листівки та інші речі з логотипом організації влада одразу вилучала або конфісковувала. Іноді АРА без попереджень забороняли працювати в окремих регіонах. Одного разу її співробітникам наказали подалі триматися від Кривого Рогу — можливо, через повстанців. Адже влада побоювалась впливу американців на території, котрі вона погано контролювала.[224]

Нарешті Україна отримала допомогу, кількість продовольства зросла й рівень смертності знизився. Однак запізнення із доставкою допомоги забрало десятки тисяч життів. І в той час, і пізніше виникало запитання, чому так сталося. Співробітники АРА обговорювали цю ситуацію між собою та писали про неї в мемуарах. Більшість була переконана в тому, що небажання влади дозволити організаціям надати допомогу в Україні мало політичне підґрунтя. Південна Україна, один з регіонів, які найбільше потерпали від голоду, до цього була фортецею Махна та козаків. Американці подейкували, що радянська влада напевно вирішила попередити ризики й розсудила, що краще Україна буде страждати, ніж стане осередком нових повстань після спілкування з іноземцями.[225] Американці розуміли, що їх вважають шпигунами та очікують від них провокацій. Можливо, вони мали рацію.

Нещодавно українські дослідники запропонували навіть точніше політичне пояснення: радянська влада могла використати голод (як це трапилося і згодом у 1932 році) для придушення повстання українських селян.[226] Цю тезу неможливо довести, адже немає доказів попередньо спланованого голоду українських селян у 1920–1921 роках. Та якщо влада насправді намагалася придушити повстання у такий спосіб, то вона навряд чи досягла б кращих результатів іншими методами. Продрозверстка знищувала громади, руйнувала зв’язки і змушувала селян залишати домівки у пошуках їжі. Голод послабив і деморалізував тих, хто вижив. І вони припинили збройний опір.[227] Навіть тоді багато хто відзначав, що найскладніша ситуація з голодом була в Гуляйполі — на батьківщині Махна. Найбільше постраждали південні райони, які були під його контролем: спочатку від неврожаю, а потім через відсутність допомоги всім, хто потерпав від голоду.[228]

Режим також використав голод (і це буде зроблено через десять років) й у війні з українською церквою. Під приводом допомоги голодним держава змусила українські церкви віддати золоті вироби, ікони та інші цінні речі. А за лаштунками партійні лідери, включаючи Скрипника, що відповідав за кампанію збору церковної власності, намагалися розпалити конфлікт між новоствореною Українською Автокефальною Православною Церквою та церквою, лояльною до Москви. Багато тижнів більшовицьке керівництво обговорювало зібрання церковних «пожертв», стежило за їх надходженням й цікавилося можливістю їхнього продажу за кордон.[229] У 1922 році вже хворий Ленін надіслав листа В’ячеславу Молотову, який був відповідальним секретарем ЦК РКП(б). Лист, у якому ішлося про те, що голод створив унікальну можливість для заволодіння власністю церкви, мав бути поширеним серед членів партії. Втрата церквою цінностей, як писав Ленін, могла мати важливі політичні наслідки:

Зараз і тільки зараз, коли у районах, охоплених голодом, їдять людей, а на дорогах лежать сотні, якщо не тисячі трупів, ми можемо (і тому повинні) забрати церковну власність зі скаженим, безжалісним завзяттям і без вагань придушити найменшу опозицію. Зараз і тільки зараз переважна більшість селян буде або на нашому боці, або, принаймні, не зможе рішуче підтримати цю жменьку [реакційного] духовенства та реакційну міську дрібну буржуазію, яка готова і захоче спробувати протистояти цьому радянському указу політикою сили.[230]

Настав час, як пояснював Ленін, провчити селян, духовенство та інших політичних опонентів, щоб «протягом найближчих десятиліть вони не сміли і подумати про будь-який опір».[231]

Однак масштаби голоду налякали більшовиків. Нестача продовольства, ймовірно, могла призупинити селянські повстання в Україні, проте в інших регіонах — тільки підживлювала їх. У Тамбовській губернії продовольча криза спричинила повстання Антонова, одне з найсерйозніших антибільшовицьких повстань епохи. Нестача продовольства стала також однією із причин широковідомого повстання в Кронштадті, під час придушення якого червоноармійці стріляли по моряках, які відіграли важливу роль у революції. Протягом трьох років близько 33,5 мільйонів людей постраждали від голоду або нестачі їжі: 26 мільйонів у Росії та 7,5 мільйонів в Україні. Точні людські втрати важко підрахувати, адже ніхто не вів обліку під час голоду.[232] У найбільш постраждалому південному регіоні України загинуло від 250 000 до 500 000.[233] За оцінками АРА, в радянських республіках загалом померло 2 мільйони осіб; у радянських матеріалах, опублікованих невдовзі після закінчення голоду, вказано 5 мільйонів загиблих.[234]

Ці цифри похитнули впевненість режиму. Більшовики побоювалися, що їх вважатимуть причиною голоду, адже в дійсності так і було. Один свідок голоду 1932–1933 років згадував про зустріч у 1922 році з селянином із Катеринославської губернії і його розповідь про голод. Чоловік недвозначно пояснив, що сталося того року: «Більшовики пограбували людей, взяли коней та биків. Немає хліба. Люди гинуть від голоду».[235]

До 1922 року більшовики були свідомі своєї непопулярності на селі, особливо українському. Продрозверстка призвела до нестачі продовольства, вибуху повстань і, нарешті, до голоду на всій території молодої радянської держави. Заперечуючи все, що мало вигляд або звучало на український лад, більшовики тим самим тільки підливали лою у вогонь націоналістичних та антибільшовицьких почуттів у республіці.

У відповідь режим узяв курс на дві принципово нові політичні кампанії, що мали на меті відновити підтримку норовливих селян, а особливо — непокірних українських селян з націоналістичними настроями. З них найкраще відома ленінська Нова економічна політика (або НЕП), яка поклала кінець продрозверстці й тимчасово легалізувала вільну торгівлю. Варто також зазначити, що в 1923 році Москва запровадила політику «коренізації», покликану здобути підтримку в неросійських народів Радянського Союзу. У контексті політики коренізації офіційний і навіть пріоритетний статус надано національним мовам і культурам. Влада також запропонувала те, що сьогодні назвали б національним вирівнюванням, коли замість росіян з Москви всіляко просували місцеві кадри. Ця політика була відома в Україні як «українізація». До речі, й саме це слово вигадав Грушевський, закликаючи до українізації російськомовного державного апарату ще 1907 року.[236] Грушевський (який відійшов від політики до початку 1920-х років) прагнув використати мову для зміцнення національної незалежності. Політика Леніна в 1923 році мала протилежну мету: він сподівався, що радянська влада може здатися українцям менш чужою і, таким чином, послабити їхні вимоги суверенітету.

Фанатики сприйняли обидві стратегії як крок «назад» від марксистсько-ленінських ідеалів, і багато хто не вірив, що цей курс буде довготривалим. Зокрема, один зі старих більшовиків Григорій Зінов’єв назвав НЕП «тимчасовим відступом» і «підготовкою перед новим і вирішальним наступом трудящих у війні з міжнародними капіталістами».[237] Сам Ленін, пояснюючи НЕП партійним політінструкторам у жовтні 1921 року, вживав вираз «стратегічний відступ». Обговорюючи політику, він часто майже виправдовувався. Одній групі інструкторів сказав, що радянську економічну політику досі було базовано на помилковому припущенні про те, що «селяни забезпечать нам необхідну кількість зерна, яку ми могли б розподілити між фабриками і таким чином досягти комуністичного виробництва та розподілу».[238] Через те, що селянство ще не досягло належного рівня політичного розвитку, треба було трохи зачекати. Як тільки вони стануть освіченими, тоді можна буде спробувати запровадити більш розвинуту комуністичну економічну політику.

Ще одним розчаруванням для тих, хто вірив у єдину однорідну російськомовну робітничу державу, стало використання самого поняття «українізація». Голова Ради народних комісарів УСРР Раковський у 1921 році заявив, що широке використання української мови означало б повернення до «правління української дрібнобуржуазної інтелігенції та українських куркулів». 2-й секретар ЦК КП(б)У Дмитро Лебедь протестував ще завзятіше, стверджуючи, що викладання української мови є реакційним тому, що вона — примітивна мова села, у той час як російська — висока мова міста. Відповідно до своєї «теорії боротьби двох культур» Лебедь визнавав, що селянських дітей можна навчати українською мовою, бо це їх рідна мова. Однак за умови, що пізніше вони все одно повинні вивчити російську, аби згодом злитися з російським пролетаріатом.[239]

Страх Раковського, Лебедя та інших російськомовних більшовиків в Україні «реакційної» та «куркульської» української мови був зумовлений багатьма причинами. Передусім, був присутній елемент російського шовінізму: за їхньої пам’яті Україна завжди була російською колонією, тому їм було важко уявити її в будь-якому іншому статусі. Для багатьох з них українська мова була «мовою селюків». Як скаржився український комуніст Володимир Затонський, «стару звичку товаришів розглядати Україну як Малоросію, частину Російської імперії вбивали в нашу голову протягом тисячоліття існування російського імперіалізму».[240] Інші мали глибші перестороги й стверджували, що українська мова насправді є контрреволюційною мовою. Добре запам’ятавши селянське повстання, вони насправді боялися українського націоналізму, котрий ототожнювали з українською мовою. Як пояснював Затонський: «Саме в 1919 році… українська мова викликала певну підозру. Такі почуття були поширені навіть у середовищі революційного пролетаріату та селянства справжнього пролетарського походження».[241]

Їхнє упередження щодо всього українського, звісно, мало й ідеологічне підґрунтя: більшовики обстоювали централізовану державу та відкидали усі незалежні інституції: економічні, політичні або культурні. Інтуїтивно вони розуміли, що автономія будь-якої радянської провінції або республіки може стати перешкодою для повноти централізації влади. Шлях уперед має прокладати класова, а не національна солідарність. Один із комуністичних лідерів зазначав: «Я вважаю, якщо ми будемо розвивати культуру кожної окремої нації, то це призведе до нездорових національних рудиментів».[242]

А втім, обидві політичні стратегії мали палких прихильників на найвищому рівні. Нова економічна політика знайшла свого прибічника в більшовицькому інтелектуалі Миколі Бухаріну, який був глибоко переконаний, що СРСР досягне вищих етапів соціалізму завдяки ринковим відносинам і гаряче виступав проти продрозверстки.[243] Частково завдяки його підтримці, а також за сприяння Леніна (незадовго до його смерті у січні 1924 року) НЕП на короткий час перетворився на те, що Ленін назвав «державним капіталізмом». Згідно з цією політикою, держава встановила жорсткий контроль над ринком. Уряд скасував продрозверстку, обов’язкові хлібозаготівлі та замінив їх продподатком. Селяни знову почали торгувати зерном у звичайний спосіб, тобто за гроші. Дрібні торговці, або «непмани», також купували й продавали зерно, таким чином налагодивши його дистрибуцію, як це було протягом багатьох століть. Так на найнижчому рівні було відновлено ринкову економіку й поступово продовольство стало більш доступним.

Українізація теж мала справжніх прихильників. Після селянських повстань сам Ленін у 1919 році визнав, що ігнорування національних настроїв в Україні було «глибокою і небезпечною помилкою».[244] Коли в лютому 1920 року розпочалась третя й остання більшовицька окупація України, він надіслав телеграму Сталіну, закликаючи його наймати перекладачів для Червоної армії в Україні та «беззастережно зобов’язувати всіх своїх службовців приймати заяви та інші документи українською мовою».[245] Ленін не хотів знову втратити Україну, і заради цього був готовий піти на зустріч деяким українським національним сподіванням.

А в Україні настав час «націонал-комуністів». Вони з оптимізмом стверджували, що елементи українського націоналізму підуть на користь революції, а українізація та радянізація не взаємови-ключні поняття, а навпаки — в поєднанні вони міцнішають. Скрипник, той самий український чиновник, чий опір американській допомозі так здивував співробітників АРА, був одним із найбільших прихильників українізації. Ще працюючи ленінським послом в Україні в грудні 1917 року, Скрипник стверджував, що ворожнеча між російськомовним пролетаріатом та українськомовним селянством була шкідливою.[246] У цьому його погляди збігалися із позицією Затонського, який 1921 року сказав своїм соратникам, що вони недогледіли національний момент: «Коли темні селянські маси піднялися і стали свідомими, коли селянин, який раніше зневажав себе і свою мову, гордо підняв голову і почав вимагати більшого — ми цим не скористалися». У результаті національну революцію очолила буржуазія: «Ми повинні сказати прямо: це було нашою великою помилкою».[247]

Після 1920 року Олександр Шумський та інші члени ліворадикальної групи боротьбистів, що завоювали неабияку популярність у 1917–1918 роках, також приєдналися до націонал-комуністів.[248] В умовах СРСР того часу становище Шумського було дивним. Хоча соціалісти, меншовики, анархісти та есери вже були під слідством або заарештовані в усьому Радянському Союзі, Москва зробила виняток для кількох боротьбистів, котрі підтримали радянську владу. Ленін сподівався, що разом із ними більшовиків підтримають і послідовники боротьбистів на селі, й таким чином зможуть додати новому режиму трохи автентичності.

Сам Шумський підозрював, що слугує лише прикриттям, але погодився на таку домовленість і отримав посаду народного комісара освіти України. Скрипник став народним комісаром юстиції. Влітку 1923 року ВУЦВК і Рада народних комісарів УСРР видали перші два декрети про українізацію. Влада у Харкові визнала українську як мову більшості в республіці, та вимагала, щоб усі державні службовці вивчили її протягом року.[249]

Завдяки цим змінам націонал-комуністи сподівалися зробити радянський комунізм більш українським і менш схожим на російське нав’язування. Вони також сподівалися заохотити українську інтелектуальну еліту до співпраці й навіть зробити радянську Україну привабливою для етнічних українців, які жили у Польщі і Чехословаччині. СРСР завжди прагнув революцій закордоном, які б він міг підтримати. Широкому загалу здавалося, ніби Москва цілком і повністю підтримувала українізацію, й протягом кількох років багато хто щиро вважав, що така політика спрацює.

У березні 1924 року, майже через сім років після своєї тріумфальної промови на демонстрації в Києві, Михайло Грушевський повернувся в Україну. Після втечі в 1919 році він прожив деякий час у Відні. Протягом кількох років думав переїхати до Праги чи Львова, або навіть Оксфорда чи Принстона. Він вів переговори з більшовиками і, здавалось, шукав для себе політичної ролі.

Позаяк Грушевський вирішив повернутися навіть без політичної заанґажованості, то приїхав в Україну як «приватна особа» й вчений. Ніхто не сумнівався в символічному значенні його рішення, включно з українськими комуністами. Щонайменше чотири рази з січня по червень 1921 року Політбюро ЦК КП(б)У обговорювало ситуацію з Грушевський та його можливим поверненням.[250] Багато лідерів національного руху, котрі залишилися в еміграції, засудили рішення Грушевського й трактували його як «легітимізацію» більшовицької влади. З цієї ж причини його поверненню раділи більшовики, адже воно свідчило про дієвість українізації. Пізніше більшовики стверджували, що Грушевський засудив свою попередню контрреволюційну діяльність і благав їх дозволити йому повернутися.[251]

Проте сам Грушевський неодноразово заявляв, що не робив ніяких поступок. За його словами, він повернувся, бо вірив, що українське політичне відродження насамперед потребує відродження української культури, і вважав це здійсненним. І як би не обмежували діяльність Грушевського в Радянському Союзі, у цей важливий час він не міг перебувати поза Україною. «Треба думати, як правильно скерувати культурне життя, — писав він колезі. — Поки що уряд і суспільство зайняли вичікувальні позиції».[252] Насправді деякі можновладці мали чіткий план дій: як тільки Грушевський повернувся на батьківщину, таємна поліція почала вибудовувати довкола нього надзвичайно складну операцію стеження, вербуючи десятки людей, які доповідали про його пересування й думки.[253] Грушевський, ймовірно, не знав усіх подробиць цієї операції, але безсумнівно підозрював щось подібне, тому перед своїм поверненням він попросив КП(б)У й уряд написати гарантійні листи, в яких вони обіцяли йому імунітет від політичного переслідування.[254]

Зовні все виглядало так, ніби більшовики сприйняли його повернення, а він — визнав більшовиків. Грушевський отримав державну підтримку для заснування Науково-дослідної кафедри історії України в Києві при Всеукраїнській академії наук, більш відомій за абревіатурою ВУАН. Він повернувся до роботи над своєю багатотомною історією України-Руси, почав редагувати журнал й підтримував у роботі своїх молодих колег.[255]

Із поверненням Грушевського почався період справжнього інтелектуального й культурного відродження України. Впродовж кількох коротких років його колеги-історики з ВУАН підготували монографії про українські селянські повстання XIX століття та історію українського національного руху.[256] Українська Автокефальна Православна Церква в 1921 році оголосила себе повністю незалежною; вона вийшла з-під влади Московського патріархату, децентралізувала ієрархію, впровадила українську літургію, а Василь Липківський став її Митрополитом. Архітектори й художники Харкова експериментували з кубізмом, конструктивізмом та футуризмом, як і їхні колеги в Москві та Парижі. Українські архітектори збудували перший в Європі комплекс хмарочосів «Держпром», в яких розмістилися державні установи, бібліотека та готель. Як згадував Борис Косарєв, художник-постановник і один із провідників харківського модернізму, «в Харкові регулярно відкривалися нові театри. Вистави супроводжували гарячі дискусії». Косарєв працював над постановкою п’єси на честь відкриття Харківського тракторного заводу: «Завод побудували червоні ветерани й селяни з далеких сіл — тобто наші майбутні глядачі. Окрім чарівної вистави, ми мали розповісти їм правду про їхнє життя. Але спочатку глядача потрібно було зацікавити».[257]

Тим часом молоді українські прозаїки й поети мріяли про нові форми художнього досвіду. Наприклад, літературна група «Гарт» прагнула «об’єднати пролетарських письменників України», щоб створити «єдину міжнародну комуністичну культуру». Але її лідери, колишні боротьбисти, не були впевнені, що це насправді можливо:

Ми не знаємо, чи зникнуть емоції під час комуйізму, чи зміниться людина настільки, що стане сяючою кулею, яку складатиме лише голова і мозок, чи з’являться нові, трансформовані емоції. Отже ми точно не знаємо, яка форма мистецтва з’явиться при комунізмі…[258]

Інша організація — «Плуг» — опікувалася письменниками із села й надавала перевагу розвитку творчої молоді в сільській місцевості. Вона організовувала читацькі гуртки й відряджала на село просвітницькі загони. У своїй літературній програмі члени організації проголосили, що метою групи є «створення широких картин, робіт на загальнолюдські теми і зображення життя революційного селянства». Плужани також створили першу письменницьку колонію в Україні — багатоквартирний будинок у Харкові, в якому спільно мешкали письменники та журналісти.[259]

Уперше в історії українська інтелігенція отримала ресурси й правовий статус, необхідний для стандартизації рідної мови. Ніколи в минулому українська мова не була офіційною мовою модерної держави, тому не існувало її загальноприйнятого варіанту. Мова на Західній Україні мала в собі багато запозичень із польської, тоді як у Східній Україні відчутним був вплив російської мови. Вперше в історії Всеукраїнська академія наук створила комісію для узгодження розбіжностей, і також розпочала роботу над ґрунтовним російсько-українським словником. У 1925 році Рада народних комісарів УСРР також створила при Наркомпросі Комісію для впорядкування українського правопису й стандартизації мови, спершу під керівництвом Шумського, а потім Скрипника. Після багатомісячних обговорень результатом роботи комісії стала Всеукраїнська конференція з питань правопису в Харкові навесні-влітку 1927 року. До участі в конференції Скрипник запросив провідних вчених зі Львова, на той час польського міста. «Харківський правопис», узгоджений на конференції, став нормативним для українців у радянській Україні. Правопис був покликаний стандартизувати мову і в українській республіці, й за її межами.[260]

Впевненість українського керівництва в своїх діях зростала, і тому не дивно, що деякі партійні керманичі намагалися поширити українську культуру за межі республіки, інколи навіть за підтримки Москви. Зокрема, сталінське керівництво схвалило спроби Харкова впливати на українців у Польщі. Шумський мав зв’язки з Комуністичною партією Західної України, що на той час перебувала в складі Польщі. Сталін особисто в 1925 році зустрівся з делегацією із Західної України і, звичайно, сподівався, що ці комуністи допоможуть дестабілізувати польську державу.[261] Однак ситуація змінилася, коли деякі націонал-комуністи зацікавилися майже 8 мільйонами українців, які проживали в Росії, і зокрема 915 тисячами українців, котрі мешкали на Кубані. З 1925 року українське керівництво активно підтримувало культурне життя українців у Росії, виступало за збільшення кількості українських шкіл і навіть намагалося змінити східний кордон республіки для включення до її складу українськомовних районів.

Зміни кордону були мінімальні. Керівництво Північного Кавказу успішно протистояло активності українських діячів, але мусило змиритися з відкриттям українських шкіл після того, як дослідження політичних настроїв козаків, ініційоване ЦК, оприлюднило докази «масової контрреволюційної роботи» та загальне невдоволення владою. У відповідь на ці настрої Москва надала козакам по всій Україні та Росії статус національної меншини. Позаяк кубанські козаки розмовляли українською, вони отримали право відкрити школи з українською мовою викладання.[262]

Цю культурну активність «згори» супроводжувала українізація «знизу», тобто впровадження української мови у практику повсякдення — в засоби масової інформації, громадське життя й насамперед у школи. Ще до початку навчального року в 1923 році уряд республіки постановив, що всі українські школярі повинні навчатися рідною мовою за новою освітньою програмою, котра передбачала «виховання вірних державі громадян».[263] Ідея полягала в тому, щоб зробити селянство не лише письменним, а й радянським. Засвоївши ідеї марксизму українською мовою, селяни повинні були стати невід’ємною частиною радянського суспільства. Для ширшого і якнайшвидшого просування мови в освіті Скрипник імпортував 1 500 шкільних вчителів з Галичини, де українські школи існували довше, а викладання української мови мало давні традиції.[264]

Ці рішення мали далекосяжний вплив. Відсоток книг, опублікованих українською мовою, виріс вдвічі з 1923 по 1929 роки. Також стрімко зросла кількість українськомовних газет, періодичних видань і кількість українських шкіл. У 1923 році викладання більше ніж у половині шкіл республіки відбувалось українською мовою. Через десять років цей показник сягнув до 88 %.[265]

У багатьох місцях зміни стосувалися не тільки мови. Петро Григоренко, тоді ще сільський школяр, який пізніше стане радянським генералом і дисидентом, згадував цю епоху як справжнє прозріння. Двоє вчителів заснували в його селі відділення «Просвіти»: «Тут я вперше побачив і почув бандуру, а згодом зіграв на ній. Від них я дізнався про Кобзаря, написаного великим українським поетом Тарасом Григоровичем Шевченком. Від них я дізнався, що я належав до тієї ж національності, що й великий Шевченко, що я був українцем».[266] У той час Григоренко не бачив конфлікту між його «українською» ідентичністю та більшовицькими ідеями: «Любов до моєї культури та мого народу поєднувалася в моїй свідомості із мрією універсального щастя, міжнародної єдності та необмеженої “сили робітників”». Трохи пізніше в його «Просвіті» було створено комсомольський осередок, а сам Григоренко став його активістом.[267]

Інші пішли схожою стежкою. Українізація зробила модною народну музику, і сотні молодих українців, як міських, так і сільських, створювали ансамблі бандуристів, виконували традиційні пісні під час різних громадських заходів. Інколи пісні, що мали релігійне або антиросійське спрямування, треба було пом’якшувати або «секуляризувати». Проте цей романтизм, здавалось, привертав до себе молодь, включаючи Григоренка, який саме у «Просвіті» дізнався про те, що він українець.[268]

Перекази про славетне минуле надихали багатьох. Директор однієї школи в Києві так захопився викладанням української поезії, що перейменував свій заклад на Трудову школу № 1 імені Тараса Шевченка, а шкільну програму склав довкола спадщини Кобзаря. Він закликав школярів вести щоденники, де б вони занотовували свої думки та робили малюнки до поезій Шевченка. Учні також ставили вистави про поета в місцевому клубі робітників та взяли інтерв’ю для шкільної газети у прибиральника, батько якого був знайомий з поетом.[269] У всіх цих проектах гасла, що закликали до соціальної справедливості, належали Шевченкові, а не Марксу. Те, що деякі вірші Шевченка мали антиросійські обертони, здавалось, не мало значення: його слова трактували як опозицію до царату, а не до росіян, і тому дозволяли.

А проте, тріщини у схемі стали одразу помітними. Не у всіх школах, які офіційно вважалися «українськими», добре викладали українську мову. Більшість вчителів, як і раніше, залишалися російськомовними, і не всі змогли або побажали перейти на українську. У сільських школах вчителі, котрі погано знали українську, навчали школярів, які так само розмовляли не літературною мовою; тому по закінченні навчання всі розмовляли суржиком. Спроби перевірити знання вчителів наражалися на різні форми пасивного спротиву. Вчителі відмовлялись від перевірок, пояснюючи, що через брак часу не встигли опанувати мову, або скаржилися на відсутність добрих підручників, що також було правдою. Важко було спростувати їхні заяви, адже багато членів комісій з перевірки навичок викладачів самі не могли розмовляти українською мовою.[270]

Деякі опиралися активніше. Багато людей не хотіли, щоб їхні діти отримали освіту українською мовою на тій підставі, що це завадить їм вступити до вищих навчальних закладів, де панувала російська мова.[271] Державні службовці також чинили опір спробам перевести державний апарат на українську мову. Незважаючи на те, що офіційною мовою була українська, партійні чиновники зазвичай ігнорували цю вимогу, і їх за це ніхто не карав. Наприкінці 1920-х Одеський обласний партійний комітет відкрив курси з вивчення української мови для 300 партійних апаратників. З-поміж 226 зареєстрованих осіб регулярно відвідували заняття лише 75. Ще менше з них сплатили за навчання. Організатори програми вимагали кошти за навчання, що також не сприяло збільшенню кількості відвідувачів. Отже, ініціатори постійно нарікали на грошові збитки.[272]

Неспроможність партії навчити власних посадовців українській мові оприявнила глибинні проблеми. До середини 1920-х років СРСР уже перетворився на поліцейську державу, котра в разі потреби могла покарати партійців, які відмовлялися вивчати українську мову. Проте насправді мета поліцейської держави полягала в іншому. Навіть тоді як Грушевський, Шумський, Скрипник та інші прихильники окремішності української ідентичності багато досягли в справі «українізації» по лінії наркомату освіти, одночасно увиразнилась і вийшла група політиків кардинально іншого спрямування. Це — прорадянські, російськомовні (часто етнічні росіяни, євреї і навіть латиші й поляки) очільники української таємної поліції. Вони були набагато вірніші особисто Сталіну, ніж якійсь абстрактній ідеї української нації. І під кінець десятиліття їхня лояльність знайшла дієве підтвердження.

Серед ключових фігур спецслужби в УСРР, котра зміцнилась протягом 1920-х, найвідданішим Кремлю та найпомітнішим був Всеволод Балицький.[273] Народився він у 1892 році в маленькому містечку Верхньодніпровську, але більшу частину дитинства провів у Луганську, де його батько працював бухгалтером на заводі. Хоча він виріс в українській російськомовній родині з трудової інтелігенції, подейкували, що в нього було дворянське коріння. У документах 1922 року Балицький позиціонував себе як «росіянин», але надалі писався «українцем». Значно пізніше, під час арешту у 1937 році він знову назве себе «росіянином».

Насправді національна ідентифікація для Балицького була вторинною порівняно з політичними переконаннями. Ще в юнацькі роки він захопився радикальними ідеями й пізніше стверджував, що брав участь у революційному русі в Луганську з 17 років. Вступивши на юридичний факультет Московського університету, Балицький у 1913 році приєднався до конкурентів більшовиків — меншовиків. Згодом він намагатиметься викреслити цей факт зі своєї біографії. На інший бік, до більшовиків, він перейшов у 1915 році — досить вчасно як для того, щоб вважатися «старим партійцем». Високий блондин, він вирізнявся ефектними манерами й радикальними заявами. Після призову до армії під час Першої світової Балицький провадив революційну агітацію серед солдатів. Коли нарешті сталася революція в лютому 1917 року, він керував одним із найкривавіших «народних трибуналів» на Кавказі. Можливо, саме там він відчув смак у тому, щоб виявляти й убивати класових ворогів та проводити так звані «чистки». За висловами Балицького, застосування насильства часто ототожнювали з «чисткою», тобто очищенням і звільненням партії від «термітів» та «бруду».

Віра Балицького в очисну дію політичного насильства привела його в Україну, де він приєднався до ВУЧК у 1919 році. У лютому того ж року «Известия» опублікували його вірш:

Там, де тільки вчора життя було радісним,

Течуть криваві ріки.

І що? Там, де вони течуть,

Не буде пощади.

Ніщо не врятує вас, ніщо![274]

Незабаром після повернення Балицький мав нагоду побачити «криваві ріки», про які він писав. Воюючи на боці Червоної армії, він брав активну участь у придушенні повстання в 1919 році та масовому вбивстві заручників, після чого його змусили залишити республіку. Балицький затримався на кілька тижнів у Гомелі, що, мабуть, було кроком назад в його кар’єрі. Адже саме в ту мить, коли він уже бачив себе в Україні серед когорти лідерів, йому довелося очолити революційний трибунал у глухому провінційному містечку. Однак опинившись, так би мовити, у закутку війни, він не відхилився від своєї мети і продовжував арештовувати та розстрілювати контрреволюціонерів, спекулянтів та усіх, хто, на його думку, міг загрожувати радянській владі.

Врешті-решт Балицький повернувся в Україну, де тріумфально допоміг Дзержинському «прибрати» за Білою армією, що відступала. Тоді він багато подорожував по всій республіці й одного разу випадково потрапив у засідку махновців. За його власною версією, повстанці відразу заарештували його та відвели на околицю села для розстрілу. Аристократична постава Балицького справила враження на одного з командирів і він скасував страту. Після короткого допиту командир відпустив Балицького. А за кілька років Балицький йому віддячив. Коли більшовики захопили того самого командира, Балицький скасував його смертний вирок.[275]

Коли бої скінчилися, Балицького нагородили за відданість. У 1923 році він очолив службу безпеки УСРР. Взявши приклад зі своїх колег в Москві (в котрих було багато «роботи» з переслідуванням соціалістів-революціонерів, опонентів більшовиків), він допоміг організувати перший судовий процес над українськими есерами. В цей період суди виносили відносно м’які вироки і багато кого було помилувано.

Влада і вплив Балицького поступово зростали. У 1925 році за його наполяганням вище керівництво України видало низку декретів, які зміцнили українську таємну поліцію. Раніше її перейменували на ДПУ — Державне політичне управління. Після утворення СРСР, ДПУ УСРР стало частиною ОГПУ СРСР — Об’єднаного державного політичного управління.[276] Серед усього іншого, він зумів переконати Політбюро забезпечити пристойною заробітною платнею його підлеглих. Навіть тоді, коли культурний вплив української інтелігенції та господарська міць селян були на піднесенні, Балицький, етнічний українець, що розмовляв російською мовою та симпатизував радянській владі, формував зовсім особливу команду, котра в майбутньому України відіграє велику роль.

4

Подвійна криза, 1927–1929

Головліт пропонує Вам вжити всіх заходів для того, щоб запобігти появі в пресі будь-яких повідомлень (статей, заміток тощо), які вказують на труднощі або збої в постачанні країни хлібом, адже вони можуть викликати безпідставну паніку та зірвати заходи уряду з подолання тимчасових труднощів у хлібозаготівлях та постачанні країни.

Поштова телеграма Відділу інформації та політконтролю ОГПУ 1927 р.[277]

Не може бути, щоб не було хліба. Дали б нам гвинтівки, ми б знайшли хліб.

Коментар, почутий таємним інформатором, 1927 р.[278]

Політика «воєнного комунізму» зазнала поразки. Життя робітників у державі, створеній ними, так і не стало кращим. Проте в другій половині 1920-х років НЕП Леніна також спіткала невдача.

Теоретично, ринок був вільним. Однак на практиці держава ніколи не давала йому спокою. Посадовці, свідомі того, що підприємці отримують прибуток від продажу зерна, постійно перешкоджали їм, поширюючи агресивну пропаганду «проти спекулянтів» та хитросплетении регулюванням цін. Встановивши високі ціни на промислові товари й низькі на сільськогосподарську продукцію (так звані «ножиці» цін), уряд спричинив дисбаланс. Деякі торгівці намагалися купувати зерно за низькими державними цінами, інші — за високими, «приватними». Багато селян, яким пропонували тільки низькі ціни, взагалі відмовились продавати. Натомість вони, цілком логічно, вирішили притримати зерно — годувати ним худобу або дочекатися підвищення цін.

Нова криза стала шоком. Після голоду 1921–1923 років запаси продовольства поступово поповнювали. Неврожай зерна в 1924 році знову призвів до голодування, проте селяни могли прохарчуватися картоплею, буряками, й до того ж у них була худоба. Мораторій на продрозверстку, котрий все ще діяв, означав, що в селян не зникла мотивація для сівби наступної весни.[279]

Але в 1927 році ситуація знову стала напруженою. Того року держава отримала (згідно з її власними ненадійними методами підрахунку) 5,4 мільйона тонн зерна. Однак державні продовольчі розподільники, котрі видавали суворо регламентовану кількість хліба робітникам та державним службовцям у містах, нарахували 7,7 мільйона тонн.[280] За результатами вивчення політичних настроїв населення, ОПТУ повідомляло про «сутички й сварки» в чергах за продуктами по всій території СРСР. В одному таємному звіті цитували дружину робітника: «Весь день витрачаю тільки на 10 фунтів борошна, а коли чоловік приходить з роботи додому, то вечеря не готова». Деякі зі скарг мали загрозливо політичний характер. У Твері міліція знайшла оголошення із закликом до страйку: «Нема масла, борошно стало доступним тільки щойно, немає гасу, нас обдурили».[281] Пауль Шеффер, кореспондент газети «Berliner Tageblatt» у Москві, повідомив про черги перед магазинами по всьому Радянському Союзу та напрочуд високі ціни на продовольство. Він зловісно підсумував: «Становище нагадує зиму 1917 року в Німеччині».[282] Юджин Лайонс, який нещодавно приїхав до Москви як кореспондент «United Press International», також описав черги, що він побачив взимку 1927–1928:

Усюди довжелезні черги, котрі тягнуться від дверей магазинів, у них стоять переважно жінки. В очікуванні, люди видихають тепле повітря, котре хмаринками нависає над чергою. Терплячі, вперті, вони рідко нарікають… Хліб, який переважає в дієті пересічних росіян, став «дефіцитним продуктом».[283]

Для більшовицької партії криза несла загрозу затьмарення важливої річниці, тому що через десять років після революції життя в країні стало гіршим, ніж раніше. Продовольства не вистачало. Інформація про хлібозаготівлі була настільки таємною, що за п’ять місяців до святкування річниці Жовтня, в травні 1927 року, ОГПУ заборонило всім радянським газетам писати про будь-які «труднощі або збої в постачанні зерна державі, тому що це може… посіяти паніку».[284]

Нова продовольча криза сталася в критичний момент боротьби за владу всередині самої Комуністичної партії. Після смерті Леніна в 1924 році Сталін шукав підтримки серед партійців, виступивши проти Троцького, свого головного суперника. З цією метою він пристав до «правих», передусім до Миколи Бухаріна, котрий обстоював принципи НЕПу, обмежену вільну торгівлю й кооперацію селян. Бухарін виступив проти «лівої опозиції» Троцького, який вважав, що НЕП створить новий клас капіталістів і сприятиме збагаченню куркулів на селі. Але в 1927 році Сталін змінив свою політику, позбувшись «лівих»: Троцький упав у немилість й незабаром опинився у вигнанні. Невдовзі Сталін почав готуватися до наступу на «правих», зокрема на Бухаріна з його НЕПом. Іншими словами, Сталін використав зернову кризу й загальне незадоволення станом економіки не тільки для радикалізації радянської політики, а й для остаточного знищення всіх суперників.

Для Кремля 1927 рік став також важливим у зовнішній політиці. Протягом кількох попередніх років ОГПУ з великим ентузіазмом розширювало свою шпигунську мережу по всій Європі. Однак у 1927 році радянські агенти за кордоном зазнали прикрих невдач. Найважливіші операції радянської розвідки викрили в Польщі, Туреччині, Китаї, Франції та інших країнах. У Лондоні британський уряд розірвав дипломатичні відносини з СРСР після розкриття операції, яку міністр внутрішних справ описав у Палаті громад як «одну з найфундаментальніших і найогидніших шпигунських систем, які мені доводилося коли-небудь бачити».[285]

Водночас щойно розширена радянська розвідка нібито знайшла докази територіальних зазіхань Японії на Далекому Сході. Стверджували, що в Польщі так само є плани щодо СРСР, особливо після того, як у результаті державного перевороту 1926 року до влади повернувся переможець у польсько-більшовицькій війні маршал Пілсудський. Іронія полягає в тому, що Польща в 1920-ті роки насправді таємно спонсорувала (за підтримки японських дипломатів) деякі програми активізації українського націоналізму, але немає доказів, що Сталіну було про це відомо.[286] Натомість його підозру викликали уявні польські та японські шпигунські мережі, що в найкращому випадку було незначним польсько-японським військовим співробітництвом.[287]

У поєднанні всі ці фактори набирали загрозливого вигляду, особливо для радянського керівництва, котре все ще відчувало гіркий присмак поразки у війні, від закінчення якої не минуло й десяти років. У статті в газеті «Правда» в липні 1927 року Сталін попереджав про «справжню й неминучу загрозу нової війни взагалі, та війни проти СРСР зокрема». У газетах та публічних промовах непов’язані між собою історії подавали як докази реальної (такої, що дійсно існує) змови.[288] Цілеспрямована пропагандистська кампанія готувала радянське суспільство до умов війни та скорочення витрат і водночас мала на меті схилити населення до більшої лояльності щодо комуністичної системи.[289]

У відповідь на штучно інспіровану небезпеку війни та реальну загрозу хлібних бунтів у жовтні 1927 року ОГПУ розробило систему жорстких заходів. Зокрема, управління наполегливо добивалося права «притягувати до відповідальності» приватних торгівців зерна, які спекулювали дефіцитними товарами та підвищували ціни.[290] Своєю чергою Політбюро ЦК ВКП(б) також закликало негайно передати на село промислові товари (це був поодинокий пряник серед багатьох батогів); зажадало повернення несплачених податків; фіксованих цін на зерно та безпосередньої участі низового партійного апарату в хлібозаготівлях.[291]

Жоден із цих заходів не мав відчутного впливу. На початку січня 1928 року ЦК помітив «відсутність зрушень» у справах хлібозаготівель. Така ситуація склалася, незважаючи на вказівки згори. Для розв’язання цієї проблеми Сталін наказав партійним керманичам «швидко мобілізувати найкращі сили партії», а місцевих партійних керівників призначити «особисто відповідальними» за хід хлібозаготівель. Також лідер країни розпорядився організувати пропагандистську кампанію, яка б одразу викривала всіх, хто не виконує планів, та вжити «суворих покарань» до тих, хто відмовлявся платити податки, особливо, якщо вони — «куркулі».[292] Зрештою, держава штрафуватиме селян у п’ятикратному розмірі від вартості зерна, котре вони повинні були віддати. А в того, хто відмовлявся сплачувати ці штрафи, могли конфіскувати всю власність і продати її на аукціоні.[293]

Відтепер Сталін розмовляв мілітарною мовою. Він говорив про «мобілізацію» й «фронти», «ворогів» і «небезпеку». Куркулі та спекулянти, промовляв Сталін, «скористалися добротою та неповороткістю наших організацій, спричинили дисбаланс на хлібному ринку, підняли ціни й намовили селян чекати сприятливого моменту. Це, в свою чергу, ще більше паралізувало хлібозаготівлі». Упритул зіткнувшись з небезпекою, було б помилковим діяти нерішуче та повільно. Тому «куркулі» і торгівці мали залишити село, й багатьох з них заарештували:

Тільки завдяки такій політиці середняк зрозуміє, що можливість вищих цін — це брехня, вигадана спекулянтами, що куркуль і спекулянт — це ворог радянської влади, що зв’язок зі спекулянтами й куркулями є небезпечним.[294]

Приблизно в цей час Сталін і решта радянських керівників повертаються до надзвичайних заходів і надзвичайщини: саме до тих слів і методів, які нагадували про Царицин, червоний терор і Громадянську війну. І разом з мовою й тактикою Громадянської війни повернулося насильство, яке Сталін застосував у Царицині десять років тому.

На початку січня Генріх Ягода, у той час очільник ОГПУ видав короткі інструкції про негайний арешт «найкрупніших приватних хлібозаготівельників і найзліших хліботорговців», які перешкоджають державним заготівлям і цінам на ринку. На практиці злочинцями зараз могли стати всі, хто працював на ринку зерна. До середини місяця в Україні заарештували понад п’ятсот осіб і ще більше перебувало під слідством. У Черкасах, Маріуполі, Харкові та інших містах міліція знайшла тонни зерна, котре селяни притримали, сподіваючись (з цілком зрозумілих причин) на підвищення цін. Міліція потрактувала такі факти як докази існування змови.[295]

Тим часом ОГПУ вважало, що деяких торговців, котрі переховували зерно, заздалегідь проінформували про обшуки, що влаштує міліція, й вони змогли уникнути покарання. Багато з них постійно зберігали хліб у різних місцях; інші сподівались, що хвиля арештів вщухне, й платили селянам, щоб ті тримали зерно та чекали на кращі часи для його продажу.[296] ОГПУ поклало цьому кінець, видаючи жорсткі накази: усі, хто відмовляється продавати зерно державі, будуть заарештовані та постануть перед судом.[297] Фактично з виданням таких наказів і закінчився НЕП.

Торговці зерна стали зручним «цапом відбувайлом». У дійсності в радянську економічну політику 1920-х вносили розлад фундаментальні суперечності, очевидні навіть для пересічних людей. На початку 1928 року освічений селянин із Запорізької округи Семен Іванісов написав листа родичу, котрий був партійним чиновником. У листі він славив Леніна, який колись писав про «змичку» робітничого класу і селянства. Однак Іванісов висловив занепокоєння з приводу того, що настанови Леніна забули. «Що ми зараз бачимо? Правильні відносини з селянством, відносини дружні — їх немає».

Натомість, як писав Іванісов, він та інші селяни нині опинилися в скрутному становищі. Якщо вони важко працюють та розбудовують власні господарства, то стають «куркулями» — «ворогами народу». Однак, якщо селяни обирають зворотну тактику — залишитись бідняками, — то їхній стан не кращий від «американських селян», з якими вони нібито повинні змагатися. Здавалось, з цієї пастки немає виходу. «Що ж нам робити? — запитував Іванісов у свого друга. — Як нам жити далі?» Його ситуація погіршувалась. «Зараз нам доведеться продати нашу корову і ми залишимось ні з чим. Вдома самі сльози, постійний крик, страждання і прокльони. Я б тобі порадив… послухати про що говорять у селянській хаті, тоді б ти сказав: “Що це за життя? Лише важка робота, пекло, яке сам диявол не може собі уявити. Це все”».[298]

Перед Іванісовим, як і перед багатьма іншими, постав непростий вибір: ідеологічно схвалена бідність, з одного боку, чи непристойне й небезпечене багатство — з іншого. Селяни знали, якщо вони працюватимуть погано, то голодуватимуть. Якщо ж працюватимуть добре, їх покарає держава. Навіть Моріс Хіндус, американський журналіст, який загалом схвально висловлювався про СРСР, помітив проблему: «Якщо в селянина було два або три коня, кілька корів, півдесятка свиней, і якщо він виростив три-чотири сотні пудів жита або пшениці — його автоматично вважали «куркулем».[299] Отже, коли селянин був заможним та успішним, то ставав ворогом. Господарства, які вирізнялися продуктивністю та ефективністю, викликали підозру. Навіть дівчата трималися осторонь від таких парубків. «Сьогодні ніхто не хоче вийти заміж за багатія», — зазначав Хіндус.[300] Юджин Лайонс у Москві писав про те, що «найпрацьовитіші, найсумлінніші та найзаможніші селяни» зазнавали великого тиску. У романі «Піднята цілина» Михайла Шолохова один із героїв розповідає про своє господарство, котре стало занадто успішним:

Перші роки сіяв я п’ять десятин, потім, як виріс, почав дуже хрип вигинати: по три, по п’ять і по сім кіл [коло — чотири гектари] сіяв, ось як! Робив я та син з жінкою. Два рази тільки піднаймав робітника у саму спеку. Радянська влада ці роки диктувала як? — Сій як можеш більше!… А зараз боюсь! Боюсь, за ці сім кіл посіву дістанеться мені на горіхи, обкуркулять.[301]

Ось так Радянський Союз вщент зруйнував мотивацію селян до вирощування більшої кількості зерна.

Навіть якщо не всі більшовики усвідомлювали цю неузгодженість, Сталін прекрасно все розумів, і взимку 1928 року він та його найближчі соратники вирішили діяти відкрито. Політбюро направило одного зі своїх членів Анастаса Мікояна на Північний Кавказ, щоб оприявнити причину дефіциту продовольства. В Україну приїхав Молотов. Сам Сталін вирушив до Сибіру.

Свідчення про тритижневу поїздку Сталіна дуже красномовні. За звітами, які він напише згодом, Сталін переконався, що всі низові партійці (деякі з них ще й посміли йому перечити) були переконані, що нестачу зерна можна здолати технічними заходами, наприклад запропонувавши селянам більше мануфактури в обмін на зерно. Але чи стало б краще забезпечення селянських дітей взуттям вирішенням проблеми в довготривалій перспективі? На зустрічі з партійними керівниками Сибіру Сталін, одягнений у новий кожух, несподівано почав розмірковувати вголос про глибокі проблеми в радянському сільському господарстві. Після революції, нагадав він слухачам, селяни поділили поміщицькі й монастирські землі (що відібрали в колишніх власників), й створили мільйони маленьких непродуктивних господарств, однак так і не вибилися зі злиднів. Саме в цьому й суть проблеми: господарства «куркулів» були набагато ефективніші (порівняно з бідними сусідами), тому що в них було більше землі.

Сила заможного господаря, підсумував Сталін, криється в існуванні великого господарства. Великі господарства мали вищу продуктивність праці й частіше використовували новітні технології. Іванісов спостерігав ту саму проблему: найуспішніші господарі багатіли та нагромаджували більше землі, з якої отримували вищі врожаї. У такий спосіб вони ставали ідеологічними антагоністами, «куркулями».

Що з цим робити? Через свою ідеологію Сталін не міг дозволити успішним фермерам розширювати земельні наділи та розбудовувати міцні господарства — так, як це історично відбувалося в інших країнах. Це — неприйнятно й неприпустимо, щоб у комуністичній країні існували великі землевласники чи бодай багаті фермери. Але Сталін також розумів, що переслідування заможних селян не призведе до зростання виробництва зерна. Його висновок: єдиним вирішенням проблеми є колективне господарювання: «Об’єднання малих і дрібних селянських господарств у великі господарства… це єдиний для нас шлях».[302] СРСР були потрібні великі державні ферми. Селяни повинні відмовитись від власної землі, об’єднати ресурси й вступити до таких господарств.

Як зазначено вище, перші нечисленні колективні господарства заснували в 1918–1919 роках, проте такий досвід не набув поширення. Водночас колективне господарювання відповідало кільком марксистським постулатам і мало прихильників у Комуністичній партії, тому від ідеї колективізації ніколи не відмовлялися. Дехто сподівався, що створення колгоспів — колективних господарств із колективним правом власності — пролетаризує хліборобів, перетворить селян у робітників із заробітною платнею, і вони почнуть думати й діяти як робітники. Під час обговорення цього питання в 1929 році один із прихильників колективізації пояснив, що «великий колгосп, як усі знають, має стати типом економічного виробництва, подібним до наших соціалістичних заводів та державних господарств».[303] Пропаганда колективізації також віддзеркалювала радянський культ науки і техніки, віру в те, що новітні технології, підвищення продуктивності праці та застосування методів раціонального управління вирішать усі проблеми. Землю і сільськогосподарський реманент буде усупільнено. Для більшої ефективності тракторами й комбайнами розпоряджатимуться державні машинно-тракторні станції (МТС), котрі позичатимуть машини колективним господарствам, відповідно до їхніх потреб.

Колективізація й централізоване сільське господарство відповідали планам Сталіна щодо радянської індустрії. У 1928 році радянський уряд затвердив свій перший «п’ятирічний план» — економічну програму, котра передбачала величезне, досі незнане, щорічне зростання промислового виробництва на 20 %, відмову від семиденного робочого тижня — відтепер робітники мали працювати по змінах, щоб заводи ніколи не простоювали — й нову етику робітничих змагань. Робітники, майстри, менеджери змагалися між собою за виконання й перевиконання плану. Величезні інвестиції в промисловість створили тисячі нових робочих місць, багато з яких належатимуть селянам, що будуть змушені залишити свою землю. Значне зростання промисловості також створило попит на вугілля, залізо та різні природні ресурси, багато з яких можна було знайти тільки на Півночі або на Далекому Сході СРСР. Також ці ресурси видобували селяни, обезземелені колективізацією.

«Надзвичайні заходи», колективізація та прискорена індустріалізація стануть тими кампаніями, котрі асоціюватимуть зі Сталіним. «Великий поворот» або «великий перелом», як назвуть це згодом, став поверненням до принципів «воєнного комунізму» й насправді «другою революцією». Нові кампанії кардинально суперечили ідеям і гаслам, які Сталін та інші обстоювали протягом останніх років. Головні партійні конкуренти Сталіна були запеклими противниками колективізації, тому лідер СРСР доклав багато зусиль, щоб здобути над ними перемогу. Зрештою Сталін особисто перепише накази про колективізацію таким чином, щоб її виконали якнайшвидше й у найрадикальніший спосіб.[304]

Напередодні приїзду Сталіна сибірське ДПУ усвідомлювало, що успіх поїздки вождя залежить і від них. Вони облишили формальності в дотриманні закону й замість того, щоб чекати, коли селяни самі здаватимуть зерно (як це робили раніше), надіслали власних співробітників на село. Ті організували обшуки, арешти та забирали зерно саме так, як це робили в часи Громадянської війни. «Товариш Сталін дав нам наше гасло: “Натисни, побий, видави”», — проголосив один місцевий хлібозаготівельник.[305] Результати не забарилися. Ще до того, як повернутися до Москви, Сталін надіслав телеграму своїм колегам, проголосивши успіх: «Ми вітаємо ЦК з 80 мільйонами пудів [1,31 мільйона тонн зерна] в січні. Це велика перемога для партії». Лютий, за його переконанням, для Сибіру мав стати «дуже важливим місяцем у боротьбі за зерно».[306]

Натхнений такими зрушеннями, Сталін обстоював вірність колективізації на двох бурхливих зібраннях ЦК навесні та влітку 1928 року. У своїх тогочасних промовах він дав зрозуміти, що наполягає на різкій зміні політики ще й тому, що їй чинять опір його серйозні партійні противники (котрі ще залишилися), особливо Бухарін, якого відтепер оголосили «правим опортуністом». Окрім наслідків, до яких призвела колективізація в сільській місцевості, вона стала і тією ідеологічною зброєю, за допомогою якої Сталін виборов своє місце беззаперечного лідера партії. Зрештою, його політика надасть йому владу та легітимність всередині партії. А його противники відречуться від своїх поглядів.[307]

Однак також можна стверджувати, що навесні й влітку 1928 року Сталін використав внутрішньопартійний конфлікт, щоб ідеологічно виправдати необхідність колективізації. На липневому пленумі ЦК він заявив, що експлуатація селян — це необхідна умова для проведення індустріалізації в СРСР: «Ви знаєте, що Англія сотні років збирала соки з усіх колоній, з усіх частин світу й таким чином примножувала вкладення в свою промисловість». СРСР не міг піти тим самим шляхом, стверджував Сталін, як не міг і скористатися іноземними позиками. Єдиним виходом була по суті «колонізація» своїх власних селян: вичавити з них усе та інвестувати це «внутрішнє накопичення» в радянську промисловість. Для підтримки такої розбудови селяни мали заплатити «данину», завдяки якій Радянський Союз отримав би можливість «і надалі нарощувати темпи розвитку промисловості»:

Справа ця, що й казати, неприємна. Але ми б не були більшовиками, якщо б приховували факти й заплющували очі на те, що без цього додаткового податку на селянство, на жаль, наша промисловість і наша країна поки що не можуть впоратись.

Щодо «надзвичайних заходів», які завдавали багато страждань, вони вже «врятували країну від всезагальної економічної кризи… ми мали б серйозну кризу всього народного господарства, голод у містах, голод в армії». Ті, хто опирався таким заходам, були «небезпечними людьми». Колись прославлена «тісна змичка» між селянами і робітничим класом вже не була потрібною: «Класом при владі є лише пролетаріат».[308]

Мова Сталіна була глибоко закорінена в марксистське розуміння економіки. Він знайшов економічне рішення в швидкій колективізації не випадково, а в результаті обережного логічного розмірковування. Сталін наполягав, що заради індустріалізації СРСР доведеться пожертвувати селянством, і був готовий вигнати мільйони людей з їхньої землі. Він свідомо вирішив, що вони повинні заплатити «данину» робітничій державі й знав, що в процесі цієї сплати багато селян постраждає.

Невже примусова колективізація, супроводжувана насильством, була єдиним виходом? Звісно, що ні. У радянського керівництва були й інші варіанти. Бухарін, наприклад, вірив у добровільну колективізацію та підняття цін на хліб.[309] Але Сталіну було притаманне специфічне розуміння радянського сільського господарства та фанатична віра в силу терору, тому масова, примусова колективізація видавалася йому неминучою та необхідною. Відтепер на успіх цієї політики поставлено його власну репутацію.

НЕП був не єдиною непослідовною політикою більшовиків, і не тільки він зазнав поразки в 1927 році. «Українізація» також містила в собі серйозні розбіжності, котрі стали очевидними приблизно в цей же час. З одного боку, політика українізації була тільки знаряддям, адже більшовики винайшли її в Москві для того, щоб заспокоїти українських націоналістів, залучити їх до владних структур та переконати, що радянська Україна — це справжня українська держава. І все-таки, щоб українські націоналісти стали лояльними громадянами СРСР і повірили в справжність української радянської республіки, українізація повинна була мати природний вигляд.[310]

Щоб заручитися підтримкою в Україні, держава була змушена призначати етнічних українців на керівні посади в республіці, підтримати викладання української мови й дозволити розвиток «автентичного» українського народного мистецтва та літератури, які трактували як самостійні, окремі від російської або радянської культури. Однак такі дії не переконали націоналістів. Навпаки, ця політика лише заохотила їх вимагати швидших змін. Урешті-решт вони взагалі поставили під сумнів авторитет Москви.

Найвідоміші голоси невдоволення належали літераторам, амбіції яких нестримно росли. І «Гарт», і «Плуг», як і решта радянського мистецького авангарду, були короткотривалими спілками. У січні 1926 року заснували «Вільну академію пролетарської літератури», більш відому як ВАПЛІТЕ. Лідер групи Микола Хвильовий приєднався до більшовиків під час Громадянської війни й навіть деякий час працював у ЧеКа. Але його самоідентифікація з Україною дистанцію-вала його від московських більшовиків, і він почав рухатися в іншому напрямку. Виступивши проти «рабської психології» своїх співвітчизників, Хвильовий розвивав українську урбаністичну традицію як противагу отожнення української культури з провінційною «відсталістю» та «селянством». У культурному плані він намагався пов’язати Україну з Європою, а не з Росією, і в 1925 році відкрито про це заявив:

Отже, оскільки наша література стає нарешті на свій власний шлях розвитку, остільки перед нами стоїть таке питання: на яку із світових літератур вона мусить взяти курс? У всякому разі не на російську. Це рішуче і без всяких заперечень. Не треба плутати нашого політичного союзу з літературою. Від російської літератури, від її стилів українська поезія мусить якомога швидше тікати… Справа в тому, що російська література тяжить над нами в віках, як господар становища, який привчав нашу психіку до рабського наслідування…[311]

Такий же висновок приблизно саме в цей час зробив український художник-модерніст, учасник революційного авангарду Михайло Бойчук. На його переконання, Україна мала побудувати «велику стіну» на кордоні з Росією, як колись зробили це китайці, «яка б стала перешкодою навіть для птахів», тоді українська культура отримає шанс розвиватися самостійно.[312]

Відгомін цих думок з’явився в українській пресі, котра вже вихваляла досягнення українізації за межами республіки. Як відомо, держава схвалювала ідею підтримки українськомовного населення за кордоном, зокрема в Польщі. Водночас 1927 року радянська Україна розглядала можливість культурного впливу на співвітчизників у Росії, зокрема на Кубані, де українців проживало в два рази більше, ніж росіян, а в сільській місцевості Кубані — втричі. Республіканська урядова газета опублікувала серію з дванадцяти статей про Кубань та Північний Кавказ, у яких висвітлювалася історія українців у регіоні та йшлося про теплі почуття кубанців до своїх братів в Україні.

Ці статті відкрито закликали до українізації та розлютили комуністів-русофілів, які очолювали Кубань. Незабаром вони заарештували та засудили групу нібито саботажників, яких звинуватили в намірах приєднати Кубань до України. Один із них зізнався (або його змусили так заявити), що його надихнули статті в українській пресі.[313] Побоювання, що регіон може стати «українізованим», а, отже, й політично ненадійним для більшовиків, через кілька років призведуть до фатальних наслідків.

Незадоволення охопило й українське політичне керівництво, котре протестувало проти втручання сильної руки Москви в партійні справи республіки. У квітні 1925 року, менше, ніж через два роки після першого декрету про українізацію, Політбюро ЦК ВКП(б) раптово звільнило лідера КП(б)У Еммануїла Квірінга (котрий був запеклим ворогом українізації), замінивши його одним із поплічників Сталіна Лазарем Кагановичем. Незважаючи на те, що Каганович народився в Київській губернії, він погано розмовляв українською. До того ж він був євреєм, провів більшу частину свого життя в Росії, тому його не сприймали вихідцем з України, а навпаки — поборником інтересів російських більшовиків.

Незважаючи на це, Каганович прибув до України з намірами пришвидшити процес українізації. Протягом трьох років керування КП(б)У (у 1928 році його замінив Станіслав Косіор) він на практиці заохочував українізацію «знизу» шляхом усування бюрократичних перешкод для використання української мови, адже більшовики все ще потребували підтримки режиму українсько-мовним населенням. Однак його підозра до «високої» українізації — культури, літератури, театру — швидко переросла в справжню ворожість і дратувала його нових колег. Одразу після призначення Кагановича народний комісар освіти Олександр Шумський зустрівся із Сталіним. Він нарікав на нового очільника ЦК КП(б)У та вимагав призначити «справжнього» українця на місце Кагановича. Через кілька місяців Шумський знову поскаржиться вже в Політбюро ЦК КП(б)У на українських комуністів, не називаючи їх імен: «Безпринципні та лицемірні, по-рабському дволикі та зрадницько підлесливі», які на словах служать Україні, але насправді роблять усе, щоб догодити росіянам і «отримати посаду».

Впевненість Шумського — в собі, власній посаді, відданості Москви українській культурі — була непохитною, хоча під його ногами земля вже захиталася. Як тільки Каганович освоївся в українських реаліях, то не на жарт занепокоївся всім, що побачив і почув. Він здивувався, дізнавшись, що Грушевський — людина, котра «служила кільком урядам», тобто не більшовикам — усе ще вільно ходить вулицями Києва. Деінде в СРСР такі особи вже давно перебували б за гратами. Вельми резонансні твори українських письменників, зокрема заклик Хвильового «якомога швидше тікати від російської літератури та її стилів», як і часто повторюване гасло митця «Геть від Москви!», також шокували посланця Сталіна.[314] Каганович надіслав кілька цитат Хвильового Сталіну, котрий, звісна річ, розлютився, засудив «екстремістські погляди» та розкритикував товариша Шумського за неспроможність зрозуміти, що «тільки боротьбою з таким екстремізмом буде можливо зробити молоду українську культуру та українське суспільне життя радянськими».[315]

Сталін не мав потреби переконувати в невідкладності й важливості цієї справи своїх колег в Україні, бо він це зробив заздалегідь. Всеволод Балицький, котрий уже кілька років очолював ДПУ УСРР, тримав свою діяльність у таємниці. Незважаючи на те, що він керував де-юре українською установою, Балицький не доповідав ні українському урядові, ні місцевому керівництву, що стежить за визначними культурними діячами й політиками. Він навіть заблокував пропагандистський фільм, що прославляв роботу його агентів з тієї причини, що фільм відкривав дуже багато таємниць. Балицький залишався відданим не радянській Україні, а партійному керівництву в Кремлі. Цього ж він вимагав і від своїх підлеглих: «Якщо наказано стріляти в натовп і ви відмовитеся, — говорив Балицький своїм співробітникам, — тоді я вас усіх перестріляю. Ви маєте підкорятися моїм наказам без жодного заперечення, я не дозволю протестів». Водночас Балицький докладав багато зусиль для підвищення заробітної платні та розширення привілеїв для своїх підлеглих, так само як і для себе. Можливо саме в цей час у Балицького з’явився смак до коштовностей і творів мистецтва, які знайдуть серед його майна, коли він помре.[316]

До 1925 року Балицький також зміг переконати Політбюро ЦК КП(б)У створити структуру, котра би стежила за діяльністю української інтелігенції, особливо за тими, хто був причетним до Всеукраїнської академії наук. У 1926 році ДПУ УСРР підготувало таємний обіжник «Про український сепаратизм», в якому рекомендувало пильно наглядати за всіма, хто мав зв’язок з «українськими антирадянськими елементами».[317] Хоча націоналісти припинили відкриту боротьбу з радянською державою, це «не означало, що вони повністю змирилися з існуючою ситуацією, і щиро відмовилися від своїх ворожих намірів».[318] Можливо, припускали автори, націоналісти змінили тактику, а не ідеологію:

Їхні сподівання повалити радянську владу не справдилися. Націоналісти були змушені визнати радянську владу як доконаний факт. Саме тому вони виробили нову тактику війни. Вони використовуватимуть «культурну діяльність як зброю» проти радянської влади… Взагалі, представники українського націоналізму невтомно працюють для прищеплення національних почуттів масам…[319]

Каганович, який читав усі ці звіти, підсумував, що ці націоналісти, а серед них колишні боротьбисти, «не перейшли на наш бік», тому що вони не були справжніми більшовиками, і «розраховували навернути нас на свій лад». Він побоювався, що державна програма українізації так і не змогла радянізувати Україну. Натомість така політика зробила ворогів СРСР нахабнішими, перетворила їх на «ворожу силу», що загрожувала радянському суспільству зсередини. Дозволивши українським націоналістам залишатися при владі, більшовики сприяли росту паростків нової опозиції.[320]

Балицький, досвідчений фахівець з розробки теорій змов, виявив навіть ще серйозніший зговір. Він підозрював, що українські націоналісти були не тільки ворогами, а й зрадниками, «п’ятою колоною», котру запустили в радянську систему за завданням іноземних держав. У доповідній записці «Про пожвавлення контрреволюції на України» він відшукав витоки цієї таємної сили в державному перевороті Пілсудського в Польщі в травні 1926 року. «Антирадянські елементи [в Україні] побачили в Пілсудському давнього союзника Петлюри» й вирішили знову боротися за буржуазно-націоналістичну державу. Знищення цієї складної схеми потребує «широкої операції для придушення української антирадянської діяльності».[321]

Як тільки настав 1927 рік, розпочалася широкомасштабна операція. Сталін дав згоду на серію атак проти Шумського, засудивши його особисто. Один за одним члени ЦК КП(б)У звинувачували Шумського, цькували та ображали його як на партійних зборах, так і в пресі. Йому довелося піти у відставку з посади наркома освіти, а також припинити працю в багатьох інших організаціях, включно з правописною комісією. Хвильовий також зазнав переслідувань і гонінь. Його виключили з ВАПЛІТЕ; літературну організацію силоміць розпустили. «Шумськізм» і «хвильовізм» стали поширеними назвиськами для маркування небезпечних націоналістичних відхилень. У наступні місяці та роки зв’язок з будь-ким із них міг стати вироком.

Атаки на Шумського й Хвильового промовисто продемонстрували зростання політичного тиску, що почав впливати на інших представників української інтелігенції. У Грушевського, за яким пильно стежили з дня його повернення, почалися проблеми з виданням книжок.[322] Несподівано також виникли труднощі з поїздками за кордон — інформатори, що за ним стежили, були переконані: він планував втечу. ДПУ також подбало про те, щоб видатний учений не зміг стати президентом Всеукраїнської академії наук.[323]

ДПУ посилило стеження за Грушевський. Один з інформаторів почув, як професор пророкував війну між Радянським Союзом та Польщею, нібито стверджуючи, що українці використають конфлікт для власного зміцнення. Ще один інформатор доповідав: професор вірив, що українізація сприятиме розвитку української свідомості настільки, що невдовзі — протягом двох чи трьох років — Україна стане незалежною від Росії. ДПУ зауважило, що українські інтелігенти переймалися тим, що Україна незабаром опиниться в руках чужоземців — тобто росіян та євреїв. Усі ці звинувачення знайшли відгук у промовах керівників. На спеціальному пленумі весною 1927 року Скрипник (котрий щойно змінив Шумського на посаді наркома освіти) під впливом поширеної параної про іноземних ворогів звинуватив Шумського й Хвильового у співпраці з «фашистською» Польщею.[324]

Наприкінці 1927 року Балицький був готовий оголосити про існування розгалуженої змови в Україні: КП(б)У зіткнулася з безпрецедентною опозицією. Люди, пов’язані з антибільшовицькими партіями, діяли відкрито й приховано, працювали в радянських установах, маскуючи свою справжню сутність. Багато з них підтримували зв’язок з іноземцями, котрі активно шукали можливостей розпочати контрреволюцію, як вони це зробили в 1919 році.

Не випадково лавина звинувачень збіглася з нестачею продовольства й невдоволеннями в 1927 році, саме в десяту річницю революції. Хтось усе ж завинив у тому, що Радянський Союз повільно розвивається, і це був не Сталін.

У 1927 році ОГПУ почало вишукувати «справу», котра б запустила нову кампанію проти саботажників та іноземних агентів, які нібито заважали Радянському Союзу. Навесні 1928 року вони її віднайшли. У російському місті Шахти (до 1924 року — в складі УСРР) на межі Донбаського вугільного басейну на схід від України, ОГПУ «викрило» змову інженерів, які разом із закордонними силами начебто намагалися зруйнувати вугільну промисловість. Дехто із звинувачених насправді був іноземного походження, і протягом слідства заарештували кілька десятків німецьких інженерів, і стільки ж їх радянських колег. Чекісти також стверджували, що вони мали зв’язки з колишніми співробітниками та власниками заводів (які після революції втратили свою власність і прагнули її повернути), а також з іноземними силами, включно з Польщею.

Результатом проведеної операції став хитросплетений показовий судовий процес — перший з багатьох, що відбудуться згодом. Десятки іноземних журналістів разом із консулом Німеччини та іншими відомими гостями щодня були присутні на засіданнях суду в Москві. Головний прокурор Микола Криленко — поборник «соціалістичної справедливості» — теорії, за якою політика важить більше за право — розповідав завороженій аудиторії про «кровопивць», які смоктали кров з робочого класу. «Це була революційна справедливість, — писав Юджин Лайонс, — палають широко розплющені очі, вогненний меч занесено вгору».[325] Однак не все пішло так, як запланували. Один зі свідків, в’язень Некрасов, не з’явився на суді. Його адвокат пояснив, що Некрасов «страждає на галюцінації і його перевели до камери, де він кричав про гвинтівки та пережив гострі напади хвороби».[326] Один з німецьких інженерів, відкрито заявив, що «зізнання» з нього вибили тортурами.[327] Тим часом п’ять інженерів, звинувачених у «шкідництві», засудили до смертної кари, а сорок чотири — до тюремного ув’язнення. Газети по всьому СРСР висвітлювали цей судовий процес надзвичайно докладно. Усім партійним функціонерам дали чітко зрозуміти: якщо ви не підкоритеся, така ж доля може спіткати й вас. На практиці «шахтинських інженерів судили не як окремих осіб, а як членів класу».[328] Люди з освітою, професійним досвідом і фаховими знаннями тепер опинилися під підозрою.

Через те, що в процесі було задіяно багато іноземців, шахтинська справа набула великого розголосу за кордоном. Іноземні дипломати правильно розтлумачили це як сигнал про закінчення НЕПу й неминучість ще більших змін. Проте всередині Радянського Союзу таку ж велику увагу приділили іншому показовому процесу: суду над Спілкою визволення України, або СВУ — організацією, яку, цілком імовірно, вигадали від початку й до кінця. Група з подібною назвою з 1914 року існувала у Львові і мала невеликі осередки у Відні та Берліні. Перш ніж зникнути, ця організація проводила агітацію за українську національну ідею серед військовополонених. Натомість її радянську версію вигадалало ДПУ УСРР під керівництвом Балицького. Мета була зрозумілою: арешти української інтелігенції, яка могла потайки вірити в незалежність України, цю віру мали би викорінити раз і назавжди.[329]

Справу СВУ підготували за таким же сценарієм, як і «Шахтинську» та накреслили далекосяжні завдання.[330] Перші арешти відбулися навесні 1929 року. Зрештою ДПУ затримало 30 000 осіб, у тому числі багатьох художників, технічних спеціалістів, письменників і вчених. Сорок п’ять із них публічно судили в Харківському оперному театрі навесні 1930 року. Лідером організації проголосили літературного критика, історика Сергія Єфремова, на той час віце-президента Всеукраїнської академії наук, а в минулому — заступника голови Української Центральної Ради. Протягом багатьох місяців його публічно безчестили й вкривали ганьбою за те, що він опублікував статтю в львівській українськомовній газеті. Серед підсудних значилися професори, викладачі, редактори, лаборанти, а також філологи, лікарі, адвокати, теолог та інженери-хіміки.[331] Декілька з них були також членами Центральної Ради, майже половина — священики або сини священиків.[332]

Окремою мішенню стали викладачі та студенти. Серед них — директор Київської трудової школи № 1 ім. Тараса Шевченка, що з таким завзяттям склав навчальний план на основі поезії Великого Кобзаря. Директора й четверо його колег заарештували на тій підставі, що вони нібито виключили зі школи дітей євреїв та робітників, а зараховували винятково дітей «буржуазних націоналістів», а також зібрали кошти на пам’ятник Петлюрі. Додатково заарештували й засудили керівників студентських організацій: деякі з них начебто вербували «куркульських дітей», читаючи їм поеми Шевченка. Складається враження, що держава вважала українську поезію зброєю українських націоналістів — параноя, що триватиме до 1980-х років.[333]

Іншою мішенню була Українська Автокефальна Православна Церква. Її популярність — в певний час вона мала 6 мільйонів послідовників і тридцять єпископів — викликала підозру. ДПУ під керівництвом Балицького знайшла «докази» ворожої діяльності Церкви. Наприклад, інформатори повідомляли, що церковні діячі таємно казали селянам залишатися вірними Україні.[334] Під час суду над СВУ держава відкрито звинуватила церкву в підготовці повстання:

Розбита наприкінці 1920 р. на полях Громадянської війни українська контрреволюція заховалася в запілля, взялась за організацію бандитських зграй, силкуючись дезорганізувати радянське будівництво й здійняти повстання проти робітничо-селянської влади. Одна з найбільших ролів у підготовленні повстання проти радянської влади була покладена на автокефальну церкву, утворену ідеологами й керівниками петлюрівщини виключно з контрреволюційними намірами.[335]

Два брати, церковні діячі, один з них — колишній член Української Центральної Ради були серед засуджених у справі СВУ Слідом за ними тисячі інших священиків і звичайних вірян потрапили під масові арешти.

До групи підсудних навмисно включили людей різних професій, адже держава мала на меті засудити якомога ширше коло української інтелігенції. У судовому висновку СВУ звинувачено в спробах повалити радянську владу в Україні при сприянні «іноземної буржуазної держави», тобто Польщі, котра намагалася «відновити капіталізм під виглядом Української Народної Республіки». Під час судового розгляду в журналі «Більшовик України» відверто написали, що «пролетарський суд розглядає справу не лише про контрреволюційних покидьків петлюрівщини, а судить в історичній ретроспекції весь український націоналізм, націоналістичні партії, їх зрадницьку політику, їхні негідні ідеї буржуазної самостійності, незалежності України». Один із підсудних, студент Борис Матушевський, пізніше згадував, як слідчий на допитах постійно повторював схожі формулювання: «Нам треба українську інтелігенцію поставити на коліна, це наше завдання — і воно буде виконане; кого не поставимо — перестріляємо!»[336]

Сталін особисто допомагав вибудувати сценарій судового розгляду, надсилаючи відповідні вказівки українському керівництву. В одній із них він висловив маніакальну ідею, котру повною мірою реалізує через багато років, під час розслідування «Справи лікарів» на початку 1950-х років. Зокрема, він писав українському керівництву: «Ми вважаємо, що під слідство повинні потрапити не тільки повстанські та терористичні дії обвинувачених, а й трюки лікарів, метою яких було вбивство відповідальних працівників». Цей наказ вилився в арешт Аркадія Барбара, відомого лікаря, професора Київського медичного інституту. Проти нього не було знайдено жодних доказів навіть під час суду. Однак бажання Сталіна покарати «контрреволюційну частину спеціалістів, які намагалися отруїти та вбити пацієнтів-комуністів», мало вирішальне значення.[337]

Сам процес був фарсом. Справу проти Єфремова побудували на основі записів у його щоденнику, про існування котрого спецслужба дізналася від іншого обвинуваченого. Окрім кількох критичних коментарів на адресу окремих лідерів КП(б)У, щоденник не містив жодної згадки про таємну організацію. У ньому також не було свідчень про зв’язки з іноземцями або революційну змову. Єфремов «зізнався», коли йому пообіцяли, що в такий спосіб він зможе врятувати свою дружину від арешту й тортур. Інформатор, якого підсадили до Єфремова в камеру, доносив про його поведінку:

Єфремов повернувся з допиту дуже схвильований і на моє запитання: «Ну як там?» відповів: «У такому відразливому й у такому плачевному і дурному стані я ще ніколи не був. Краще б відразу взяли і покінчили зі мною, ніж ця мука кожного дня своїми допитами… Я був би вже радий, якби справді була організація зі всіма тими людьми і подробицями… і кінець справі… А то тепер розповідай про деталі, яких я не знаю…» Слід завважити, що під час цієї розмови Єфремов був дуже схвильований і вбитий і говорив зі сльозами в голосі і на очах.[338]

Нарешті Єфремов написав зізнання на 120 аркушах, де описав свої «злочини»; він повторив ті самі вигадані історії під час суду в Харківському оперному театрі. Інші зробили те саме. Український письменник Борис Антоненко-Давидович пізніше сказав про іншого підзахисного, що навіть якби хтось повірив у його заяви, під час суду цей чоловік виглядав «як оперетковий ватажок — без війська й однодумців». Ще один спостерігач назвав суд «театром у театрі». Письменник Кость Туркало, можливо єдиний, хто пережив судовий процес, ув’язнення і Другу світову війну, пізніше описав таку сцену:

Суд розпочався із допитів підзахисних, кожному з яких було надано можливість головуючим суддею сказати, чи підсудний отримав звинувачувального акта, і якщо так, чи він визнає себе винним чи ні. Коли усі пройшли через це випробування, суддя почав зачитувати обвинувальний акт усім присутнім, це продовжувалось більше двох днів, тому що акт являв собою книжку у 230 сторінок. Підсудні навіть придумали особливе ім’я для цієї книжки — «лібрето великої опери СВУ»… Усі добре відчували, яким було ставлення суду. Було зрозуміло, що всі подробиці процесу та його кінцевий результат були заплановані наперед, і що це було необхідно лише для пропаганди за кордоном, фанатичних прихильників партії й деяких божевільних громадян всередині країни.[339]

Врешті-решт усіх підсудних визнали винними. Більшість відправили до ГУЛАГу чи в тюремне ув’язнення, велику кількість розстріляли під час масових страт у 1938 році. Але «чистка» цим не закінчилася. Між 1929 та 1934 роками ДПУ в Україні «викриє» ще три націоналістичні змови: «Український національний центр» (або УНЦ), «Українську військову організацію» (або УВО) та «Організацію українських націоналістів» (або ОУН). УВО та ОУН були реальними організаціями — обидві діяли по той бік кордону. Проте їхній вплив у радянській Україні був дуже перебільшеним. У кінцевому підсумку всі справи побудували в такий спосіб, щоб до них можна було долучити тих, кого ОГПУ хотіла заарештувати — аж до кінця 1930-х років.[340]

Як і розслідування справи СВУ ці справи здобули підтримку на найвищих рівнях, де заохочення до їхнього примноження було досить вагомим. Співробітники ДПУ котрі «виявили» змови націоналістів в Україні, отримали підвищення. Навесні 1931 року для тих, хто займався цими справами, організували окремий відділ у складі служби — секретно-політичний відділ ДПУ в Україні (або СПВ). Потім СПВ створив окремі секції для стеження за Всеукраїнською академією наук, обліку 60 000 українців, які переїхали до СРСР з Польщі, а також, щоб назирати за численними групами літераторів і видавців, університетськими професорами, викладачами старших шкіл та іншими «підозрілими» групами. У 1930 році ДПУ навіть оголосило про існування змови «контрреволюціонерів серед ветеринарів та бактеріологів», які нібито отруювали криниці та вбивали худобу.[341]

Кожну з цих справ супроводжували потужні кампанії з дезінформації громадськості. З 1927 року радянську пресу заповнили гасла, котрі засуджували «українську контрреволюцію» й «український буржуазний націоналізм». Ці кампанії були покликані психологічно впливати на своїх жертв, і вони таки досягали цієї мети. Відкрите цькування відіграло важливу роль, адже воно допомагало «зламати» заарештованих і отримати від них зізнання в злочинах, яких вони не скоїли. Одночасно залякували всіх, хто добре знав жертв, або їм просто не давали змоги виступити на захист обвинувачених. В атмосфері істерії та ненависті будь-яку критику комуністичної партії або її політики, включно зі сферою сільського господарства, могли використати як доказ того, що автори критичних зауважень — буржуазні націоналісти, фашисти, зрадники, диверсанти чи шпигуни.[342]

Для нас, віддалених у часі й просторі, проблема українських національних прагнень може здатися не пов’язаною з опором населення радянським хлібозаготівлям. Національні прагнення — це рух інтелектуалів та діяльність усіх, хто зберігав відданість ідеї України як незалежної держави або, принаймні, автономної республіки. Опір хлібозаготівлям насамперед стосувався селян, які боялися зубожіння, спричиненого політикою радянської держави. Однак наприкінці 1920-х років існувала величезна кількість доказів, що ці два явища були взаємопов’язані, принаймні в свідомості Сталіна та ОГПУ котре з ним працювало.

Як відомо, Сталін неодноразово відкрито звертав увагу на взаємозв’язок між національним й селянським питаннями. У своєму пам’ятному виступі 1925 року він заявив, що «селянство становить головну армію національного руху» й «немає потужного національного руху без селянської армії». У тій же промові він також присоромив товариша, котрий засумнівався в серйозності цієї небезпечної комбінації й не розгледів «глибоко популярний і глибоко революційний характер національного руху».[343] Хоча Сталін й не наводив конкретних прикладів, Україна була на той час радянською республікою з найбільшим національним рухом і найчисленнішим селянством, і Сталін про це добре знав.

Інакше кажучи, навіть у своїх теоретичних зауваженнях Сталін убачав небезпеку в «селянських арміях», об’єднаних під національним прапором. Його колега Михайло Калінін також повторив цю тезу, хоча він також вважав, що колективізація перетворить селян на пролетаріат. Отже, вони втратять свою прив’язаність до певного місця чи нації: «Національне питання — це чисто селянське питання… Кращий спосіб ліквідувати національність — це масове підприємство з тисячами робітників…, яке, як жорна, перетирає всі національності й гартує нову національність. Ця національність — світовий пролетаріат».[344]

На практиці ОГПУ вбачала в українському селянстві особливу небезпеку для радянської держави, і ця небезпека була зовсім не теоретичною. Під економічним тиском селяни підняли повстання в 1918–1920 роках. Тепер, коли планували запровадити колективізацію, ті самі регіони мали зазнати ще більшого економічного тиску. Не дивно, що чекісти передчували повторення подій тих років, і що його співробітники, за прикладом Сталіна, також почали послуговуватися мовою Громадянської війни.[345]

Певною мірою такі побоювання були небезпідставні. До переліку завдань управління, серед інших, входив регулярний збір інформації про політичні настрої та думки простих людей. Тому управлінню було добре відомо, як сільське населення, особливо в Україні, поставиться до нових хлібозаготівель, адже вони були по суті повторенням реквізицій зерна, про які ніхто не забув.

ОГПУ також розуміло, що можливе невдоволення серед освічених українців у містах, тому вони боялися зв’язку між цими двома групами незадоволених. У 1927 році ДПУ повідомило (серед іншої інформації), що колишній член ЦК КП(б)У засуджував «колоніальну» політику Москви в Україні.[346] В Одесі помітили, що після одного концерту натовп з глядачів-«шовіністів», під впливом «національно-незалежницьких» почуттів, подарував квіти жовтого й блакитного кольору двом відомим українським музикантам.[347] У ДПУ також позначили анонімного листа, надісланого поштою до газети, в якому селян змальовували як «рабів», пригноблених «московсько-єврейським чоботом» та «царями з ЧК». Той же лист застеріг редакцію не переоцінювати мовчання народу: українці «нічого не забули».[348] Інформатори в Житомирі навіть почули, як вчителі скаржилися, що українську їжу та ресурси відправляють в Росію. Викладачі погодилися з тим, що селяни неодмінно повстануть проти такої політики: «Також необхідно знайти лідерів серед самих селян, в яких селянські маси могли б повірити».[349]

Ще більш тривожними були свідчення про те, як деякі селяни, залякані постійною пропагандою про небезпеку війни, сподівалися, що майбутня війна врятує їх від нової хвилі хлібозаготівель. Через чутки про те, що поляки незабаром перейдуть кордон, селяни в селі Михайлівка змели все з полиць у місцевому кооперативному магазині та почали запасатися їжею. Місцева газета опублікувала листа з описом паніки:

Усі плачуть, а тут тобі як телеграфом: «Уже у Великому Бобрику поляки!», «Бобрик уже забрали!», «Прямо на Михайлівну наступають!» Усякий не знає, що його робити: чи то втікати, чи то залишатися…».[350]

У звітах ДПУ України занотовано розмови селян, в яких ті говорили, що «через два місяці на Україну прийдуть поляки, і тоді настане кінець хлібозаготівлям» або «у нас немає хліба тому, що влада його вивозить до Москви, а вивозить тому, що знає: невдовзі вона лишиться України. Ну нічого, приходить строк їм п’яти намазувати». Поляки, німці, євреї, котрі проживали в Україні, почали планувати виїзд за кордон. «Німці у Росії — пасинки, потрібно їхати до Америки, — говорили члени цієї меншини один одному. — Краще бути в Америці добрим, ніж у Росії поганим господарем, котрого нарікають куркулем». Етнічні поляки раділи новинам, що польська армія проводила військові маневри по той бік кордону й «майже у кожному селі польського району помічалася зловтіха з приводу майбутньої зміни влади».[351]

ОГПУ знало або принаймні здогадувалось, що принесе колективізація на село, тому очікувало зростання опору серед українців в селі та в місті. Більшовицька ідеологія передбачила це протистояння: під час загострення класової боротьби буржуазія відчайдушно боротиметься з революцією. Чекісти усвідомлювали, що їх робота полягає в забезпеченні перемоги революції.

У жовтні 1928 року два співробітника ОГПУ Терентій Дерибас і Рудольф Аустрін у важливому звіті для вищого керівництва під назвою «Антирадянський рух на селі» спробували розкрити причини проблеми. Вони почали свій звіт з переліку жахливих подій часів Громадянської війни на всіх теренах СРСР, участь в яких загартувала багатьох чекістів і визначила їхні подальші кар’єри.

«В історії боротьби органів ЧК-ОГПУ з контрреволюцією значну роль відіграла війна з проявами контрреволюції на селі», — розпочинали доповідачі. Обидва згадали, як «куркулі і сільська буржуазія», очолювана антирадянськими партіями, воювала з більшовиками під час «куркульського повстання» 1918–1919 років — тобто великого селянського повстання на чолі з Петлюрою, Махном, Григор’євим та іншими. Вони зауважили, що селянський рух почав вщухати на початку 1920-х років, але підозрювали, що він знову набирає сили, а ще й нових форм та використовує нові гасла. Одним словом, селянське повстання може повернутись знову.

Автори звіту спостерігали або стверджували, що спостерігали, нове явище. «Міська антирадянська інтелігенція» докладала більших ніж будь-коли раніше зусиль для об’єднання з «антирадянськими рухами куркулів». Завдяки цьому міцніють стосунки між містом і селом, писали вони, й з’явилися маленькі осередки опозиції по всій країні — навіть у лавах Червоної армії. Особливу увагу чекістів привернули періодичні заклики до створення селянських профспілок або селянської партії, «що базувалася на класовій приналежності та стала б суперником для робітничої партії». Такі заклики чули або думали, що чули, інформатори ОГПУ дедалі частіше у селах по всій території СРСР. Вони нарахували 139 закликів до об’єднання в селянські спілки в 1925 році. Через два роки ця цифра зросла до 2 312.

Незважаючи на те, що самого Симона Петлюри вже не було на світі (двома роками раніше його застрелили в Парижі), пам’ять про те, як колись за підтримки поляків війська головного отамана взяли Київ, ніколи не полишала думок цих чекістів:

Останнім часом особливо пожвавилась петлюрівщина, яка намагається зробити з України плацдарм для майбутньої атаки імперіалізму на СРСР. Немає сумніву, що за спиною УНР (Української Народної Республіки) стоїть польський уряд Пілсудського, але не можна пояснювати пожвавлення петлюрівщини в УСРР лише підступами польського уряду та УНР. Петлюрівщина, висуваючи шовіністичні та антисемітські гасла і спокушаючи маси існуванням незалежної [Української Народної] республіки, стає організаційним центром, котрий об’єднує розпорошені антирадянські організації на селі, і серед дрібної буржуазії міста під єдиним національним прапором для спільної боротьби з Радянською владою.[352]

Навіть зараз важко встановити достовірність цього звіту. Ймовірно, що зв’язки між налаштованою проти радянської влади інтелігенцією та селянством в Україні відігравали важливу роль, а заклики до селянських спілок лунали по всій республіці. Звіти управління рясніють прикладами політичних процесів на селі. Наприкінці 1927 року до харківської центральної газети «Вісті» надійшов анонімний лист від «Спілки селян України» з вигаданої адреси «Київ, вул. Петлюри». У листі зазначалося: «Вже немає можливості терпіти далі командування т.т. комуністів». Лист закінчувався рядком з українського гімну. Приблизно в той же час чекісти знайшли листівки (котрі розповсюджували в Україні), начебто надруковані «Українським революційним комітетом», що закликав селян готуватися до «дня, коли закінчиться влада Москви і більшовиків», і повернеться Українська Народна Республіка.[353]

Проте ці теорії також могли постати внаслідок гіпертрофованої колективної уяви ОГПУ Деякі з цих партій і листівок могли вигадати працівники ОГПУ Однією зі стратегій, яку чекісти успадкували від своїх попередників часів царату, було створення вигаданих опозиційних рухів та організацій, які мали на меті стимулювати потенційних дисидентів вступити до них, і таким чином виявивити себе.

І все ж таки, навіть якщо це переконання в існуванні змови між селом і містом було продуктом хворої уяви, воно не було алогічним. Більшовики знали із власного досвіду, що революції відбуваються завдяки тісному зв’язку між інтелігенцією й робітниками. То чому ж тепер не може бути нової революції, коли міцніє зв’язок між українськими інтелігентами-націоналістами та селянами? І чому цей рух не може швидко набрати сили? Зрештою, щось дуже схоже сталося в 1919 році, коли селянське повстання (котре, як здавалось, прийшло нізвідки) вибухнуло з великою силою по всій Україні. Деякі лідери цього руху напевно мали національні прагнення, тому повстання дійсно проклало шлях для іноземного «імперіалістичного» вторгнення.

Вищезгадані співробітники ОГПУ що написали об’ємний звіт восени 1928 року, добре пам’ятали про події, десяті роковини котрих вже наближалися. Озброївшись щоденними повідомленнями про поширення «антирадянських» чуток та листівок, вони були просто зобов’язані помітити потенційну небезпеку ще одного повстання. Передбачивши зростання націоналізму в містах та селах, ОГПУ відшукувало й розслідувало такі випадки, зафіксувавши реальні або фальшиві докази. Інакше кажучи, ще до того, як колективізація набрала справжніх обертів, ОГПУ та радянське керівництво почало сприймати будь-який опір хлібозаготівлям в Україні як свідчення політичної змови проти СРСР.

Незабаром очікування ОГПУ справдилися — по всій території СРСР селяни протестували проти конфіскації своєї власності, свавільних арештів, криміналізації «накопичування зерна» та накладання штрафів. Звіти про опір ринули з усіх регіонів, у яких з особливим завзяттям застосовували «надзвичайні заходи» — із Сибіру, Північного Кавказу, а також з України. За спогадами Юджина Лайонса, «Москва була сповнена чуток про повстання на Кубані, Україні та інших регіонах… Коли пресі дозволили говорити більш відкрито, багато чуток виявилися правдою. З усіх куточків країни надходили повідомлення про напади і вбивства місцевих комуністів, працівників хлібозаготівель та податківців».[354] У деяких місцях обурення вилилося в масове насильство. В січні 1928 року ДПУ було заарештовано шість чоловік у містечку біля Одеси за побиття голови колгоспу. Ще одну групу бунтарів заарештували в селі на півдні України за шмагання податківця.[355]

Для деяких українців це було не опором, а скоріше боротьбою за виживання. Врожаї 1928 і 1929 років були поганими. Несприятливі погодні умови та дощ під час жнив заповідали поганий, нижче за середній урожай. Як і в 1921 році, проведення політичних кампаній означало, що селяни залишилися майже без жодних запасів хліба. Знову не вистачало їжі, особливо у степових районах південно-східної України, але хлібозаготівлі проходили швидкими темпами. За попередніми даними, щонайменше 23 000 людей померли під час маловідомого голоду 1928–1929 років від спричинених голодом хвороб та важких умов голодування, при цьому спостерігався й різкий сплеск характерних захворювань.[356]

У багатьох аспектах цей невеликий голод був «репетицією», що окреслила перехідний момент між катастрофою 1921 року та великим голодом 1932–1933 років. Радянський Союз не просив допомоги в міжнародної спільноти, як це було в 1921 році. Москва також не надала хліба чи іншу допомогу людям, які потерпали від голоду. Замість цього переклала проблему на плечі українських комуністів. У липні 1928 року український уряд створив республіканську комісію допомоги «постраждалим від неврожаю». Комісія надала селянам кредити (які вони мали виплатити самі) на купівлю насіння, продовольчу допомогу (в обмін на участь у громадських роботах), а також харчування й лікування для дітей. Але повідомлення про голод звели до мінімуму. Приблизно в третині випадків смертей від голоду в свідоцтвах вказували інші причини. Показово, що в 1928–1929 роках ніхто в радянському керівництві не задумувався над питанням, чи не були самі «надзвичайні заходи» джерелом проблеми.[357]

Натомість протягом 1928 року ОГПУ продовжувало шукати докази контрреволюційної діяльності. Чекісти знайшли виготовлені «приязними до Петлюри колами» «антирадянські листівки», розповсюджені в сільській місцевості України. Вони також зафіксували «антирадянські» висловлювання на селі. «Краще спалити хліб, ніж віддати його більшовикам», — заявив один селянин.[358] Радянське керівництво вірило, що багато українців готувалися до іноземного вторгнення, і ДПУ УСРР надавало докази на підтвердження цього. Влітку 1928 року Балицький сповістив Кагановича, що внутрішний опір в Україні пов’язаний з іноземними силами:

Можна вважати очевидним той факт, що прояви активності внутрішніх шовіністичних елементів перебувають у безпосередній відповідності зі складністю та загостреністю міжнародної обстановки та становища СРСР. Вони виходять із тих принципових засад, що крах СРСР є неминучим і при цій катастрофі Україна зможе здобути незалежність.[359]

Але ще гірше те, що існували докази незадоволення серед червоно-армійців в Українському військовому окрузі, більшість з яких були селянами. Знаючи про нестерпні умови життя своїх сімей, вони розмірковували про можливість залишити свої частини та приєднатися до повстанців, і навіть боротися за права селян. Історикиня Людмила Гриневич уклала приголомшливий реєстр підслуханих нарікань військовослужбовців, котрі лунали в травні 1928 року:

«У разі війни — ліси будуть переповнені бандитами» (80-та сд)

«Нехай тільки спалахне війна, усі ці організації розлетяться і селянство піде боротися за свої права» (44-та сд)

«У випадку війни повернемо багнети проти тих, хто дере шкіру з селян» (51-ша сд)

«Як тільки спалахне війна, ми кинемо гвинтівки й розбіжимося по домівках» (рота зв’язку 17-го ск)[360]

Через те, що «політичні настрої» в Україні вважали дуже поганими, у 1928 році ДПУ почало прискіпливо стежити за кожним, хто потенційно міг очолити селянське повстання або український національний рух. Зокрема, один інформатор доніс на директора Інституту української наукової мови Григорія Холодного, який сказав колегам, що чекісти заарештовували всіх, у кого були тісні зв’язки із селом або кого поважали селяни. Його коментарі спонукали до пошуків саме такої людини, яку він описав. Отже, одну з озвучених гіпотез ДПУ невдовзі присвоїло та застосувало на практиці. Врешті-решт Холодного також заарештували за справою СВУ Він провів вісім років у таборах ГУЛАГу перед тим, як його розстріляли в 1938 році.[361]

Кремль визначив ще одного потенційного «цапа відбувайла»: саму КП(б)У. В 1928 році, коли Сталін перебував у Сибіру, Молотов прибув з аналогічним візитом до України. Після свого повернення до Москви він повідомив в Політбюро погані новини. Україна, якій відвели 37 % від загального плану хлібозаготівель у Радянському Союзі, за його підрахунками, щомісяця заготовляє все менше зерна. Він звинуватив у цьому не тільки «куркулів» і спекулянтів, а й українських комуністів. Молотов поскаржився, що українська парторганізація недооцінила дефіцит зерна. В областях не вистачало «елементарної дисципліни». Місцеві керівники самі визначали собі хлібозаготівельні плани і не зважали на «всесоюзні» плани та вимоги з Харкова. Деякі з цих місцевих керівників навіть не відреагували на його візит належним чином — ніби їх це не обходило. Усе це Молотов згадував з неприхованим роздратуванням. Він зауважив, що місцеві керівники трактували «надзвичайні заходи» як тимчасовий «міні-шторм», що незабаром минеться.[362]

Висловлювання, що республіканські парторганізації працюють вкрай погано, незабаром почали з’являтися у звітах ОГПУ Ще один звіт вказував на «хвостизм», тобто багато членів партії були пасивними або приєднувалися до проведення політичних кампаній в останню чергу. Цей документ також звинувачував їх у «неправильному поясненні цілей хлібозаготівельної кампанії» та в безпідставному співчутті до «куркулів». У звіті було зазначено, що деякі низові працівники навіть відмовлялися брати участь у хлібозаготівлях або взагалі виконувати накази.[363] Інформатори ДПУ записали нарікання двох місцевих посадовців Марченка і Лебеденка. Перший заперечив самому Молотову. Москвич і росіянин за національністю, Марченко наполягав, що візит Молотова був красномовним свідченням «фікції» української республіки, і що українські партійці виступають лише маріонетками. Лебеденко пішов навіть далі: «Більшовики ніколи так нахабно і цинічно не грабували Україну, як зараз. Безумовно, буде голод…».[364]

Замість вирішення проблеми ЦК ВКП(б) шукав шляхів, як позбутися незгодних. У листопаді 1928 року було проведено «чистку» комнезамів, виключали тих, хто не виявляв достатнього завзяття. Того ж року відбулися «чистки» КП(б)У. Вони не були такими ж нищівними, як «чистки» 1937–1938 років, адже метою було не знищити, а усунути потенційно небезпечних людей та створити атмосферу небезпеки та напруги. Це в свою чергу мало переконати партійців взятися за важку роботу колективізації протягом наступних місяців.[365] На практиці Москва також збирала докази, котрі знадобляться в майбутньому. Розпочиналася колективізація. І якщо вона не буде успішною, центр звинуватить у провалі українських комуністів.

А на селі ширилися шалені чутки. Українці боялися хвилі реквізицій, голоду, економічної кризи та війни. Селяни говорили одне одному, що хлібозаготівлі стають жорсткішими через борги Радянського Союзу іноземним державам. Багато хто почав закопувати зерно. Деякі нічого не продавали за паперові гроші. Інші накопичували будь-які товари, які вони могли купити.[366] Такою була атмосфера — теорії змови, істерія, невпевненість, підозри, в якій розпочалася колективізація.

5

Колективізація: Революція на селі, 1930

Колоситься хвилями пшениця,

Хоч посіяна не так давно.

В бригадира вже нові чоботи,

А ми з вами босі все одно.

Пісня колгоспників, 1930-ті роки[367]

Вислів «знищити куркулів як клас» передбачає страждання людей. Це звучить як формула соціальної інженерії, знеособлено і сталево холодно. Але для тих, хто бачив процес зблизька, цей вислів наповнений жахом…

Юджин Лайонс, «Відрядження до утопії», 1937[368]

Узимку 1929 року в селі, розташованому на річці Тясмин у центральній Україні, незнайомці увійшли до хати Мирона Долота. У великому за тогочасними мірками селі на вісімсот дворів була своя церква і майдан. Селяни були власниками своїх, хоч і невеликих клаптиків землі та переважно вкритих соломою хат. Кілька господарів мали понад 20 гектарів землі й, як тоді казали, міцно стояли на ногах.

За спогадами Долота, присутність радянської влади в його селі протягом 1920-х років відчували мінімально. «Ми були вільними. Ми їздили, куди хотіли, і вільно пересувались у пошуках роботи. Ми вирушали до великих міст і сусідніх містечок на весілля, на ринок або на похорон. Ніхто не вимагав у нас ніяких документів і не запитував, куди саме ми хочемо поїхати».[369] Інші згадували про епоху НЕПу приблизно так, як і Долот. Країною керувала більшовицька партія, але влада не втручалася в кожну царину життя своїх громадян, і селяни продовжували своє звичне життя. Вони працювали на землі, тримали господарства, торгували та вимінювали. Жінка з Полтави згадувала, як її батьки «хазяйновиті та релігійні люди» мали десять гектарів землі і додатково заробляли гроші різними ремеслами: «Мій батько був добрий столяр. Він також знав багато інших ремесел».[370]

Складалося враження, що політика проходила повз і не зачіпала периферію: «В 1920-х український уряд не диктував, якою має бути мова викладання в тій чи іншій школі — українська чи російська — це вирішувала місцева громада».[371] У селах, як це було і в минулому, діяло самоврядування. Напруга між послідовниками більшовиків і прихильниками усталеного порядку залишалася, проте ці протилежні групи намагалися знайти компроміс. Саме таку стратегію обрала група хлопців під час колядування в селі Пилипівка:

Хлопці майстрували звізду й обмірковували — якою вони її зроблять. Після деяких суперечок вирішили: з одного боку звізди встановити ікону Божої Матері, а з другого — п’ятикутну зірку. Так само вчилися співати не тільки старих, а й нових колядок. Мета була ось яка: коли підходять до хати комуніста, обертають до вікна звізду тим боком, що з п’ятикутною зіркою й співають нову колядку, а як приходять до побожного дядька, обертають тим боком, що з Матір’ю Божою, й виконують «Видить Бог», «Осіяло сонце» або іншу їм подібну.[372]

Одначе незнайомці, котрі завітали в грудні до оселі Долота, мали зовсім інші уявлення про те, як треба жити. В їхньому баченні слабке врядування повинен замінити жорсткий контроль, господарів з підприємницькою вдачею — наймані робітники, незалежність — суворим регулюванням. А головне, з метою ефективності всі приватні господарства необхідно перетворити на колективні, які належатимуть громаді або державі. Як зазначив Сталін під час перебування в Сибіру, «об’єднання малих і дрібних селянських господарств у великі колективні господарства… — це єдиний для нас шлях».[373]

Урешті-решт, існуватимуть різні типи колективних господарств залежно від рівня колективної власності. Більшість з них вимагатиме від членів відчуження права власності на свою землю — їхні поля разом з кіньми та іншою худобою, домашніми тваринами та сільськогосподарським приладдям відійдуть до колективного господарства.[374] У власності більшості селян залишаться хати, хоча деякі згодом житимуть у колгоспних гуртожитках та бараках і харчуватимуться в їдальні.[375] У приватній власності не залишиться нічого істотного. Трактори відтепер позичатимуть у державних МТС, які відповідатимуть за придбання й утримання сільськогосподарської техніки. Селяни не зароблятимуть грошей, натомість вони отримуватимуть трудодні, за які їм видаватимуть продукти та інші товари в невеликій кількості.

Вважали, що всі ці процеси відбудуться спонтанно, внаслідок великого ентузіазму селянських мас. У листопаді 1929 року Сталін назвав колективізацію «рухом», який, за його словами, охопив усю країну:

Йдеться про докорінний перелом у розвитку нашого землеробства від дрібного та відсталого індивідуального господарства до великого і передового колективного землеробства, до спільного обробітку землі… Нове і вирішальне у нинішньому колгоспному русі полягає в тому, що у колгоспи селяни йдуть не окремими групами, як це мало місце раніше, а цілими селами, волостями, районами і навіть округами.[376]

Проте в дійсності таку політику насаджували згори. На пленумі ЦК ВКП(б), що розпочався у Москві 10 листопада 1929 року, постановили «прискорити процес колективізації селянських господарств», надіславши туди партійні кадри з міста. Вони мали створити колгоспи і переконати селян вступити до них. Цим самим рішенням засудили опонентів колективізації та виключили зі складу Політбюро лідера опозиції Миколу Бухаріна — головного політичного противника Сталіна на той час. Кількома тижнями пізніше Народний комісаріат земельних справ проголосив, що всі зернові регіони СРСР необхідно колективізувати протягом трьох років.[377]

Чоловіки й жінки, що з’явилися в селі Долота тієї зими, були одними з перших провісників нової політики. Спочатку селяни не сприймали їх серйозно: «Зовнішній вигляд прибульців викликав у нас цікавість і подив. Бліді обличчя та одяг видавали чужаків. Навіть ходили вони обережно, щоб не натрусити снігу на своє відполіроване взуття». Їхній верховода, товариш Цейтлін, ставився до селян грубо і, здавалось, нічого не знав про сільське господарство, і начебто переплутав лоша з телям. Коли селянин вказав на його помилку, той відповів: «Лоша або теля — немає різниці. Світову пролетарську революцію цим не спинити».[378]

Товариш Цейтлін був «двадцятип’ятитисячником» або скорочено «тисячником» — одним із приблизно 25 000 робітників та активістів з міста, яких за постановою ЦК ВКП(б) наприкінці 1929 року відрядили на село для допомоги у проведенні колективізації сільського господарства. Це була практична реалізація марксистсько-ленінських засад, згідно з якими робітничий клас стане «агентом зміни історичної свідомості». Також урядовці трактували кампанію з колективізації як «військову мобілізацію на початку вітчизняної війни».[379] Газети публікували світлини «робітників-добровольців», а на заводах влаштовували мітинги на їхню честь. За офіційними джерелами, щоб потрапити до лав добровольців, усі охочі повинні були пройти суворий відбір. Один доброволець, колишній червоний партизан, згодом безпосередньо порівняв події на селі з кривавими подіями десятирічної давності: «Переді мною постають картини 1919 року, коли я був у цьому самому районі, з рушницею пробивався крізь замети, а хуртовина все дужчала, як ото зараз. І я почуваюся знову молодим…».[380]

Мотивація кадрів, котрі вирушили з міста, була різною. Хтось шукав підвищення по службі, хтось матеріальної вигоди. Деякі відчували справжнє революційне покликання, сформоване настійною пропагандою, котра продукувала гасла, що закликали до ненависті та жорстокості. Хтось потерпав від страху, адже в газетах безупинно писали про неминучу війну. Також далася взнаки нестача продуктів у місті. У ній звинувачували селян, і двадцятип’ятитисячникам було про це добре відомо. Вже в 1929 році багато радянських громадян, котрі проживали в місті, вважали, що непокірні селяни не лише шкодять самі собі, але й ставлять під сумнів майбутнє революції. Це стійке переконання слугувало свого роду виправданням, коли невдовзі багатьом містянам довелося стати співучасниками дій, які, з погляду «буржуазної моралі», є злочинними.

Однією з таких постатей, яку цілковито полонила революція, був Лев Копелєв — двадцятип’ятитисячник, що пізніше відіграв особливу роль в історії радянської літератури. Копелєв народився в інтелігентній єврейській родині в Києві, навчався в Харкові, розмовляв російською та українською мовами, але вважав себе «радянською» людиною. Набагато пізніше, у 1945 році його заарештують, і він відбуватиме покарання в таборі. Там потоваришує з Олександром Солженіциним, стане прототипом одного з героїв роману письменника, напише власні розлогі мемуари та стане провідним дисидентом. Однак у 1929 році, як зазначає Копелєв у спогадах, він був ідейним учасником подій:

Як і більшість моїх однолітків, я твердо вірив, що цілі виправдовують засоби. Наша велика мета — це перемога комунізму в усьому світі, і заради неї можна й треба йти на все: брехати, грабувати, знищувати сотні тисяч, навіть мільйони людей — усіх, хто заважає або може заважати, всіх, хто стане на заваді… Але будь-які коливання чи сумніви у подібних випадках — це виключно від «інтелігентської полохливості», від «ліберальної недолугості» тих, хто за деревами не бачить лісу.[381]

Таких як він було багато. У 1929 році американський соціаліст, Моріс Хіндус отримав листа від своєї російської подруги Наді (у котрої ще не було того усвідомлення подій, яке згодом стало притаманне Копелєву). Із захватом вона писала:

З групою інших бійців я вирушаю організовувати колгоспи на селі. Це надзвичайно важка справа, але в нас вже є разючі зрушення… Я впевнена, що з часом не залишиться жодного селянина на власній землі. Ми зруйнуємо останні залишки капіталізму і назавжди позбавимось експлуатації… Навіть повітря тут просякнуто новим духом і нестримною силою.[382]

Таких учасників, як Копелєв і Надя, підбадьорювало виправдання власних дій. Більшовики пообіцяли людям надзвичайно багато: добробут, щастя, землю, владу. Насильство і кровопролиття під час революції та Громадянської війни спантеличили багатьох, а численні сподівання так і не справдилися. Тому не дивно, що десять років по тому багато хто був розчарований. Ці люди шукали пояснення всьому, що відбувається. А зараз Комуністична партія вказала їм на того, хто заважав втіленню обіцяного, і закликала не виявляти до ворога жодного співчуття. Михайло Шолохов у своєму романі «Піднята цілина» змалював красномовний портрет одного такого розчарованого фанатика. Двадцятип’ятитисячник Давидов приїхав колективізувати село за будь-яку ціну. Коли його місцевий колега зауважив, що він дуже жорстоко поводився з «куркулями», Давидов у відповідь розлютився: «Тобі їх шкода… ти їм співчуваєш. А вони нас жаліли? Чи плакали вороги над сльозами наших дітей? Чи ридали вони над сиротами, чиїх батьків вони вбили?»[383]

Саме з таким настроєм після дуже недовгого інструктажу, що в середньому тривав не більш як кілька тижнів, міські добровольці вирушали до сіл. І хоча в Ленінграді, Москві чи Києві їх проводжали з музикою, а в повітрі лунали уривки натхненних промов, в міру просування потягів сільською місцевістю революційний запал потроху вщухав. Як згодом опише свій досвід один учасник: «Проводжали нас під тріумфальний марш, а зустріли похоронним співом».[384] Це був час, коли сталінська наступальна риторика зіткнулася з реальністю українського та російського життя на селі.

Потяги нової революції сповільнювали хід у сільській місцевості: не всі «залізничники» на місцях поділяли запал міських активістів. В Україні більшість добровольців були російськомовними, з російських або українських міст; у будь-якому випадку вони здавалися українськомовним селянам чужинцями. По прибутті вони інколи стикалися з ворожим ставленням, що також не було дивним. Місцеві селяни заледве оговталися від нестачі продовольства та голоду літа 1929 року, та й прибульці мало чим відрізнялися від солдатів і активістів, які грабували українське село десять років тому.

До того ж їхня місія не була легкою. Передбачалося, що колективізація буде добровільною. Активісти з міста мали розповідати і пояснювати про неї так, щоб селяни самі зголосилися до колгоспів. Скликали сільські збори, агітатори ходили по хатах. Антоніна Соловйова, міська активістка і комсомолка, котра працювала на Уралі, згадувала про колективізацію з ностальгією:

Нашим завданням було переконати селян-одноосібників вступити до колгоспу; забезпечити готовність колгоспу до посівної; і, найважливіше, знайти приховане зерно і тих, хто це зерно від держави заховав… Довгими вечорами ми сиділи за невеликим столом у тьмяному світлі гасової лампи в колгоспній конторі або біля розтопленої печі в якійсь бідній селянській хаті.[385]

І хоча завдання було зрозуміле, все ж бракувало усвідомлення відповідальності. До проведення колективізації було залучено багато різних груп, включаючи місцеві партійні організації, комсомол, піонерів, КНС, ЦКК-РСІ (Центральна контрольна комісія — Робітнично-селянська інспекція), Колгоспцентр, профспілки і, звісно, ОГПУ Також були задіяні інші державні службовці, насамперед учителі, котрі виховували нове покоління.

Усі ці місцеві працівники, які були втягнуті в хаотичні хитросплетіння звітів і взаємовиключних пріоритетів, неоднозначно поставилися до молодих ентузіастів з міста, в яких не було ні досвіду роботи в сільському господарстві, ні років життя на селі. А новоприбулі агітатори так само неоднозначно сприйняли місцевих керівників. Багато документів того періоду містять скарги на сільські ради, котрих звинувачували в затягуванні колективізації або в перешкодах роботі міських кадрів. Справді, сільські ради не були ефективними, хоча в такий спосіб деякі з них захищали місцеве населення від згубних рішень фанатичних молодих ентузіастів.[386]

Однак самі селяни, незалежно від того, зараховували їх до «куркулів» чи ні, ставилися до активістів з недовірою. Записуючи усну історію на початку 1990-х, антрополог Вільям Нолл зазначив, що двадцятип’ятитисячники глибоко врізалися в пам’ять очевидців. Як і у випадку Долота, про них згадували як про некомпетентних працівників: сіяли не те, давали безглузді поради і взагалі нічого не знали про село.[387] У спогадах їх ідентифікували з росіянами або євреями. Зокрема Олександр Гончаренко, в часи колективізації ще молодий чоловік, стверджував, що всі двадцятип’ятитисячники були росіянами. У цьому він помилявся, адже більшість з тих, хто працював на селі в Україні, прислали з українських міст. Він також пригадав, що в його селі на Черкащині бригадира, знову ж таки, росіянина, не сприймали місцеві жителі: «Він агітував все, як то гарно жити при радянській владі. Але хто його слухав? Ніхто його не слухав. Так ходив брехун з кутка в куток, ніхто його не хотів навіть слухати, бо всі знали, що він робить».[388]

До міських активістів ставилися з недовірою не тільки через їхню інакшість, а й через непопулярність політики, котру вони проводили. Опір їй був настільки потужним, що його поясненню присвячено наступний розділ. Проте невелика частина селян згодом почала співчувати таким, як Копелєв, не зважаючи на те, що більшість з них не сприймали комун. Впертий спротив селян колективізації тільки розлютив активістів, підштовхнув до насильства і ще більше переконав їх у правильності власних дій. У січні 1930 року Генрих Ягода, тоді перший заступник голови ОГПУ, повідомив вищому керівництву, що опір колективізації буде запеклим: «Куркуль чудово розуміє, що колективізація означає його кінець, і тому починає опиратися з ще більшою силою і жорстокістю, як ми вже бачили, [починаючи] від змов, діяльності контрреволюційних куркульських організацій до підпалів і терористичних актів».[389]

Таке ставлення передалося й емісарам робітничого класу на селі, котрі сприйняли ворожість селян як доказ «куркульських контрреволюційних тенденцій», про які їх попереджали. Значною мірою подальшу жорстокість можна пояснити цим початковим зіткненням інтересів міських кадрів та реальним станом справ на селі.

Міські кадри також повинні були продемонструвати ефективність власних дій та відданість справі. «Ваше завдання, — казав місцевий комуніст Антоніні Соловйовій, — долучитися до агітаційної роботи серед сільської молоді… і дізнатись, де куркулі ховають зерно, і хто псує сільськогосподарську техніку». Крім того, «вам доведеться поговорити з цими людьми, пояснити їм політику партії та колективізацію, зокрема». У молодої студентки Соловйової з’явилися сумніви: «Це було величезне завдання; чи були ми до цього готові? Ми у цьому нічого не тямили; ми не знали, до чого братися і з чого починати. Ми вирішили показати себе в дії, тому “не могли гаяти час” і передусім — на прояв людяності».[390]

Безперечно, колективізаційний рух був ініційований Москвою, насаджений згори. Це була політика самого Сталіна, вперше означена під час його поїздки в Сибір на початку 1928 року. Немає сумніву також у тому, що колективізацію на місцях розпочали міські кадри, культура яких відрізнялася від селянської, а у випадку України ще мовою й часто етнічним походженням. Проте колективізація таки знайшла своїх послідовників серед місцевих посадовців і селян. Так само як Олександр Шліхтер підбурив бідняків проти багатших селян у постреволюційні роки, так і нині більшовики наділяли одну групу селян владою та повноваженнями експлуатувати власних сусідів від імені держави.

Одразу по прибутті агітатори з міста визначали та оцінювали місцевих соратників — членів так званого активу — тих, хто допомагатиме їм. Паша Ангеліна, відома стаханівка й одна з перших трактористок у Радянському Союзі, пізніше написала надто заполітизо-вані мемуари про колективізацію в її рідному селищі Старобешеві, в Донецькій області. Її спогади побудовано з чітким дотриманням канонів соцреалізму, за якими більшовицька партія переможно долає всі перепони. У зашкарублих висловах авторки присутня справжня ненависть до ворогів. Хоча Ангеліна не наводить багато подробиць, з тексту стає зрозуміло, що вона та її родина відіграли велику роль у створенні колгоспів у своєму селищі, приневолюючи власних сусідів до вступу: «Це були нелегкі часи, сповнені напруги та жорстокої класової боротьби. Лише після перемоги над куркулями, коли їх змусили залишити землю, ми — бідняки, відчули себе справжніми господарями». Ні саму Пашу Ангеліну, ні її братів чи батьків не обтяжували жодні докори сумління:

Тоді ми наступали на «куркулів», які були сильними й безжальними в своїй ненависті до усього нового… Наша родина, як і багато інших, поколіннями на них працювали. Ми зрозуміли, що не можемо жити на одній землі з цими кровопивцями. На шляху до кращого життя стояли куркулі, й зрушити їх звідти не могли ніякі умовляння, ні обмеження чи додаткові податки. Знову ж таки, партія зрозуміла наші потреби й вказала нам шлях. Через товариша Сталіна партія сказала нам «Від обмежень куркулів переходьте до їх ліквідації як класу…»[391]

Таких людей, як Ангеліна та її родина, було багато. У таємному звіті ДПУ в Україні в лютому 1930 року описано маси бідняків і середняків, які по селах охоче збиралися «під червоними прапорами та співали революційних пісень» під час проведення колективізації.[392] Деякі з цих місцевих учасників були колишніми членами комбідів. Саме вони проводили хлібозаготівлі в 1918–1920 роках, тим самим продемонструвавши радянській системі свою лояльність. Матвій Гаврилюк, який брав участь у хлібозаготівлях у 1921 році, незважаючи на погрози куркулів «вбити мене і мою родину», одразу включився в процес: «Протягом усього 1930 року я був агітатором, працював у бригадах… Я навіть знаходив тих хазяїв, які намагалися сховатися від розкуркулення в лісах. Я особисто приводив їх до органів радянської влади».[393]

Інші намагалися використати нову революційну ситуацію для поліпшення власних статків. Навіть чекісти визнавали, що багато «бідняків» були насправді «злочинними елементами», що намагалися нажитися на горі власних сусідів.[394] Серго Орджонікідзе, голова Вищої ради народного господарства СРСР, постійно навідувався з Москви до України, переймаючись тим, що радянське керівництво в проведенні колективізації занадто покладалося на людей без досвіду і підготовки: «Взяли комсомольця, додали два чи три бідняки, назвали їх “активом”, і цей актив вирішує всі справи на селі».[395]

Однак деякі місцеві сподвижники, так само як і двадцятип’ятитисячники, повірили в ідеали більшовицької ідеології. Вони були переконані в можливості «кращого життя». Для декого цей вислів означав сите життя, а для інших — щось більш віддалене, але всі вони вірили в те, що заради кращого життя потрібно знищити «ворогів» партії. Аналогічно до подій 1918 року, колективізація створила нову сільську еліту, котра твердо вірила в своє право на владу. Навіть через роки активісти стверджували, що колективізація була проведена заради «кращого життя».[396] Багато з них отримає вищі посади та пайки. У свою чергу визнання державою нового керівництва села змусило замовчати противників колективізації. Як підкреслювали в одному зі звітів ДПУ в Україні в березні 1930 року «активність селянських мас була настільки потужною, що протягом всієї операції навіть не довелося викликати озброєні загони». Завдяки «ентузіазму та дієвості місцевих активістів» вороги колективізації почувалися розгубленими й самотніми. Це, згідно зі звітом, позбавило їх мотивації опиратися і деморалізувало тих, хто вже перебував під арештом.[397]

З доступних матеріалів неможливо дізнатися, наскільки реальним був цей «ентузіазм та активність». Існуючі мемуари натякають на те, що ті, хто приєднався до бригад активістів, чи навіть більшість з них, не були ні ентузіастами, ні циніками, ні злочинцями, а просто боялися. Вони вважали, що в них немає вибору. Над ними тяжів страх побиття, каліцтва, голоду або зарахування до «куркулів» чи ворогів. Комсомольці отримували прямі накази брати участь у розкуркуленні й напевне вважали, що неможливо відмовитись від їхнього виконання.[398] Один учитель пізніше згадував про власну участь у розкуркуленні: «Оточували село, доставляли їх на станцію пішки, жінок, дітей, старих, кого хочете, і відправляли в теплушках на Північ».[399] Інший учитель пояснював, що «усіх учителів вважали учасниками соціального перетворення села, тому ми автоматично ставали активістами і повинні були переконати людей вступити у колгоспи». Тих, хто відмовлявся, могли розкуркулити або виселити до іншого району в межах України.[400]

Усіх, хто опирався розкуркуленню, активісти називали «ледарями» або «злодіями», котрі наживалися на злиднях простих селян.[401] Проте багато місцевих виконавців були так само тероризовані і травмовані насильством та мілітарною пропагандою, як і їхні жертви. А коли почався голод, частина з них померла.

Одного січневого ранку 1930 року, невдовзі після приїзду двад-цятип’ятитисячників до села Долота, селяни дізналися, що групу шанованих місцевих мешканців — учителя, службовця, власника магазину та кількох заможних господарів — заарештовано. Одразу після цього жінок та дітей заарештованих викинули на вулицю з їхніх власних осель. Одна з жінок, дружина селянина, відомого як Дядько Тиміш, спробувала опиратися виселенню:

Вона пручалася і схопила їх за волосся. Нарешті її витягли з хати і кинули на сани. Поки двоє чоловіків її тримали, з хати вивели дітей. Дещо з їхніх речей поскидали на сани та відвезли. Двоє чоловіків із сільради ще тримали жінку Дядька Тимоша та дітей, які плакали, голосили, а потім зникли у зимовій хуртовині.[402]

Через кілька днів після депортації цього заможного селянина та його дружини чи то до Сибіру, чи то до іншої місцевості — цього ніхто не знав — чоловіки з Москви оселилися у хаті Дядька Тимоша й зробили з неї районну управу.

Те, що описує Долот, було початком «розкуркулення» — огидного бюрократичного терміна для позначення «знищення куркулів як класу».[403] Але хто був «куркулем»? Як вже зазначалося, це поняття не набуло широкого вжитку в СРСР до початку колективізації, ще менш уживаним воно було в Україні. Хоча газети рясніли цим словом, до нього постійно зверталися агітатори й посадовці всіх рівнів, починаючи від повалення царизму воно завжди залишалося невизначеним і незрозумілим. У своїх мемуарах про революцію в Росії Катерина Олицька помітила це ще під час Громадянської війни:

До куркулів зараховували всіх незадоволених на селі. Також до них записували родини, котрі ніколи не мали наймитів. Якщо в господарстві було дві корови, корова і ялова або пара коней, то таке господарство вважали куркульським. До сіл, де селяни відмовлялися віддавати надлишки хліба і при цьому в ньому не виявлено куркулів, відправляли каральні загони. І селяни обирали на зборах, кому «пошитися в куркулі». Мене тоді це приголомшило, але селяни пояснили: «Наказано виявити куркулів, нікуди не дінешся». Куркулів обирали на зборах громади, як раніше обирали старосту. Здебільшого записували бездітних парубків, щоб не постраждали дітлахи.[404]

Як і десять років тому, в 1929 році не існувало чіткого визначення «куркуля». У бідному селі «заможним» могли вважати господаря, в якого було дві свині, замість однієї. «Багатим» селянином міг стати чоловік, якого не любили або кому заздрили сусіди, або хто нажив собі ворогів у керівників села чи місцевих комуністів.

Відколи вимога «знищення куркулів як класу» стала державним пріоритетом, республіканське керівництво відчувало потребу знайти краще визначення поняття «куркуль». У вересні 1929 року Рада народних комісарів УСРР видала постанову, котра задекларувала «ознаки» куркульських господарств: регулярне використання в господарстві найманої праці; володіння вітряком, шкіряним, цегляним виробництвом та іншими дрібними промисловими підприємствами; здача в оренду будівель або сільськогосподарської техніки на постійній основі. Будь-яке господарство, власники або керівники якого займалися торгівлею, лихварством або іншою діяльністю, від якої вони отримували «нетрудові прибутки», також визначалося як «куркульське».[405]

Згодом це економічне визначення розвинули далі. Намагаючись пояснити, чому до «куркулів» зараховували селян, які ніколи не використовували найману працю або орендували власність, проте все одно продовжують чинити опір колективізації, влада винайшла нове визначення. Такими стали підкуркульники, або «куркульські агенти», котрі, на думку можновладців, якимось чином потрапили під вплив «куркулів». Серед них — родичі, колишні наймити, сусіди або друзі. Підкуркульником міг бути й бідняк, який мав багатших батьків і відтак міг бути наділений «куркульською сутністю». До того ж, його могли якимось чином обдурити й налаштувати проти більшовиків, або він не підлягав перевихованню.[406]

Інші бідняки ставали «куркулями», коли відмовлялися вступати до колгоспів. Моріс Хіндус перебував у кімнаті, коли приїжджий партієць переконував групу присутніх жінок у перевагах вступу до колгоспу в білоруському селі Вялікі Биков: «їм не доведеться доглядати за дітьми, стверджував чоловік, бо за ними дивитимуться в добре обладнаних яслах. Їм не треба поратися біля печі, адже їжу готуватимуть у їдальні…».

У відповідь на свою тираду спочатку було мовчання, а потім — «забагато крику». Нарешті, одна з жінок плюнула на всіх присутніх: «Лише свині сюди прийшли. Мені тут нічого робити». На цю репліку місцевий агітатор закричав: «Ви це бачили? Що ти сказала? Громадянка, біднячка, але з куркульськими думками в голові, тільки-но назвала нас свиньми!» Іншими словами, справа була не в її статках, а в «куркульських думках в її голові» — тобто в її опозиції до колективізації.[407]

Визначення зазнавало безкінечних змін та з неймовірною легкістю поширилось на представників національних меншин на території СРСР, зокрема на поляків і німців, багато з яких проживали в Україні. У 1929–1930 роках деякі українські посадовці вважали, що всіх етнічних німців в Україні, а деякі з них проживали тут з XVIII століття, треба переозначити на «куркулів». У відсотковому відношенні їх було розкуркулено і депортовано приблизно в три рази більше, ніж етнічних українців, також вони ставали об’єктом особливих переслідувань. «Де б ви, саранча, не оселилися на нашій землі, — казав голова колгоспу групі етнічних німців-селян, — не очікуйте Божої мани у поміч, ніхто не почує ваших огидних скарг».[408] Натомість євреїв дуже рідко кваліфікували як «куркулів». Хоча багатьох заарештовували за спекуляцію, серед них було мало землевласників, тому що в Російській імперії їм було заборонено володіти землею.

Спочатку деяких очільників ОГПУ непокоїла швидка зміна змістового наповнення терміна «куркуль». У записці до Сталіна, написаній у березні 1930 року, Ягода висловлював занепокоєння, що «середняки, бідняки і навіть наймити потрапляли в категорію “куркулів”. До цієї групи зараховували навіть червоних партизанів та сім’ї червоноармійців. У Середньому Поволжі «середняків та бідняків» було названо «куркулями в овечій шкурі». В Україні, скаржився Ягода, бідняків зачислили до «куркулів» лише на тій підставі, що вони були «гострими на язик» або створювали проблеми. У Центрально-Чорноземній області до списку «куркулів» включили трьох бідняків та поденщика, який був сином колишнього купця.[409]

Водночас саме ОГПУ було винним у постійних змістових змінах терміна: кількість людей, яких зараховували до «куркулів», збільшувалася переважно за наказами з Москви. Розпорядження з ліквідації «куркулів» супроводжували цифри і списки — скільки знищити, скільки виселити, скільки заслати до таборів ГУЛАГу, мережа котрих стрімко зростала, скільки змусити жити на виселках. Співробітники на місцях відповідали за виконання надісланих з центру планів, незалежно від наявності так званих куркулів. А якщо їх неможливо було знайти, то їх створювали.

Як і тогочасні партійні лідери, керівництво ОГПУ не скаржилося на відсутність амбіцій. З усіх зернових регіонів СРСР від України очікували найбільше «куркулів»: 15 000 «найміцніших та найактивніших куркулів» повинні були заарештувати, 30 000–35 000 «куркулів» з родинами підлягали виселенню, 50 000 — розміщенню у Північному краї. Для порівняння, відповідні цифри «куркулів» у Білорусі були 4 000–5 000, 6 000–7 000 та 12 000 (в Сибіру). У Центрально-Чорноземній області заарештувати 3 000–5 000, 10 000–25 000 виселити, до 20 000 розселити в Північному краї. Ймовірно, вищі цифри для України відповідали вищому відсотку селян серед населення. Також можливо, що вони віддзеркалювали московське сприйняття українських селян як джерела перманентної політичної загрози.[410]

Згодом необхідність забезпечити виконання великих планів зробила антикуркульську риторику більш безжальною й непримиренною. Вже в січні 1930 року слідчий ОГПУ використовував термін «куркулі та білогвардійські бандити» для опису противників колективізації. Таким чином «куркулів» ідентифікували не тільки як класових ворогів, а й як ворогів народу (агентів «Білої гвардії») і злочинців.[411] Мова безпосередніх виконавців ставала дедалі брутальнішою. У селі Долота селяни зірвали обов’язкові збори своєю відмовою записатися у колгосп. Клич головного агітатора залишився без відповіді:

«Давайте! Вже пізно, — закликав він. — Скоріше залишитеся, швидше підете додому». Ніхто не ворухнувся. Усі сиділи мовчки. Голова, обурений тишею, щось нервово нашіптував на вухо агітатору… Ми продовжували мовчати. Це дратувало керівництво, особливо голову колгоспу. Як тільки агітатор закінчив нас вичитувати, голова кинувся з-за столу, схопив першого-ліпшого чоловіка, і почав його щосили трусити. «Ти… ворог народу!» Він закричав, захлинаючись від люті: «Чого ти чекаєш? Може, Петлюри?»[412]

Така швидка асоціація з «Петлюрою», тобто іменем, яке уособлювало антирадянське повстання, знову ж таки, була не випадковою, адже для агітаторів усі, хто не вступав до колгоспів, ставали контрреволюціонерами — учасниками розгромленого українського національного руху — отже, одними з багатьох «ворогів» радянського режиму.

Це були не просто образи. З початком розкуркулення ця отруйна риторика мала відчутні наслідки: коли селянина називали «куркулем», він автоматично ставав зрадником, ворогом і не громадянином. Він втрачав право власності, легальний статус, свій дім і місце роботи. Його майно йому більше не належало; зазвичай за цим наступала конфіскація. Актив разом з агітаторами та міліцією могли забрати хату та інші будівлі, реманент, худобу і робили це абсолютно безкарно.

Матеріальна база новостворених колгоспів була результатом масового грабунку більш заможних селян. В одному звіті керівників Колгоспцентру в лютому 1930 року схвально говорять про застосування «рішучих методів» у боротьбі з «куркулями» — «конфіскацію куркульської власності… засобів виробництва, техніки, худоби та кормів. Будівлі куркулів використовують громадські організації, або працівники господарства як гуртожитки».[413]

На практиці розкуркулення перетворилося на грабунок. Деяку «куркульську власність» після конфіскації продавали на відкритих торгах. Одяг та різні дрібні речі складали на вози, розташовані на сільських майданах, а односельців закликали купувати колишнє майно сусідів:

Наче зараз бачу картину, що врізалась тоді в мою дитячу свідомість: перед сільрадою дівка-комсомолка веде «торг». Візьме якусь кофтину з купи майна, відібраного у розкуркулених, тріпне тою кофтиною і питає: «Хто скільки за цю вещ дає?»[414]

Проте більшість речей просто розкрадали. В одному селі на Харківщині «розкуркулили» одразу дванадцять господарств. Відбувалось усе так: натовп з 400 осіб під червоними прапорами рушив до обійсть селян, які значилися в списках на розкуркулення. Вони прийшли, розібрали хати та взяли все, що хотіли. Один з ватажків зняв шапку і кожух з «куркуля», тут же вбрався в них і пішов.[415] В іншому селі голова колгоспу та актив просто поділили конфісковані речі між собою.[416] Хтось, на згадку про минуле, назвав цей вид грабунку «воєнним комунізмом».[417]

Часто конфіскація була швидкою і насильницькою. На Чернігівщині місцеві бригади викинули селянську родину на вулицю посеред зими. Роздягнених людей привели до холодної хати, у котрій вони мали відтепер жити.[418] У Березнегуватському районі дванадцятирічну дівчину залишили у самій сорочці, з іншої дівчини, котра була в самій сорочці, зняли панталони. Одяг стягли навіть з немовляти і матері, яких викинули на вулицю, а коли жінка попросила в них хоча б рядно, їй відмовили.[419]

В інших випадках розкуркулення розтягувалось на кілька місяців. Коли один селянин відмовився вступити до місцевого колгоспу, керівництво змусило його за це заплатити: «А тоді почали накладати на нас ті податки. А тоді більше і більше накладають. Значить, уже й коров, а вони масла накладають, і вони сир, і молоко — а вже нема з чого!» Коли в родини нічого не залишилося, бригадири приїхали забрати «остатки»:

А пізніше почали закраму витрушувати. Закраму, це значить де засіки були — де зерно засипали. То під’їжджали тими підводами й нагружали й забирали то все. Забрали те, а тоді почали забирати таке як одежу. Поступово все йшло… Тоді позабирали вже те, що ми надівали, що надівали в зимі: кожухи там, чи якісь ті свити були, чи щось. То все позабирали. Тоді почали роздягати.

Згодом активісти викинули родину з хати посеред зими, батька ув’язнили, а кілька дітей і старі пізніше померли від голоду.[420]

У деяких випадках експопріація проводилася накладанням високих податків, оформлених заднім числом. Один селянин передав власну худобу до колгоспу. Попрацювавши рік, він вирішив забрати корів назад: його діти голодували — було потрібно молоко. Йому дозволили забрати худобу, але наступного дня запропонували заплатити високі податки, котрі призначено сплачувати «індивідуальним» господарствам. Щоб зібрати кошти на сплату податків, селянин повинен був продати корову, двох кіз і дещо з одягу. Податки продовжували зростати, і згодом родина була змушена продати хату і перебратися до сараю, де вони спали на сіні. Урешті-решт вони втекли, і поступово призвичаїлись до життя в Ленінграді.[421]

Проведення колективізації супроводжувала пропагандистська кампанія. Там, де хід колективізації сповільнювався, інколи залучали частини Червоної армії. Військові крокували вулицями, проводили тренування, стріляли в повітря. Або селом проносилася кавалерія. Іноді з’являлися бригади міського агітпропу, «кілька сотень людей з сусідніх міст [марширували] акуратними колонами…, звичайні заводські робітники, студенти, офісні працівники, їх надсилали, щоб показати селянам підтримку колективізації міським населенням. Вони привозили пропагандистські фільми, ставили вистави і постійно кричали».[422] Окрім демонстрації солідарності між містом і селом, присутність робітників також підкреслювала марність і безглуздість опору. Селяни повинні були зрозуміти, що робітники міста також підтримують колективізацію, й не стануть їм союзниками для спротиву колгоспам.

Під тиском вимог стосовно виконання плану хлібозаготівель, натхненні й застрашені пропагандою, комісії або бригади з колективізації часто вдавалися до відвертого залякування та катування. І мемуари, й архіви рясніють прикладами «переконування», що включали погрози, переслідування та фізичне насильство. В одному російському селі бригада зґвалтувала двох «куркульок» і змусила старого танцювати і співати перед тим, як жорстоко його побити. В іншому російському селі роздягнули й роззули старого чоловіка, й невдовзі наказали йому ходити навколо кімнати, доки він не впав знеможений. Звіт ОГПУ також розповів про інші види тортур: «У селі Ново-Олександрівка секретар комсомольського осередку Єрохін змусив середняка затягнути зашморг на своїй шиї. Коли селянин почав задихатися, секретар знущався з нього, приказуючи: “На воду, пий!”»[423]

Син ще одного «куркуля» з Полтавщини пригадував, як його батька зачинили в холодній коморі, не давали три дні їсти й пити. Він ковтав сніг, що набивався крізь шпарини. На третій день погодився вступити до колгоспу.[424] В Сумській області місцева бригада влаштувала свій штаб у хаті одного селянина. Вони сиділи за столом у великій кімнаті, поклавши перед собою револьвер без кобури. Селян, незгодних вступати в колгосп, по черзі викликали до штабу. Усім, хто не хотів писати заяву на вступ, погрожували зброєю, і якщо це не спрацьовувало, писали на кожусі крейдою або вугіллям «злісний непостачальник хліба державі» і замикали в холодній на іншому хуторі.[425]

Також було багато випадків жорстоких знущань. В одному селі бригада спалила хату, в якій жили дві дівчинки, котрі щойно осиротіли. Старша дівчинка пішла працювати в колгосп, а звідтіля її не відпустили доглядати за важко хворою сестрою. Ніхто не виявив жодного співчуття до сиріт. Натомість сусіди розібрали рештки хати на дрова і розтягли останні речі, які сестри змогли врятувати.[426]

Водночас такі екстремальні обставини, що в багатьох породжували страх та ненависть, іншим додавали сміливості, спонукали їх чинити більше добра й більше співчувати.

Це визнавало навіть ОГПУ Один з чекістів з певною тривогою відзначав, що «через відсутність пояснювальної роботи серед мас деякі бідняки і середняки співчували куркулям або не виявляли ненависті, а в окремих випадках навіть жаліли, пропонуючи їм житло та матеріальну і фізичну допомогу». В одному селі співробітники ОГПУ стали свідками, як «50 бідняків разом із куркулями плакали під час розкуркулення. Вони не чинили опору, але допомагали куркулям зібрати свої речі та знайти житло».[427]

Спостереження чекіста за селянами, котрі «разом із куркулями плакали», і незабаром допомогли знайти їм дах над головою, були красномовним свідченням того, що «масова роз’яснювальна робота» — пропаганда ненависті — не завжди спрацьовувала. Але ці спостереження також довели, що навіть в умовах насильства та істерії деяким людям у деяких селах вдавалося зберегти людяність.

Доля «куркулів» після того, як їх внесли до списків ворогів та конфіскували майно, складалася по-різному. Одним дозволяли залишатися в своєму селі, де їм виділяли найгіршу й важкодоступну землю. Якщо вони й надалі відмовлялися вступити до колгоспу, в них відбирали реманент і худобу. Їх, як і інших селян, які відмовлялися вступати до колгоспу, називали одноосібниками або індусами — слова, що згодом сприйматимуть як образи або звинувачення.[428] Коли почався голод, саме ці селяни стали одними з найперших його жертв.

Щоб «куркулі» не могли скористатися допомогою родичів або друзів, окремих з них переселяли на малопридатні для сільського господарства землі в іншу частину свого ж району або за межі України. Родину Генріха Підвисоцького вислали на Урал: «Літо там прожили, а майже всю осінь пішки йшли назад».[429] Наприкінці 1930 року Раднарком УСРР наказав виселяти розкуркулених селян до «найвіддаленіших і найменш придатних» земель в межах республіки.[430]

Щоб уникнути такої долі, багато людей тікало. У деяких випадках сусіди або сільські керівники сприяли їм у продажу їхнього майна, або навіть таємно допомагали зібратися.[431] Багато втікачів, якщо була змога, перебиралися до міст. Близько 10 мільйонів селян протягом 1928–1932 років влаштувались працювати на заводах і фабриках. Відірвані від землі внаслідок колективізації та розкуркулення, багато з них, якщо не більшість, шукали кращої долі на виробництві.[432] Якщо два роки тому в містах було багато безробітних, то в 1930 році заводи, намагаючись виконати плани першої п’ятирічки, брали на роботу всіх охочих і не звертали уваги на їхнє соціальне походження.

Для «куркулів» з України очевидним місцем для втечі став Донбас. Ця місцевість давала надію втікачам на порятунок та початок нового життя, як у свій час стала пристановищем для козаків та шукачів кращої долі. Донбас прискорено розвивався. За царату цей регіон приваблював кріпаків, що тікали від панів, релігійних дисидентів, а також злочинців і нелегальних підприємців.[433] До 1930 року для всіх, хто намагався приховати своє «куркульське» походження, Донбас видавався цілком придатним пунктом призначення. Олександр Гончаренко пізніше згадував, як, уникаючи арешту, він «ховався» на Донбасі. «Всі знали, — писав він, — там за куркулями, чи за тими, що втікають і звідтіля, там не шукають». Гончаренко був переконаний, що так чинили навмисно: радянській владі були потрібні робітники на заводах, у той час як «голота, біднота» мали працювати в колгоспах.[434] Навіть після введення в дію закону, що вимагав у селян наявності дозволу на проживання в місті, на Донбасі інколи було можливо вирішити це питання в обхід правил. Робота на шахтах та у важкій промисловості була складною й небезпечною, тому керівництво інколи заплющувало очі на минуле своїх робітників.[435]

Деякі керівники таки брали «куркулів» на облік. У Миколаївській області представники влади зафіксували від’їзд 172 «куркульських родин» на Донбас, де вони «жили в простих квартирах і проводили антирадянську пропаганду серед робітників». На Сумщині сотні «куркулів» потрапили під нагляд після того, коли вони «відмовилися» засівати власну землю, залишили господарства та втекли, попередньо нібито зіпсувавши свою сільськогосподарську техніку.[436]

Проте значна кількість «куркулів» з України та інших зернових регіонів опинилися набагато далі від дому. Між 1930 і 1933 роками понад 2 мільйона селян були виселені до Сибіру, північної Росії, Центральної Азії та інших малонаселених регіонів Радянського Союзу. Там вони жили в «спеціальних поселеннях», котрі їм не дозволяли залишати.[437] Історія великого переселення цих людей — це окрема від колективізації й голоду історія, хоча й не менш трагічна. Це переселення було першим і найбільш хаотичним з кількох радянських депортацій 1930–1940 років. Цілі родини садовили в дерев’яні вантажні вагони, в яких вони долали тисячі кілометрів, а потім людей викидали у відкритих полях, без їжі або даху над головою, тому що про їх розміщення ніхто не піклувався. Інших відвозили до сіл у Центральній Азії, де місцеві казахи інколи допомагали підозрілим прибульцям, а інколи ні. Багато людей помирало під час подорожі або протягом першої зими, до того ж їхні поселення не мали прямого зв’язку із зовнішнім світом.

Майже повсюди умови проживання в спецпоселеннях були найпримітивнішими, якщо це можна було назвати умовами, а місцеві керівники — неорганізованими та недбалими. Як згадував один ув’язнений, по прибутті в одне поселення, що пізніше стало трудовим табором в Архангельській області, вони не побачили «ні бараків, ні села. Були лише намети для охоронців і для обладнання. Нас було небагато, можливо півтори тисячі. Більшість — це селяни середнього віку, колишні куркулі. І злочинці».[438] У лютому 1930 року Політбюро терміново обговорило факт непідготовленості Сибіру до прийняття такої великої кількості в’язнів, не кажучи про жінок і дітей. Було вирішено, що ОГПУ буде ділити депортованих на три «черги», перша кількістю не більш як 60 тисяч сімей. Україна, Білорусь та інші регіони з великою кількістю «куркулів» мали узгодити свої дії з управлінням.[439]

Тим часом, завдяки тисячам депортованих «куркулів» швидко зростала радянська система трудових таборів, котра згодом стане відома як ГУЛАГ. Між 1930 і 1933 роком щонайменше 100 000 «куркулів» потрапили саме в ГУЛАГ, і, щоб їх розмістити, систему розвивали.[440] У цей час досить невелику групу «політичних» таборів на Соловецьких островах розширили на північ та схід. Під керівництвом ОГПУ, ГУЛАГ розпочав нову серію амбітних промислових проектів: Біломорканал, вугільні шахти у Воркуті, золоті копальні на Колимі. Діяльність усіх цих підприємств стала можливою завдяки раптовій появі достатньої кількості в’язнів.[441] І навпаки, у деяких регіонах честолюбні місцеві керівники намагалися збільшити чисельність ув’язнених для розширення своїх промислових проектів. На Уралі місцеві бюрократи прагнули збільшити кількість «куркулів» саме через потребу в робочій силі для місцевих вугільних шахт і металургійних підприємств, які відтепер мали виконати немислимі плани першої п’ятирічки.[442]

Урешті-решт долі «куркулів» склалися так само по-різному, як і долі інших в’язнів ГУЛАГу та радянських депортованих. Деякі загинули від голоду, інших стратили як «ворогів народу» під час Великого терору в 1937 році. Дехто залишився в містах або промислових центрах, до яких їх було переселено, поступово інтегрувавшись у радянський робітничий клас. Інших мобілізували до Червоної армії, й вони воювали з нацистами. Багато колишніх «куркулів» вважали, що переселення врятувало їх від голоду 1932–1933 років: у 1980-х один український селянин повідав збирачу усної історії, що йому пощастило бути депортованим до Сибіру, адже він зміг перевезти туди свою родину, коли тут почався голод.[443]

Більшість «куркулів» ніколи не повернулися до своїх сіл. Вони так і залишилися на Донбасі або в Сибіру, вже не займалися сільським господарством, стали представниками робітничого класу. Таким чином сталінська політика, яка мала відірвати від землі найбільш успішних, найбільш ефективних та найбільш норовливих селян, досягла своєї мети.

З-поміж багатьох методів організації революції на селі розкуркулення виявилося найбільш вражаючим. Його супроводжував досить потужний ідеологічний напад на «систему», яку нібито уособлювали «куркулі», а заступити її повинні були колгоспи. Саме колгоспи покликані були змінити економічну структуру села, його соціальний і культурний устрій, оприсутнений у сільських церквах, священиках та інших релігійних символах. Переслідування релігійних організацій розпочалося в 1917 році й закінчилося тільки з розпадом СРСР, а в Україні спалах брутальних гонінь припав на час колективізації. Це не було випадковим збігом: у січні 1930 року постанова Політбюро ЦК ВКП(б) про колективізацію також передбачала закриття церков та масові арешти священиків: радянські лідери усвідомлювали, що революція класової та економічної структури села потребує революції звичного життя, традицій та моралі.

Війна з релігією від початку була складовою колективізації. По всій Україні ті самі активісти, котрі засновували колгоспи, знімали також церковні дзвони або наказували робити це іншим. Дзвони розплавлювали чи розбивали, церковну власність плюндрували, а ікони палили.[444] Над священиками знущалися, а святині оскверняли. Олександр Гончаренко згадував комсомольців, які «зруйнували все всередині в церкві, звалили іконостас, зняли панікадило й… зробили склад із церкви».[445] Багато очевидців — з сучасних Одеської, Черкаської та Житомирської, інших областей України запам’ятали на довгі роки як закривали церкви, а особливо як скидали дзвони.[446] Дружина священика, що походила з Полтавської області, описала як зруйнували дзвіницю в її селі: «Коли чоловік піднявся, щоб зняти дзвін, і дзвін впав на землю і задзвенів, то всі присутні заридали. Кожен плакав і прощався з дзвоном, тому що це був останній раз, коли він дзвонив…».

Після цього актив потрощив церковні ікони. Тоді ж її чоловіка заарештували разом з багатьма іншими священиками: «Вони взяли його і ми залишилися самі, так мій син став безбатченком».[447] Інші священики були змушені покинути свої парафії або змінити роботу. Їм довелось кардинально перебудувати звичне життя, працювати чорноробами або піти на завод. Багатьох з них депортували разом із «куркулями».[448]

Руйнування фізичних релігійних символів держава супроводжувала репресіями проти священиків та хвилею агресивної антирелігійної пропаганди й нападами на релігійні ритуали, котрі практикували насамперед в селі. У сільських та міських школах дітям наказували не вірити в Бога. Держава заборонила традиційні свята — Різдво, Великдень, дні різних святих, а також недільні служби, замінивши їх на більшовицькі свята: Перше травня або річницю революції. Проводилися лекції з атеїзму та антирелігійні збори. Незмінний традиційний цикл життя селянина — хрестини, весілля, похорони — було порушено. Замість шлюбу влада заохочувала «збирання до купи», тобто до зміни громадянського стану після реєстрації подружжя в державних органах, а не в церкві, і без традиційного свята або застілля.[449]

Протягом цього десятиліття також було втрачено музичні традиції. Зазвичай молодь села, попередньо домовившись, збиралася на вечорниці або досвітки в хатах односельців. Дівчата допомагали удовам прясти або вишивати, а хлопці співали і грали на музичних інструментах. Ці традиції поступово зникали, так само як і танці по неділях або інші неформальні зібрання, котрі супроводжувала музика. Відтепер дозвілля молоді контролював комсомол, а виконання музики на селі звузилося до офіційних концертів та заходів.[450]

У той же час раптово зникли кобзарі та лірники. Протягом століть музиканти з бандурами і колісними лірами були традиційним явищем у житті українського села. Їхнє миттєве зникнення багато хто пояснював масовими арештами. І хоча цьому немає документального підтвердження, окрім згадки в мемуарах Дмитра Шостаковича, така версія подій є цілком імовірною. Навіть без організованого знищення шансів на виживання в кобзарів було мало: паспортний закон 1932 року обмежив їхнє пересування; селяни, котрі самі потерпали й помирали від голоду, не могли допомогти їжею, а продовольчі картки для кобзарів були недоступні. Також вони неодмінно привертали увагу міліції, адже їхній традиційний репертуар включав багато козацьких дум з антиросійськими мотивами, які після революції набули додаткового анти-радянського звучання. У 1930 році один небайдужий харків’янин написав листа до місцевої газети, з обуренням стверджуючи, що він почув, як кобзар на ринку співає антирадянських і антисемітських пісень та лає Леніна:

Питається сніг мороза:

Чи є чоботи у СОЗа?

Нема чобіт — самі лапті,

Розлетівся СОЗ на клапті.[451]

Пісня напевно була популярною, тому що двоє етнографів записали ті самі рядки в іншого сліпого кобзаря на ринку в Кременчуку. Коли до нього підійшли міліціонери, щоб заарештувати, він заспівав іншу пісню:

Подивіться, добрі люди,

До чого ми дійшли:

Міліцейські-поводирі

Кобзаря знайшли.[452]

Антипатія влади до кобзарів та лірників була передбачуваною: як придворні забавники з часів Шекспіра, вони завжди висловлювали власні думки та ідеї, що часто компроментували владу, або співали про те, про що решта люду намагалася мовчати. У гарячу пору колективізації, коли всі шукали ворогів, їхній гумор, разом з ностальгією та емоціями, які викликала народна музика в Україні, прикро дисонував з політикою радянського керівництва. Один полковник у Києві поскаржився на це колезі:

Я помітив, що слухачі на концертах піаністів, скрипалів, симфонічного оркестру чи простого хору завжди слухають музику спокійно. А коли співає ансамбль бандуристок, особливо коли вони починають співати думи, то в моїх червоноармійців на очах сльози! Здається, в цих бандур петлюрівська душа.[453]

Народна музика пробуджувала почуття до України, а також нагадувала про сільське життя; у той час як радянська держава хотіла все це знищити.

Узгоджена атака на церкви та сільську обрядовість мала ідеологічне підґрунтя. Більшовики були переконаними атеїстами, які вбачали у церквах невід’ємну частину старого режиму. До того ж вони були революціонерами, котрі прагнули знищити все, що нагадувало про життя суспільства до революції. Церкви, де селяни збиралися багато десятиліть або століть, залишалися потужним символом зв’язку між теперішнім і минулим. У більшості російських і багатьох українських містах більшовики відразу ж пограбували церкви — за період між 1918 та 1930 роками вони закрили понад 10 тисяч храмів на території СРСР, перетворивши їх на склади, кінотеатри, музеї чи гаражі.[454] До початку 1930-х років у більшості міст залишилося лише кілька діючих церков. Той факт, що вони все ще не були закриті в селах, був одним з підозрілих моментів в очах більшовиків та міських посланців, які приїжджали на село проводити колективізацію.

Церква відігравала важливу соціальну функцію, особливо в бідних селах, де вона була чи не єдиним соціальним інститутом. Церкви були місцем для зборів, яке не контролювала держава, а інколи вони перетворювалися на центри опозиції. Під час збройних селянських виступів у Рязанській губернії, поблизу Москви, церковні дзвони сповістили селян про прибуття командирів і солдатів зі столиці.[455] Церква була насамперед тим центром, де громада могла організувати різні види своєї діяльності — від благодійності до інших громадських ініціатив. Саме в церквах під час голоду 1921 року українські священики й релігійні установи організували допомогу для людей, які потерпали від голоду.

Після закриття церков на селі не залишилося незалежних організацій.[456] Місце церкви в культурному та освітньому житті села відтепер належало державним інституціям — будинкам культури, закладам реєстрації громадянського стану і радянським школам — усі вони перебували під керівництвом і контролем партії. І хоча церкви закрили, щоб запобігти виникненню опозиції, в дійсності людей позбавили допомоги і моральної підтримки, коли вони почали помирати від голоду.

Незалежно від того, чи вони добровільно вступили до колгоспів чи були змушені, агітували «за» чи «проти», колективізація стала точкою неповернення для всіх селян Радянського Союзу. Селянам, які брали участь в актах насильства, було важко повернутися до звичного життя. Довготривалі дружні стосунки і суспільний уклад були зруйновані діями, які було неможливо вибачити. Також назавжди змінилося ставлення до села, до праці та до життя. Петро Григоренко був шокований, коли під час своєї поїздки в село влітку 1930 року побачив, що селяни відмовлялися збирати врожай:

Велике, більш ніж 2 000 дворів степове село на Херсонщині — Ар-хангелка — в жнива було мертвим. Працювала одна молотарка, в одну зміну (8 чоловік). Решта робочої сили — чоловіки, жінки, підлітки — сиділи, лежали, напівлежали у «холодку». Я пройшовся селом, з одного кінця в інший, мені стало моторошно. Я намагався з ними розмовляти. Відповідали повільно, неохоче. І з повного байдужістю. Я казав: «Хліб у валках лежить, а подекуди і стоїть. Цей вже обсипався і пропав, а той, який у валках, згине». «Ну звісно, згине», — з абсолютною байдужістю відповідали мені. Це ж яка сила опору виросла в людях, якщо вони пішли на те, щоб залишити хліб у полі.[457]

Змінилися й сімейні стосунки. Чоловіки, позбавлені майна, більше не могли передавати землю у спадок своїм синам і втратили авторитет. До колективізації батькам було не властиво залишати дітей, але під час колективізації деякі селяни покинули село в пошуках роботи, тільки інколи навідувались додому.[458] Як і скрізь у СРСР, школярі повинні були доносити на своїх батьків, і в школі їх розпитували про те, що відбувалося вдома.[459] Традиції селянського самоврядування перестали діяти. До колективізації голів обирали серед односельців; після колективізації вибори перетворилися на фарс. І хоча кандидати виголошували промови, закликаючи односельців брати активнішу участь у політичних кампаніях, результат був визначений заздалегідь, а правильне проведення голосування забезпечувала всюдисуща міліція.[460]

Нарешті, і, можливо, це найбільш зловісно, колективізація зробила селян економічно залежними від держави. Як тільки були створені колгоспи, жоден з тих, хто там працював, не мав можливості отримати зарплату деінде. Колгоспникам платили не грошима, а за вироблені трудодні. Керівники колгоспів розподіляли продукти та інші товари відповідно до якості та «кількості» роботи. Теоретично, система мала стимулювати до роботи. На практиці це означало, що селяни не мали готівки, не могли купувати продукти і втратили мобільність. Кожен, хто покидав село без дозволу або відмовлявся працювати, міг залишитися без їжі. Коли в селян забрали корів та вирощене на присадибних ділянках, як це робили восени та взимку 1932–1933 років, вони залишилися ні з чим.[461]

Сама по собі колективізація не повинна була призвести до такого масштабного голоду, як той, що стався протягом 1932–1933 років. Однак методи, за допомогою яких колективізацію втілювали в життя, знищили разом з економічним устроєм й етичну структуру села. Старі цінності — повага права власності, гідності та життя людини — зникли. На їх місце більшовики прищепили зачатки смертоносної ідеології.

6

Повстання, 1930

Товариші! Закликаю вас захищати своє майно та народне добро. Приготуйтеся до першого й останнього бою. Річки й моря пересохнуть, вода потече на високий курган, кров литиметься потоками, а земля загарчить буревіями… Захищайте один одного, не вступайте до колгоспу, не вірте пліткам… Товариші, згадайте минуле, коли ви жили вільно, всім було добре, бідним і багатим, а зараз усім зле.

Анонімна листівка, 1930 рік[462]

Якби тоді не було вжито негайних заходів проти викривлень партлінії, ми мали б наразі широку хвилю повстанських виступів селян, котрі перебили би добру половину наших «низових» працівників…

Таємний меморандум ЦК, 1930 рік[463]

Протягом лише кількох місяців зими 1929–1930 років сталінська влада здійснила другу революцію на селі, що стала для багатьох більш важливою і приголомшливою, ніж Жовтневий переворот. По всьому СРСР розкуркулювали, арештовували та висилали заможних селян, місцевих лідерів, священиків та інших шанованих у громаді людей. Інколи під час вступу до колгоспу майже всі мешканці села залишалися без землі, худоби, а іноді й без даху над головою. Церкви закривали, ікони палили, а дзвони розбивали.

Внаслідок такої політики виник потужний, дещо хаотичний, здебільшого збройний опір. Точніше кажучи, спротив не слідував за колективізацією, адже в різних формах він супроводжував кожен етап розкуркулення й колективізації, від хлібозаготівель 1928 року до депортацій 1930 року, та продовжувався до 1931–1932 років, коли голод унеможливив подальший спротив державі. Від початку відсіч селян зумовив примусовий характер колективізації: чим більше селяни опиралися колгоспам, тим більше це розлючувало надісланих на село працівників та місцевих активістів, які застосовували насильство й втрачали людяність. Спротив, особливо в Україні, також викликав занепокоєння керівників держави. Для всіх, хто пам’ятав повстання 1918–1919 років, селянські виступи в 1930 році стали своєрідним дежавю та нагадували про небезпеку.

На різних етапах колективізації опір набував різних форм. Усе почалося з відмови вступу до колгоспів, що також було формою опору. Багато українських селян не довіряли радянській державі, проти якої вони воювали ще десять років тому. У деяких районах України сільське населення заледве оговталося після голоду та нестачі продовольства в 1929 році; до того ж в Україні не існувало традицій спільного володіння орною землею, й у селян були вагомі причини вірити, що чужі люди з міста змінять їхнє життя на гірше, а не на краще. По всьому СРСР селяни не хотіли віддавати власну худобу, своїх корів, коней і реманент на користь чогось незрозумілого. Навіть у Росії, де збереглися традиції співволодіння землею в общині, селяни з підозрою ставилися до колективних господарств, як до незнайомих структур, майбутнє яких видавалося непевним. Радянська держава вже була знана запровадженням різких змін, які невдовзі так само швидко згортали. Дехто пам’ятав, що після безладу Громадянської війни настав більш «прийнятний» НЕП і тому вважали, що колективізація — це чергова, короткотривала радянська примха, про яку невдовзі забудуть.

У селян також було передчуття, що навіть за підтримки колективізації на них очікує щось гірше. У своєму першому звіті в Москву на початку 1930 року голова ДПУ УСРР Всеволод Балицький зазначив, що багато середняків не вірили в переваги колективізації: «Після куркулів вони візьмуться за нас».[464]

Відмова вступити до колгоспу часто діставала негайну відповідь. Коли селянам наказали передати власну худобу до підозрілих колективних господарств, вони почали різати корів, свиней, овець і навіть коней. Отримане м’ясо споживали, продавали, засолювали або приховували — з ним робили будь-що, аби тільки воно не потрапило до колгоспів. По всьому Радянському Союзу в сільській місцевості скотобійні працювали безперервно. Михайло Шолохов так змалював процес кривавої бійні худоби:

Лише сутеніє, і вже чутно, як десь приглушено і недовго пробекає вівця, передсмертним вереском просвердлить тишу свиня чи мукне телиця. Різали й одноосібники, котрі вступили до колгоспу. Різали биків, овець, свиней, навіть корів; різали те, що залишали на розведення… За дві ночі поголів’я рогатої худоби в Гремячому скоротилося вдвоє. По хутору собаки волочили тельбухи-бебехи, м’ясом заповнювались льохи та комори. За два дні єстівська [ЄСТ — Єдине споживче товариство] лавка продала біля двохсот пудів солі, що півтора року лежала на складі. «Ріж, тепер воно не наше!», «Ріжте, все одно заберуть у м’ясозаготівлю!», «Ріж, бо в колгоспі м’ясця й на зуб не кинеш!»[465]

Такий спонтанний і негайний опір продовжувався і протягом наступних років. З 1928 по 1933 рік поголів’я рогатої худоби та коней в СРСР скоротилося більш ніж на половину. Кількість свиней зменшилася з 26 до 12 мільйонів. З 146 мільйонів овець та кіз залишилось 50 мільйонів.[466]

Незарізаних тварин віддавати в колгосп також ніхто не збирався. В одному селі ДПУ спостерігало за натовпом, що намагався побити комсомольця за спробу відвести чужого коня до колгоспу. В іншому селі двадцять жінок, озброєних палицями, забрали з колгоспу своїх коней. Ще в одному селі вщент спалили стайні, повні коней — їхні колишні власники вирішили, що нехай краще тварини загинуть, ніж дістануться колгоспу.[467] Селяни заявляли, що «краще знищити усе», ніж дати можливість владі забрати їхню власність.[468]

Не бажаючи усуспільнювати домашню худобу, окремі селяни просто виганяли її на вулицю. У селі Єкатеринівка на Північному Кавказі один селянин вигнав свою гніду кобилу й прив’язав до її шиї дошку з написом: «Забирай, хто хоче». У звіті про цей інцидент з обуренням сказано, що кобила відіграла роль «куркульського агітатора», вона «тинялася по селу цілих два дні, викликала в кого цікавість, в кого сміх, а в декого — паніку».[469]

І винищення тварин, і відмова їх усуспільнювати були цілковито особистою справою: селяни не хотіли втрачати своє майно, свою їжу, своє власне майбутнє. Але влада трактувала забій тварин як політичний акт. На її думку, це був навмисний «саботаж», породжений контрреволюційними міркуваннями, тому саботажників й відповідно карали. Одного чоловіка змусили ходити селом з прив’язаною до шиї головою мертвої корови за те, що він відмовився віддати цю корову до колгоспу і зарізав її сам. Колгоспні бригадири хотіли «показати усьому селу, що може статися, що чекає на кожного».[470] Зазвичай тих, хто різав свою худобу, автоматично зараховували до «куркулів» (якщо досі їх такими не вважали), з усіма наслідками: розкуркуленням, арештом, депортацією.

Не дивно, що і вимоги здати насіннєве зерно викликали бурхливі реакції. Спогади про конфіскації зерна, нестачу продовольства та голод попередніх років були ще свіжими. Одна жінка, яка навесні 1933 року була восьмирічною дитиною, запам’ятала день, коли десятки людей, переважно жінки з порожніми мішками, бігли через двір її родини в напрямку загатів із зерном на залізничній станції. Це були люди з навколишніх хуторів, настільки виснажені, що «не мали навіть сили тягнути [зерно] за собою» — зерно, котре конфіскували в них під час хлібозаготівель. І хоча охоронцям не вдалося завадити селянам потрапити до сховища, з Полтави прибув кінний загін міліції. Вершники подавили і покалічили багато «злодіїв». Кільком селянкам вдалося втекти з зерном, але багато повернулося ні з чим.[471] Цей випадок не був поодиноким явищем — у звіті по шістнадцяти районах в Україні ДПУ зафіксувало повстання після «усуспільнення» насіннєвого зерна, у результаті яких загинуло тридцять п’ять чоловік «з нашого боку», тобто міліції та посадовців. Ще тридцять сім було поранено і 314 побито. У відповідь міліціонери вбили двадцять шість повстанців, яких вважали «контрреволюціонерами».[472]

Міліція лічила повстанців «контрреволюційними елементами», а не бідними, доведеними до відчаю людьми, які рятувалися від голоду. Самі ж повстанці вбачали в державі ворожу силу й навіть щось гірше. Для декого політика колективізації виявилася зрадою революції, доказом того, що більшовики хотіли встановити «другу панщину» та керувати як царі в дев’ятнадцятому столітті. У 1919 році подібні переконання зумовили антибільшовицькі настрої, що вилилися в селянське повстання. Тепер невдоволення висловлювали настільки часто, що ОГПУ збирало від інформаторів цілі врожаї негативних думок. У Центрально-Чорноземній області зафіксували, як один селянин заявив таке: «Комуністи обдурили нас своєю революцією, спочатку роздали всю землю безплатно, а зараз забирають останню корову». У Середньому Поволжі інший селянин повідав: «Мені сказали “революція” — я тоді не розумів, але зараз дійшло, що революція — це забрати в селян все та залишити їх голодними і голими». В Україні інформатори також занотували подібні вислови: «Вони заганяють нас у колгосп, де ми будемо довічними рабами».[473] Через багато десятиліть онук «куркулів» і водночас останній генеральний секретар Комуністичної партії Радянського Союзу Михайло Горбачов назве колгоспи «кріпацтвом». Таке довготривале тлумачення колгоспної системи як «другої панщини» очевидно мало вагомі підстави.[474]

Проте для деяких людей режим швидко перетворився на дещо більше, ніж на звичайного ворога. У минулому передчуття Апокаліпсису або пророкування кінця світу періодично охоплювало російське та українське село, де релігія та магія співіснували протягом багатьох століть. Революція 1917 року спричинила новий виток релігійної манії. Протягом 1920-х років набули поширення зловісні пророцтва, знаки та дива. У Воронезькій губернії прочани йшли дивитися на дерева, що раптово вкрилися квітами — їх «оновлення» тлумачили як символ неминучих змін.[475] Біля Харкова натовп спостерігав як стара потьмяніла ікона «оновилася», заблищала золотом та яскравими кольорами.[476]

У 1929–1930 роках деякі радянські селяни, обурені закриттям церков і переслідуванням священиків, знову почали називати Радянський Союз Антихристом, а голів колгоспів — його намісниками. Священики казали мирянам, що Антихрист забирав їхню їжу або намагався їх знищити.[477] Відповідно до цього тлумачення, селяни відкидали колгоспи не тільки з цілком раціональних причин або через політичні погляди, а й з релігійних переконань: вони боялися вічного прокляття. Держава боролася з церквою, отже, колективні молитви, співи або церковні служби також стали формою опору. Один місцевий посадовець записав слова селянина: «Якщо підеш до колгоспу, тебе змусять працювати по неділях, а ще поставлять печатку Антихриста на лобі та руках. Царство Антихриста вже настало, і вступ до колгоспу є великим гріхом. Так записано у Святому Письмі».[478] Члени католицької громади в Україні поділяли цю думку: всупереч антирелігійним законам у німецькому селі Кандель місцевий єпископ Антоніус Церр почав таємно навчати і навіть висвячувати священиків.[479]

Підбадьорені вірою, стимульовані образою за вкрадене майно, селяни сміливішали. У відповідь на бравурно-оптимістичні радянські пропагандистські пісні, котрі регулярно лунали на радіо з постійно повторюваними приспівами, селяни почали складати власні пісні:

Гей, ні меж, ні краю нашому врожаю

Стигне, вистигає, гнеться до землі,

Полем неозорним піонер-дозорець

Вийшов вартувати колосистий хліб.[480]

Пісні та поезію опору передавали від одного села до іншого. Згідно зі свідченням мешканця сучасної Дніпропетровської області, інколи їх друкували та розповсюджували невеличкими збірками.[481] Також частиною культури опору стало графіті: один селянин пригадав, як побачив написи на стінах будинків у своєму селі: «Геть Сталіна!», «Геть комуністів!» Зрозуміло, що їх негайно замазували, але наступного дня вони знову з’являлися. Згодом двох осіб заарештували як членів «організації», відповідальної за ці написи.[482]

Опір також набував форми втечі, не лише із села, а й з Радянського Союзу. Вже в січні 1930 року прикордонники затримали трьох селян неподалік Кам’янця-Подільського, які намагалися перетнути польсько-український кордон.[483] Через місяць колона з 400 осіб, переважно селянок, вирушила до польського кордону з криками «Не треба нам колективів, ідемо в Польщу!» По дорозі вони побили уповноваженого посівкампанії, але зупинилися за кілька кілометрів від кордону після роз’яснень коменданта прикордонної ділянки. Наступного дня цей натовп зібрався знову і вирушив до кордону просити допомоги в поляків. Прикордонники встигли зупинити селян лише за 400 метрів від кордону. У тому ж звіті ДПУ згадало про кілька спроб селян роззброїти охоронців зерносховищ. Усвідомлення близькості й одночасної недосяжності «нормального» життя за кілька кілометрів від села ймовірно спонукало селян у цих районах до відчайдушних спроб змінити власну долю.[484]

Подібні спонтанні протести, церковні збори та прикордонні походи неминуче й цілком природно переростали в організоване насильство. По всьому СРСР — але значно більше у відсотковому відношенні в Україні — люди виступали проти дій влади, адже розуміли, що незабаром втратять не лише своє майно, а й можливо життя. Документи ОГПУ — ДПУ докладно розповідають, що відбувалося згодом.

На Сумщині тринадцять «куркулів» дістали приховану ще з Громадянської війни зброю та пішли в партизани. Один червоний партизан зібрав озброєну банду біля Білої Церкви на Київщині. Паша Ангеліна, трактористка, що раділа знищенню своїх сусідів-«куркулів», мала власний досвід таких нападів:

Влітку 1929 року, коли я з братом Костею і сестрою Лелею йшли на комсомольські збори до сусіднього села Новобешеве, хтось вистрілив у нас з обріза… Я ніколи не забуду, як ми бігли босі по стерні, наші серця шалено калатали від страху.[485]

ОГПУ негайно реагувало на подібні «терористичні інциденти». До 6 лютого 1930 року, лише через кілька місяців після офіційного оголошення колективізації в листопаді, в Радянському Союзі спецоргани заарештували 15 985 людей за «контрреволюційну діяльність» на селі. Приблизно третина заарештованих була українцями. З 12 по 17 лютого ОГПУ заарештувало ще 18 711 по всій території СРСР. Ув’язнених звинувачували в підготовці організованих збройних повстань, вербуванні повстанців серед бідняків і середняків, і навіть у пошуках контактних осіб серед червоноармійців (які походили з селян), щоб через куркульську пропаганду налаштувати їх проти уряду.[486]

Ніякі новини не могли переконати Сталіна відмовитися від колективізації або переглянути саму ідею примусового впровадження колгоспів, які селяни так люто ненавиділи. Здавалося, ситуація все ще була під контролем. І все ж таки ці звіти настільки занепокоїли Сталіна, що він трохи знизив тон заяв щодо колективізації, а це, в свою чергу, призвело до непередбачуваних наслідків.

«Запаморочення від успіхів». Саме так Сталін назвав свою статтю, що з’явилася в «Правді» 2 березня 1930 року. Можливо, цей вислів запозичили в Ісака Рейнгольда — чекіста, котрий саме так прокоментував криваве придушення повстання донських козаків. Чи дійсно назва натякала на попередні події чи ні, але стаття Сталіна не містила й краплі іронії. «Запаморочення від успіхів» починалася з переліку великих досягнень колективізації. Кампанія проходила не просто добре, проголошував Сталін, а набагато краще й швидше, ніж очікували. СРСР вже «перевиконав» п’ятирічний план з колективізації: «Навіть наші вороги змушені визнати, що ми досягли істотних успіхів». Лише за кілька тижнів село вже досягло «великого повороту… до соціалізму». Було досягнено надзвичайно багато — настільки багато, що мабуть настав час трохи сповільнити хід змін. Навіть таке неймовірне досягнення мало недобрі наслідки, попереджав Сталін:

Такі успіхи іноді прищеплюють дух зарозумілості і зазнайства… Вони, ці успіхи, нерідко п’янять людей, причому в людей починає паморочитися голова від успіхів, вони втрачають почуття міри та здатність розуміти дійсність… з’являються авантюрні спроби «на раз-два» вирішити всі питання соціалістичного будівництва… Відтак, завдання партії полягає в тому, щоб вести рішучу боротьбу з цими небезпечними і шкідливими для справи настроями та повністю викоренити їх з партії.[487]

Колективізація, лицемірно нагадував Сталін низовим кадрам, мала бути добровільною. Вона не вимагала застосування сили. Вона могла проходити нерівномірно, кожний район колективізують з різною швидкістю. Через величезний ентузіазм, непокоївся Сталін, забули про самі принципи. Було допущено деяких перегинів.

Звісно, ані Сталін, ані жоден з його колег у Москві не брав на себе відповідальності за ці «перегини» — ні тоді, ні пізніше. Він також не назвав жодних реальних причин «перегинів». Не згадав ані про вбивства, ані про катування, ані про дітей, яких голими викидали на сніг посеред ночі. Нічого з цього Сталін, звісно, не згадав. Натомість він цілковито поклав провину за «помилки» на плечі місцевих партійців — чоловіків і жінок на найнижчому щаблі партійної ієрархії, в котрих почала «паморочитися голова від успіхів, вони втратили почуття міри та здатність розуміти дійсність». Він висміяв використання низовими партійцями мілітарної термінології, хоча насправді вони повторювали його власні вислови, та засудив «головотяпство» тих, хто спробував разом із колгоспами створювати комуни. Сталін навіть розкритикував їх за зняття церковних дзвонів: «Кому потрібні ці викривлення, ця чиновницька дискредитація колгоспного руху, ці непристойні погрози селянам? Нікому, крім наших ворогів!»[488]

Чому він написав цю статтю? Ще до її виходу Сталін уже ознайомився з багатьма повідомленнями про повстання, опір та збройні напади на партійців. Можливо, він також знав, що частина партійних керівників у Росії та Україні засумнівалися в доцільності самої колективізації. Хоча відкрито про це заявляти ці критики почнуть тільки через кілька місяців. Очевидно, Сталін уже здогадувався про ймовірні звинувачення, котрі можуть пред’явити особисто йому через провальний чи хаотичний перебіг колективізації, тому шукав, на кого перекласти провину й відповідальність. Чудовою мішенню для цього стали низові партійні працівники — місцеві керівники, сільські активісти: вони — далеко, в них не було імен, і вони не могли нічого вдіяти. Відповідальність за явно провальну політику колективізації було майстерно перекладено з плечей Сталіна на окрему соціальну групу й подалі від Москви.

Здавалось, у статті Сталін пішов на поступки. Мабуть, він шукав (принаймні тимчасового) припинення найгірших перекручень. Після виходу статті переслідування селян і справді дещо послабились. Наприклад, ЦК ВКП(б) дозволив колгоспникам тримати корову, трохи птиці та присадибні ділянки.[489] Ці рішення мали на меті зупинити повстання, але спровокували протилежну реакцію. Стаття не тільки не заспокоїла селян, а й надихнула цілу низку протестів широкого спектру — від збройних повстань до пасивного спротиву. Один посадовець найменував цей рух «Березневою лихоманкою», але така назва вводить в оману, адже хвиля протестів не була короткочасною хворобою або тимчасовим запо-мороченням. Процес, що розпочався, був значно глибшим. На думку історикині Лінн Вайоли, те, «що держава назвала лихоманкою, насправді було великим селянським повстанням з раціональними причинами й ґрунтовним змістом».[490]

Наслідки не забарилися. По всьому СРСР партійці читали й обговорювали статтю Сталіна на партійних зборах та один з одним. У селі Мирона Долота, як і в багатьох інших селах, надісланий з району партієць вголос прочитав селянам статтю «Запаморочення від успіхів». Під час його роз’яснень про допущені помилки, перегини та серйозні прорахунки партійних працівників «ніхто не наважився поворухнутися або заговорити». По закінченні доповідач доповнив, що причиною проблем були євреї, а не партія. Таке пояснення забезпечувало йому та його товаришам бездоганне алібі. За словами Долота, «далі стався спонтанний бунт». Коли доповідач пішов, хтось закричав на члена сільради: «Геть! Ми тебе вже наслухались!» Інший чоловік вибіг до сцени зі словами: «Нас усіх обдурили! Повернемо наших коней та корів з цього смердючого колгоспу поки ще не пізно!» Усі присутні кинулися за своєю худобою, збиваючи один одного з ніг, перечіплюючись і падаючи в темряві. На ранок прибули військові, котрі розстріляли близько двадцяти селян, яких вони затримали в колгоспних стайнях при спробі повернути власне майно.[491]

Протягом наступних днів схожі виступи відбувалися по всій території Радянського Союзу. У кількох місцях вони були особливо затятими. Опір, на перші прояви якого Балицький вказував у січні, став реальністю в березні, квітні і травні. Дуже швидко повстання ставали організованими, а деколи — занадто добре, і набували яскраво вираженого політичного забарвлення. Навесні 1930 року чоловіки й жінки по всьому СРСР, а особливо в Україні, нападали, калічили та вбивали активістів. Вони влаштовували напади на комори та засіки з хлібом. Вони ламали замки, забирали зерно та інше продовольство, роздавали його в селах. Вони палили колгоспну та радянську власність. Вони нападали на «колаборантів». В одному селі «незадоволені режимом… спалили хати активістів».[492] Активіста, який одягнувся в облачіння священика і виплясував на іконостасі, наступного дня знайшли мертвим у канаві.[493]

До жертв серед активістів було мало співчуття. Один сільський музикант згадував, як його запросили грати на похороні двадцятип’ятитисячників, убитих селянами: «Для нас це було щасливою подією: когось вбили і перед тим, як грати, нам дадуть поїсти. Ми чекали на похорони, бо для нас це — хліб».[494]

Найзапеклішою формою опору стали «бабські бунти». Назва протестів не лише вказує на склад учасниць, а й підкреслює їх хаотичний та іраціональний характер. В історії СРСР вже були жіночі протести в 1927 і 1928 роках, учасниці котрих вимагали продовольства, а не зміни політики. Один співробітник ОГПУ коментував жіночі виступи попередніх років: «Тоді демонстрації за участі жінок не мали, як правило, якогось чітко визначеного антирадян-ського спрямування: натовпи чи групи жінок збиралися біля державних або кооперативних магазинів і вимагали хліба».[495]

Навесні 1930 року вимоги хліба, котрі висували селянки, переросли в спонтанні напади на людей, що конфіскували їхній хліб. Натовпи жінок обрушилися на активістів, радянських чиновників та уповноважених з міста, вимагаючи повернути їхнє майно. Вони кричали, співали та прогрожували. Інші взяли справу під свій контроль. В одному українському селі «бідні, голодні жінки розбили замки в колгоспних коморах, в яких було повно зерна», — так згадувала донька однієї з учасниць. Сільські керівники, налякані таким розвитком подій, викликали підкріплення з району. Жінок оточили, забрали зерно, заарештували, після чого вони просиділи два тижні в тюрмі.[496] В іншому селі хлопчик спостерігав, як «комнезами» ходили від хати до хати й забирали реманент і тяглову силу «в колгосп». У відповідь група жінок прийшла в колгосп з вимогою все повернути: «Та тягне плуга, та тягне коняку свою, та корову. Страшне, що робилося». Червоноармійці або, можливо, й співробітники ОГПУ (свідок не пам’ятав хто саме) «забрали всіх цих жінок, вигнали… Весь реманент у колгоспі, коні в колгоспі, тепер ви мусите йти до колгоспу, робити…».[497] На початку березня 1930 року близько 500 етнічних німкень з трьох сіл цілий тиждень вимагали повернення майна, конфіскованого на користь колгоспів, тим самим призупинивши роботу самих колгоспів.[498]

Інколи натовпи протестувальників були більш радикальними. ОГПУ зафіксувало випадок на Маріупольщині, коли натовп із 300 жінок напав на сільську раду з вимогами віддати ключі від церкви, котру перетворили на адміністративну будівлю. Жінки звинувачували голову сільради Науменка в організації арешту церковного старости. Коли він це заперечив, «жінки посадили його в тачанку і привезли до хати арештованого, де було встановлено, що він таки був присутнім при арешті, і вирішили влаштувати над Науменком суд».

Жінки змусили Науменка підписати документ про звільнення старости, а потім заарештували секретаря партійного осередку Філімонова. Вони глузували з двох посадовців, плювали в очі й обличчя чоловіків, називали комуністів «бандитами, грабіжниками та білогвардійцями». Чоловіків звільнили завдяки втручанню ДПУ Через кілька днів натовп, озброєний палицями й кийками, продовжував збиратися біля місцевої адміністрації, вимагаючи повернення майна. Повстання врешті-решт придушили, а селян «упокорили». Однак ніхто не вірив, що радянська влада заручилася їхньою підтримкою.[499]

Таких виступів було багато. В лютому — березні 1930 року ОГПУ нарахувало лише в Україні близько 2 000 масових виступів, у більшості яких брали участь винятково жінки.[500] На з’їзді ВКП(б) влітку 1930 року декілька доповідачів згадали про ці події. Каганович, який вже не очолював республіканську партійну організацію, але все ще цікавився справами в Україні, відзначив, що жінки відіграли «найважливішу» роль в опорі колективізації.[501] ОГПУ потрактувало це явище як прямий доказ впливу «куркульсько-антирадянського елементу» на своїх відсталих дружин і дочок. Для розв’язання цієї проблеми пропонували посилити пропагандистську роботу та агітацію серед жіноцтва.[502]

ОГПУ здогадувалось, що жінки протестують, тому що знають про малоймовірність свого арешту. Напевно, вони мали рацію: адже й без участі чоловіків жінки могли нападати на посадовців — навіть фізично — та сподіватись на значно менше покарання, порівняно з чоловіками. Виступи жінок також давали їхнім чоловікам цілком «законну» підставу приєднатися: коли активісти починали бити жінок, у відповідь чоловіки втручалися під приводом захисту своїх дружин, матерів і дочок.

Водночас дехто не шукав приводів. Менше, ніж десять років тому багато українців вже піднімало зброю проти ненависних правителів. Як і під час Громадянської війни, вони почали організовувати партизанські загони. Згідно зі свідченням одного очевидця, «постріли з рушниць чулися вночі. Йшли до лісу окремі групи… сільраду громили. Голова сільради, якщо не втікав, ризикував бути вбитим».[503] Тих комуністів, які не встигали втекти, часто вбивали на місці.

Насильство дійсно було дуже поширеним. Радянські документи за 1930 рік нараховують 13 794 «терористичні акти» і 13 754 «масові протести». На думку ОГПУ значна кількість з них, і саме в Україні, були спричинені колективізацією й розкуркуленням.[504] Записи ДПУ УСРР криють у собі більше емоцій і подробиць про повстання на території республіки. Незважаючи на попередні спроби вилучення зброї в населення, селяни ще переховували значну кількість нарізної й холодної зброї часів Першої світової та Громадянської воєн. Навесні 1930 року вони знову почали її використовувати. Балицький не сумнівався, що в Україні відбувалася певна «антирадянська діяльність». «Куркулі та контрреволюціонери не припинили своєї боротьби, — підсумовував він, — а лише зміцнили свої позиції». З 20 січня по 9 лютого його співробітники заарештували 11 865 осіб, включно з членами «контрреволюційних організацій та груп», які готували «збройну революцію», а також тих, котрі могли стати «ідеологами» такої революції. Підозрювали всіх, у кого були зв’язки за кордоном, особливо в Польщі, тому що вони могли отримувати «активну допомогу» від іноземців. Співробітники ОГПУ також зосередилися на тих, кого можна було звинуватити в «українському шовінізмі» або «петлюрівщині», і встановило три великі осередки таких активістів у Дніпропетровську (нині Дніпро), Харкові і Кременчузі — усі колишні центри спротиву під час революційних подій.[505]

До середини березня ситуація погіршилася. 9 березня Балицький звітував про «масові повстання» у шістнадцяти районах України. Більшість з них придушили на час написання звіту, але в Шепетівській окрузі «антирадянські й злочинні елементи», об’єднавшись у групи від 300 до 500 осіб, озброїлись обрізами, мисливськими рушницями й сокирами. Селяни в цій окрузі чинили опір з лютого, коли Балицький особисто відвідав регіон. За його наказами було надіслано кінні загони ДПУ з кулеметами, співробітників міліції та прикордонників.[506] Балицький стверджував, що чекісти ліквідували банду, однак повстанці вбили секретаря комсомольської організації і тримали в заручниках інших місцевих комуністів; Балицький побоювався, що банда вийде на зв’язок з іншими угрупованнями в сусідньому районі.[507] Отже, через кілька тижнів після появи статті «Запаморочення від успіхів» повстання, здавалось, виходило з-під контролю.

Коли читаєш архівні документи про селянські виступи в 1930 році, то інколи важко відрізнити факти від вигадок. Наскільки організованим був опір насправді? Скільки таємних організацій вигадали працівники спецорганів? Скільки націоналістичних угруповань вони самі створили, щоб потім їх «викрити»? Наскільки реальною була проблема, вирішенням якої вони пишалися? Адже кількома роками раніше ОГПУ вже вигадало СВУ котрої в дійсності не існувало. Через декілька років співробітники спецорганів висуватимуть сотні фальшивих звинувачень під час Великого терору 1937–1938 років.

Архівні справи про повстання в 1930 році часом мають настільки досконалий і трафаретний вигляд, ніби ДПУ намагалося продемонструвати Москві, наскільки самовіддано республіканське управління виконує накази згори. Наприклад, у лютому 1930 року чекісти провели операцію проти «контрреволюційних куркульсько-білогвардійських і бандитських елементів» по всьому Радянському Союзу. Знову ж таки, найбільше підозрюваних заарештували в Україні, де викрили сімдесят вісім окремих осередків «антирадянських активістів». Серед найбільших — «петлюрівська» організація «Верховний Штаб війська УНР», члени якої, за переконанням ОГПУ, відповідали за підготовку збройного повстання в Кременчузі, що готували навесні 1930 року. За ватажка було визначено «колишнього петлюрівського офіцера» на прізвище Манько, котре співзвучне з «Махно». За даними спецорганів, у 1924 році він нелегально прибув з Польщі.

У звітах про операцію цитували Манька: «Коли влада проведе колективізацію, то вона цим забезпечить свій вплив на маси, навколо буде своє око, внаслідок чого до народу взагалі важкувато буде підступитися й, нарешті, затягування організаційної діяльності може призвести до провалу». Стверджували, що група «ставить собі за мету створення самостійної України на основі приватної власності на землю та майно», й збереження козацького класу. Також повідомляли, що Манько нібито планував захопити Кременчук, підпалити його околиці та посіяти паніку, а тим часом заволодіти залізничною станцією й телеграфом.[508]

Решта угруповань, за звітами ДПУ, мали подібні цілі. Деякі нібито мали між собою зв’язки, інших підозрювали в поширенні зрадницьких ідей у Червоній армії. Ще одна «куркульсько-петлюрівська» організація, котра буцімто діяла в західних районах республіки, проводила «контрреволюційну агітацію» та поширювала «провокаційні чутки». У тому ж звіті згадували про арешт 420 членів «контрреволюційних організацій і груп» на Північному Кавказі лише протягом п’яти днів та арешти на Поволжі.[509] Балицький занотував свій візит до Тульчинської округи навесні 1930 року: тут він побачив озброєних повстанців, окопи навколо сіл та почув селян, що кричали «Геть радянську владу!» і співали національний гімн «Ще не вмерла Україна».[510]

Значущість цих історій може здатися перебільшеною, а тон майже істеричним. Однак архівні документи, так само як і мемуари, засвідчують, що далеко не весь рух опору був вигаданим. Насильство було реальним, організованим і мало національне забарвлення. У деяких місцях повстання були збройними і швидко поширювалися з одного села в інше, де селяни, підбадьорені досвідом інших повстанців, приєднувалися до повсталих сусідів і повторювали їхні гасла.

Зокрема, до середини березня 1930 року ціла низка сіл у Тульчинській окрузі, одне за одним, повстали проти радянської влади. Архівні документи свідчать про те, що повстанці кричали «Нам не треба влади, котра грабує селян! Геть комуністів, які ведуть країну до загибелі!» Навіть коли вони не вбивали місцевих керівників, вони їх виганяли. У 343 селах селяни обрали власних «старост», як це колись робили, відмовилися навіть слухати комуністів.[511] У багатьох місцях повсталі також вигнали радянських вчителів, закрили кооперацію та проголосили повернення до вільної торгівлі. Дехто говорив про необхідність організації збройного опору та передавав листівки, за оцінками ДПУ — «антирадянського спрямування». На одних зборах повсталих пролунав заклик повернути землю «куркулям» та ліквідувати колгоспи. У кількох випадках, за свідченнями, селяни співали «Ще не вмерла Україна». Перемога в Тульчині була нетривалою: ДПУ звинуватило «петлюрівців» і вдалося до «оперативних заходів». Район поділили на сектори, кожен з яких закріпили за окремим озброєним кінним загоном чекістів.[512] Балицький повідомив колезі, що сам Сталін наказав йому «не виголошувати промови, а діяти більш рішуче».[513]

Виступи мали не лише яскраве політичне забарвлення. Подекуди їх очолили люди, котрі мали досвід в організації селянських повстань, участі в українському національному русі або в Громадянській війні. Так було у випадку Павлоградського повстання в Дніпропетровській області, котре докладно задокументували радянські спецоргани.[514] Навіть ще до «березневої лихоманки» влада очікувала заворушень у Павлограді, заснованому на місці колишнього козацького зимівника. У дев’ятнадцятому столітті селяни в цьому регіоні також виступали проти тамтешніх поміщиків, а у 1919 році багато місцевих селян підтримали Махна.[515] Передбачаючи масові виступи під час колективізації, ДПУ в лютому 1930 року арештувало за звинуваченням у підготовці повстання сімдесят дев’ять людей, 21 з них стратили.

Незважаючи на це, кілька павлоградських провідників з досвідом військової справи вирішили готувати повстання. У березні 1930 року Кирило Шопін, колишній вояк армії гетьмана Скоропадського, втік з-під арешту на Дон. Звідти він координував плани земляків і закликав інших селян до повстання. Серед однодумців Шопіна були чоловіки, котрі в минулому воювали за Петлюру, Скоропадського й Махна.

Зусилля Шопіна принесли результати на початку квітня, коли представники з різних сіл зібралися в Богданівці для підготовки повстання. У багатьох учасників під час колективізації конфіскували майно, тому дехто сподівався в такий спосіб повернути відібрану власність. Також у них були політичні цілі, і вони послуговувались політичними гаслами: «Геть радянську владу!», «Давайте завойовувати іншу свободу!» Після першої наради почали стихійно формуватися інші групи в навколишніх селах. 4 квітня багато селян прибуло до невеликого хутора Осадчий поблизу Богданівки, з надією приєднатися до повстання та розраховуючи на зброю.

Повстанці вжили запобіжних заходів: було узгоджено, що в разі поразки і захоплення учасників усі стверджуватимуть, що їх забрали силоміць. Провідники встановили контакт зі співробітником Павлоградської районної міліції, сподіваючись, що міліціонери перейдуть на бік повсталих. План дій був такий: взяти Павлоград, добре озброїтися для нападу на Дніпропетровськ, а там вже підніметься і вся Україна. Судячи з наявних документів — допитів, слідства, спогадів, пізніших записів — учасники Павлоградського повстання вірили в те, що вони можуть перемогти. По всій Україні, казали вони один одному, над селянами знущались і тому вони приєднаються до павлоградців.

5 квітня розпочали повстання з Осадчого, вбивши партійців та інших активістів. Звідти швидко вирушили до найближчих сіл, де до них приєдналися інші учасники. Пополудні прибули до Богданівки та вдарили в дзвони, встановили контроль над мостом між селами та розпочали бій з міліцією. Протягом дня повстанці вбили кілька десятків людей з державного й партійного активу, включно з комсомольцями, членами двох сільрад та іншими. До кінця дня вони обірвали телефонні лінії, але вже було пізно: голова однієї сільради встиг повідомити про повстання в Павлограді.

Увечері в Богданівці з’явилася Павлоградська міліція, але не для того, щоб приєднатися до селян, а навпаки — придушити повстання. Селяни відступили, але водночас захопили сільраду в сусідньому селі Тернівка. Нарешті, 6 квітня з Дніпропетровська прибули збройні загони ДПУ в кількості 200 чоловік, 58 з них на конях. Балицький віддав короткий жорсткий наказ: «Ліквідувати ці контрреволюційні банди».

Боротьба добре озброєних і навчених загонів ДПУ з повсталими селянами тривала не більш як два дні. Хоча повстанці вбили 30 партійців, що обіймали різні посади на рівні села — від голів рад, КНС і комсомольців до вчителів, уповноважених і рахівників, у селян не було жодного шансу на перемогу. Переважно неграмотні, вони не мали ні налагодженого зв’язку між селами, ні логістичних навичок, ні достатньої кількості зброї. Селян без особливих труднощів перемогли, арештували та вбили. Тринадцять з них померло, і ще п’ятеро було поранено.

Затримали понад 300 учасників, 210 з них притягнули до відповідальності. На відміну від СВУ суд був закритим для громадськості: партія вирішила не ризикувати і не влаштовувати «показовий судовий процес» над справжніми повстанцями. Свідками було неможливо маніпулювати, а історію подій було неможливо переказати, приховавши реальні факти: бідняки під проводом людей з військовим досвідом підняли зброю проти держави. Нікому з тих, хто вижив, не дозволили розказати правдиву історію подій. 20 травня двадцять сім з них стратили.

Павлоградське повстання було надзвичайно жорстоким, але не винятковим. У березні ДПУ було здивоване ще одним повстанням у Криворізькій окрузі — регіоні, який колективізували «майже на 100 відсотків», і який вважали спокійним. Хоча арешти і депортації тут «супроводжували деякі негативні явища», проте, згідно зі звітом ДПУ розкуркулення з великим ентузіазмом тут підтримали бідняки й середняки.

«Зміна в настроях» відбулася після наказів забрати насіннєві фонди напередодні весняної посівної кампанії. Один місцевий селянин пояснив, що означає конфіскація насіння: «Весь хліб вивезуть з України, і в нас нічого не залишиться». В іншому селі хтось побоювався, що «вони заберуть наше останнє зерно і кинуть нас голодувати». Після статті Сталіна «Запаморочення від успіхів» ОГПУ пов’язувало негативні настрої серед селян з діяльністю занадто завзятих криворізьких керівників, які тиснули на селян, котрі не були «куркулями». Один з місцевих посадовців конфіскував у бідняків навіть брудну білизну, вимагаючи молока й сала для своєї бригади; інші вибивали двері в бідняцьких хатах, роздягали та викидали селян на вулицю. У відповідь жінки зібралися біля будинку місцевого активіста та кричали про те, що Сталін наполягав на «добровільності» вступу до колгоспів. Інші писали скарги вищому керівництву, сподіваючись повернути втрачене майно, або йшли до колгоспів, щоб забрати худобу й реманент.

Деякі з них пішли далі. «Під впливом антирадянської та куркульської агітації», як стверджували в звіті ДПУ мешканці села Широкого висунули низку «контрреволюційних політичних вимог». Згодом, 14 березня, натовп із 500 чоловіків і жінок оточив сільську раду та колгоспну управу з вимогами віддати насіння, розпустити комсомольський осередок та повернути «усуспільнене» та конфісковане майно, а також відшкодувати грошові штрафи, сплачені на користь місцевого керівництва.[516]

Знову ж таки, документи свідчать, що повстання в Тульчині, Павлограді, Кривому Розі та інших місцях справді відбувались. Вони стали організованою відповіддю на ненависну політику, а також на насильство, з яким насаджували колективізацію. Не дивно, що дехто з очільників цих повстань чинив опір радянській владі з часу її встановлення.

І якщо повстання таки були справжніми, запропоновані чекістами пояснення причин і природи виступів виглядають фантастично, адже співробітники радянських органів безпеки в умовах сталінізму не могли поскаржитися своїм керівникам на неправильність політики, або на те, що чесні радянські громадяни опираються колективізації з усім зрозумілих причин. Натомість вони звинувачували класових ворогів та іноземців, вигадували організації та мережі, котрих у дійсності не існувало. Наприклад, згідно зі звітом про повстання в Кривому Розі, все насильство було винятково з боку «антирадянських елементів, куркулів та родичів куркулів»: Карпук був біженцем з Польщі; Лисогор — брат висланого куркуля; у шевця Красулі було трохи майна.[517] Усі вони належали до підозрілих категорій: люди зі зв’язками за кордоном, мали заарештованих у минулому членів родин або володіли майном.

Знову й знову керівники шукали пояснення динаміки повстань в історії тих чи інших регіонів, звертаючи особливу увагу на події 1918–1920 років. Певний час у ДПУ навіть був відділ, співробітники якого одночасно працювали в кількох районах, вказуючи на «виняткову важливість прикордонних зон та історичного минулого цих регіонів». Ці райони включали Волинську, Бердичівську, Могилевську, Вінницьку, Каменецьку та Одеську округи — усі місця запеклих боїв під час встановлення радянської влади.[518] Балицький зазначав, що особливу увагу слід приділити району, на території якого діяла «банда Заболотного» — партизана часів Громадянської війни.[519]

Цю одержимість минулим Громадянської війни поширювали не лише на Україну. Подібне прискіпливе ставлення керівництва можна помітити й до Північного Кавказу, де радянська влада пояснювала збройний опір колективізації впливом козаків та українських націоналістів. Схоже ставлення було й до Сибіру та Уралу, де співробітники спецорганів стежили за «колишніми білогвардійськими офіцерами». Збройний опір колективізації в Середній Азії, Казахстані, Татарстані та Башкирії так само тлумачили як ан-тирадянський та контрреволюційний рух — знову ж таки, не безпідставно. До Фергани червоноармійці прибули для придушення повстанського руху басмачів. Хоча з ним нібито покінчили в попередні роки, однак невдоволення колективізацією дало йому друге життя. Збройні сутички внаслідок колективізації мали місце в кавказьких автономних республіках Чечні та Дагестані.[520]

Проте в Україні ці незадоволення ставали ще більш небезпечними через фактор націоналізму в містах. У 1930 році аналітики ОГПУ повернулися до проблеми зв’язків між містом і селом — зокрема стосунків між інтелігенцією та селянами, про небезпеку котрих попереджали в 1929 році. Деякі з цих зв’язків могли існувати; решта були вигаданими. 21 березня Балицький надіслав звіт генеральному секретарю ЦК КП(б)У Станіславу Косіору та тогочасному заступнику голови ОГПУ Ягоді: у Вінницькому районі він знайшов зв’язок між лідерами місцевого повстання та СВУ Повідомляли, що повстанець в одному селі сказав: «Після ліквідації СВУ необхідно звернутися до інших методів роботи — підбурити темні маси до повстання». Протягом наступних днів у Вінниці «викрили» інших членів СВУ Балицький привітав себе з викриттям і відзначив правильність своїх здогадок щодо впливу СВУ — організації, яку він власноручно начаклував. Осередки, писав він, «доводять існування міцних зв’язків між активістами контрреволюції на селі та сподівань СВУ на повстання в 1930–1931 роках». І ніби поплескавши себе по спині, Балицький додав: «Лише завдяки вчасній ліквідації СВУ ми змогли дезорганізувати дрібні осередки й угруповання, змусивши їх діяти на свій страх і ризик». Можливо, саме так Балицький уникнув критики за неспроможність зупити локальні повстання на селі: якби він не позбувся вигаданої СВУ то, за його логікою, справи в Україні були б ще гіршими.[521]

Протягом наступних місяців ДПУ продовжувало пошуки нових і ще невикритих змов. Навіть після того як СВУ начебто знищили, чекісти все ще очікували «посилення зв’язків між контрреволюційними елементами села та міста», стверджуючи, що центри багатьох сільських організацій знаходилися в містах. Контрреволюціонери з міст нібито їздили по селах усієї України; у західних районах республіки «низка ліквідованих контрреволюційних організацій (переважно петлюрівських)… мали тісні зв’язки з Польщею».[522]

Пошуки членів СВУ і «петлюрівців» триватимуть до кінця десятиліття. Коли ми оглядаємося назад, то розуміємо, що 1932–1933 роки були лише передвісником терору, що сягнув свого апогею на всій території СРСР у 1937–1938 роках. Усі складові «Великого терору» — підозра, істерична пропаганда, масові арешти відповідно до створених центром схем — усе це вже було в Україні на початку голоду. Насправді, параноя Москви щодо можливості контрреволюції в Україні продовжувалася і після Другої світової війни, і протягом 1970-х, і навіть у 1980-ті роки. Цьому навчали всі наступні покоління співробітників служби безпеки — від ОГПУ до НКВС, і до КДБ, так само, як і всі покоління партійних лідерів. Можливо, це позначилося навіть на мисленні пострадянської еліти, незважаючи на те, що СРСР вже давно немає.

7

Провал колективізації, 1931–1932

Ми можемо втратити Україну…

З листа Сталіна до Кагановича, серпень 1932 р.[523]

ОГПУ тріумфувало. На спротив, який дещо сповільнював перебіг колективізації, держава відповіла масовими арештами, депортаціями й репресіями. Більшовицька партія спочатку вичікувала, а згодом почала тиснути. Виважений стиль викладу статті Сталіна «Запаморочення від успіхів» виявився тільки словами. Влада продовжувала ту саму політику, яка ставала дедалі жорсткішою.

У липні 1930 року, лише через кілька місяців після запеклої «березневої лихоманки» незадоволень, Політбюро ЦК ВКП(б) встановило нові плани: до 70 відсотків господарств у головних регіонах вирощування зерна, до яких належала й Україна, мали вступити до колгоспів до вересня 1931 року. Прагнучи продемонструвати своє завзяття, у грудні 1930 року учасники пленуму ЦК і ЦКК ВКП(б) підняли план до 80 відсотків.[524] Резолюція пленуму 19 грудня знову вкотре наголошувала, що в таких регіонах, як Україна, а також Північний Кавказ, Нижнє та Середнє Поволжя, — виконання плану потребує «ліквідації куркулів» як класу.[525]

Тиск на селян продовжувався під час наступних жнив та осінньої сівби, а згодом і в період весняної посівної кампанії й жнив улітку. Оподаткування селян, які залишилися працювати на своїй землі, зростало. Також швидко збільшувалась кількість депортованих до таборів ГУЛАГу. Нестача продовольства ставала постійним явищем. Улітку 1930 року в звітах ОГПУ почали з’являтися перші дані про голод та пов’язані з ним хвороби. В одному селі водій, знесилений недоїданням, випав зі свого трактора; в іншому — люди почали пухнути від голоду. Протягом кількох місяців 15 000 селян на Північному Кавказі залишили свої господарства в пошуках роботи в містах. У Криму люди харчувалися фуражем, через що почали хворіти.[526]

Побоюючись насильства й голоду, сотні тисяч селян урешті-решт відмовилися від своїх земель, худоби і техніки на користь колгоспів. Однак це відбувалось через примус, а не тому, що вони раптово стали прихильниками колгоспного руху. Результати їхньої праці більше не належали їм; зерно, яке вони сіяли та жали, тепер забирала влада.

Колективізація також означала, що селяни втратили можливість вирішувати життєво важливі питання. Як у минулому кріпаки, так відтепер і колгоспники набули обмежений правовий статус, втратили свободу пересування. Наприклад, для роботи за межами села вони повинні були отримати дозвіл. Замість того, щоб селяни самі вирішували, коли сіяти, жати і продавати вирощене, їх примушували виконувати рішення місцевого керівництва. Колгоспники отримували не регулярну платню, а трудодні — оплату за визначений обсяг роботи, часто в натуральній формі — зерном, картоплею або іншою виробленою колгоспом продукцією, а не грішми. Мешканці села втратили право на самоврядування, адже традиційні сільські ради замінили голови колгоспів та їхнє оточення.

У результаті, чоловіки та жінки, які зовсім недавно були самостійними господарями, відтепер працювали настільки мало, наскільки це було можливо. Сільськогосподарську техніку не обслуговували, тому вона часто ламалася. У серпні 1930 року в Україні потребували ремонту 3 600 тракторів із 16 790. Цю проблему цинічно приписали «класовій боротьбі» та «шкідникам», які, як стверджували, саботували догляд за сільськогосподарською технікою.[527]

Навіть тоді, коли селяни сіяли і обробляли поля, вони часто виконували свою роботу недбало та без колишнього ентузіазму. Колективні господарства виробляли значно менше, ніж могли або повинні були виробляти. Кожен намагався позичити або взяти щось з колгоспу: адже зерно держави «нікому» не належало. Чоловіки та жінки, котрі в минулому ніколи б не наважилися на крадіжку, тепер не відчували жодних докорів сумління, коли виносили щось з державних організацій, які не мали власника, й ні в кого не викликали поваги. Це була не єдина форма «повсякденного опору» селян.[528] Намагання працювати якомога менше, крадіжки державної власності, недбале ставлення до обладнання й техніки — це були ті методи, якими користувалися малооплачувані, напівголодні та невмотивовані радянські робітники в різних галузях.

Селяни не хотіли працювати в колгоспах і шукали роботи в містах, про що свідчить підслухане ОГПУ висловлювання незадоволення: «Це більше неможливо терпіти». Інколи колгоспники зібране зерно ділили між собою, а не здавали державі. Деякі керівники на місцях скаржилися, що «куркулі», котрих позбавили власних господарств, збиралися й створювали власні, так звані «куркульські» колективи. Працюючи разом, вони «намагалися викликати співчуття в місцевого населення та продемонструвати, що вони не гірші за інших колгоспників». Це також сприймали як вияв анти-радянської діяльності.[529]

Продовжувалися також напади на магазини та зерносховища. У травні 1930 року в Одесі з’явився кількатисячний натовп селянок. Вони напали на декілька державних продовольчих магазинів і ресторанів. Для відновлення порядку прибули кінні загони міліціонерів, вони заарештували кількох учасниць. Ці заворушення були досить значними, щоб з’явитися у звітах турецьких та японських консулів в Одесі, що, в свою чергу, привернуло увагу ОГПУ Незважаючи на те, що поліція негайно відреагувала на виступи, «загальна атмосфера в місті», як зауважили японці, «все ще була напруженою».[530]

А втім, влітку 1930 року Москві здавалося, що можна святкувати перемогу. Незважаючи на очевидне страждання та хаос на селі, до кінця року зберігалася ілюзія того, що колективізація все одно буде «успішною», приголомшливою чи не дуже. Існує багато дискусій щодо того, чи оприлюднені дані цього року — або навіть усіх наступних років — були реальними, чи сфальсифікованими або просто помилковими. Проте немає сумніву, влада стверджувала і, здається, сам Сталін вірив, що 1930 рік був найбільш успішним роком кампанії. Згідно з офіційною статистикою, у 1930 році було зібрано 83,5 мільйони тонн зерна — значне зростання порівняно з 1929 роком — роком голоду і неврожаю, коли кількість зібраного зерна склала 71,7 мільйона тонн.[531] Кремль, переконавшись, що колективізація впевнено крокує вперед, прийняв рішення збільшити експорт зерна та інших продуктів харчування з Радянського Союзу до інших країн в обмін на тверду валюту. Як показало майбутнє, таке рішення виявилось катастрофічним і жорстоким.

Зрозуміло, що експорт хліба не був новою політикою. Як ми вже бачили, в 1920 році більшовики вважали зерно найбільш прийнятним товаром для продажу на Заході, тому що це не вимагало співпраці з «капіталістами».[532] Експорт зерна був не єдиним джерелом твердої валюти. Кошти також надходили від продажу творів мистецтва, меблів, ювелірних прикрас, ікон та інших предметів, конфіскованих у «буржуазії» та церкви. У липні 1930 року держава також відкрила мережу магазинів твердої валюти «Торгзін» («торгівля з іноземцями»), спочатку створених для залучення іноземних відвідувачів, яким забороняли витрачати валюту деінде. Проте незабаром ці заклади стали доступні для всіх радянських громадян. Товари в них могли придбати тільки ті, хто мав золоті монети царської епохи. Під час голоду ці магазини стануть порятунком для селян, котрі зберегли золото, коштовності або діставали валюту від родичів з-за кордону.[533]

І все-таки найприбутковішим залишався експорт зерна, тим паче, що торгівля лісом зіткнулася з проблемами; повідомляли (й ця інформація була достовірна), що бойкот радянської деревини в ряді західних країн був викликаний використанням праці в’язнів у лісозаготівлях. Рівень експорту зерна постійно збільшувався протягом 1920-х років. Велика Британія в 1924 році купила в СРСР 26 799 тонн пшениці; до 1926–1927 років ця цифра зросла до 138 486 тонн. Експорт до Італії, Туреччини та Нідерландів також зріс. Між 1929 і 1931 роками експорт радянського зерна до Німеччини збільшився втричі.[534]

За умов постійного зростання експорту зерна радянське керівництво було переконане, що хліб приносить державі більше, ніж просто тверду валюту. Більшовики зробили зерно важелем впливу й почали вимагати політичних преференцій за великі його поставки за порівняно невисокими цінами. Пізніше цю ж тактику, але вже з постачанням газу (що також стане інструментом політичного тиску) застосують радянські (та російські) керівники. У 1920 році більшовики вимагали, щоб в обмін на зерно латиші визнали радянську Україну. У 1922 році радянський уряд повідомив міністру закордонних справ Великої Британії лорду Керзону, що його країна має підписати мирний договір із радянською Росією, або забути про подальші поставки зерна. Дехто припускає, що наприкінці 1920-х років Радянський Союз почав продавати зерно за низькими цінами з геополітичних міркувань: Сталін сподівався зашкодити західному капіталізму. До 1930 року одна німецька газета дійсно обстоювала актуальність торговельних заборон, щоб спинити потік «дешевої російської продукції». На засіданні Ліги Націй у 1931 році нарком закордонних справ СРСР Максим Літві-нов пафосно хвалився: «Я тут наділений особливим статусом завдяки тому, що країна, яку я представляю, не тільки не страждає від економічної кризи, а навпаки, переживає безпрецедентний період економічного розвитку».[535]

Бажання зберегти цей «особливий статус» було дуже сильним, але внутрішній тиск на збільшення імпорту був також величезним. Сталінська індустріалізація швидко набирала обертів у містах та на нових будівельних майданчиках країни. Щоб досягти надзвичайно амбітних цілей першої п’ятирічки, радянські фабрики потребували устаткування, запасних частин, інструментів та інших речей, доступних лише за тверду валюту. У листі до Молотова в липні 1930 року Сталін вже писав про необхідність «пришвидшити експорт зерна… це найважливіше». А в серпні, побоюючись, що американське зерно швидко завалить ринок, він знову закликав до пришвидшення: «Якщо за ці 1 1/2 місяці ми не вивеземо 130–159 мільйонів пудів хліба [2,1–2,4 млн. тонн], наш валютний стан може стати потім відверто безнадійним. Ще раз наголошую: всіма нашими силами ми повинні пришвидшити експорт зерна».[536]

Сталін постійно вказував на ризик відсутності твердої валюти для металургійної та машинобудівної галузей та на необхідність закріпитися на міжнародному ринку. Він звинувачував «розумників» із відділу експорту, які порадили чекати зростання цін, і кого слід було «взяти за барки»: «Для вичікування нам потрібні валютні резерви. А в нас їх нема».[537] У вересні 1930 року Анастас Мікоян, на той час народний комісар зовнішньої та внутрішньої торгівлі СРСР, написав записку керівникові підрозділу з експорту зерна, закликаючи його укласти довгострокові експортні угоди з європейськими компаніями, навіть якщо це означало «відмову від деяких власних резервів».[538] Через кілька тижнів Політбюро ЦК ВКП(б) обговорило збільшення експорту продуктів харчування до фашистської Італії та навіть можливість взяти кредити в італійських банках, щоб це профінансувати.[539]

Результатом такої швидкої політичної директиви стало значне зростання експорту зерна у 1930 році — 4,8 мільйона тонн порівняно з 170 000 у 1929 році. А в 1931 році цей показник став ще вищим і становив 5,2 мільйона тонн.[540] Ці цифри були краплею порівняно із загальною кількістю зібраного зерна — більш ніж 83 млн. тонн, яка, на думку Сталіна, мала зрости з наступним врожаєм. Але коли в підсумку отримали менше, на експорт пішов хліб, який не потрапив до столу радянських громадян і, тим більше, українських селян, які його виростили.

Оптимізм, який супроводжував усі літні жнива 1930 року, не минув. Осіння посівна затримувалась через загальну плутанину, адже селяни все ще вступали, невдовзі виходили, і знову вступали до колгоспів, що, в свою чергу, ускладнило землевпорядкування. Весняну посівну кампанію 1931 року стримував дефіцит коней, тракторів та насіння. Гірше того, весна була холодною й без опадів, особливо на сході. Поволжя, Сибір і Казахстан страждали від посухи, як і центральна Україна. Однак самі тільки погодні умови не могли спричинити кризу. Водночас, як і у 1921 році, несприятлива погода в поєднанні з хаосом радянської політики означали, що селяни не могли виростити те, що вимагала від них держава. Деяким вже було важко навіть самих себе прогодувати.[541]

До літа 1931 року бюрократи та активісти всіх рівнів попереджали про можливі неприємності. ДПУ в Україні передбачало втрату «значної частини урожаю». У їхньому звіті, окрім погодних проблем, вказано на непідготовлені приміщення для зберігання зерна, а також поганий стан тракторів та іншої техніки: «Районні плани не було доведено до відома сіл та колгоспів у жодному регіоні… На місцевому рівні не проводили ніякої масово-виховної роботи або організаційної підготовки до збирання врожаю».[542] Багато звітів, деякі надіслано безпосередньо Сталіну, — описували погану роботу колгоспників та низьку ефективність колгоспів загалом.[543]

Упродовж літа та осені шквал листів і директив накрив Москву та Харків; у них висловлювали побоювання, що збір зерна проходитиме погано, особливо в Україні, що українські селяни взагалі не сіють. 17 червня Сталін та Молотов надіслали розпорядження, яке вони обидва підписали і вимагали, щоб українське керівництво гарантувало «засіяння незасіяних полів» і прямо закликали КП(б)У мобілізувати всі наявні ресурси: «Будь ласка, повідомте нас про результати до 25 червня».[544]

Однак і до цієї дати, й навіть до осені, ситуація не покращилася. До вересня стало зрозуміло, що врожай 1931 буде меншим, порівняно з минулим роком, а не більшим, як сподівалися.[545] Радянське керівництво особливо бентежило те, що країна не виконає експортні квоти. У середині місяця Молотов направив таємну телеграму партійним керівникам на Північному Кавказі, заявивши, що збір зерна для експорту відбувається «страшенно повільним темпом».[546] До кінця осені було зрозуміло, що заготівлі зерна по всій території СРСР не досягнуть запланованого; офіційний урожай у 1931–1932 роках в кінцевому підсумку становив 69,5 мільйонів тонн, а не очікуваних 83 мільйонів і більше.[547]

Радянський експорт постраждає, якщо заготівлі не зростуть. Гірше того, люди в містах знову не матимуть хліба. Секретар Київського обласного комітету написав листа Мікояну, благаючи: «Ми вже протягом двох тижнів не роздавали пайкового м’яса, ніхто не постачає нам риби, лише іноді картоплю». Як наслідок, «негативні настрої робітників зростають; а бідняки на селі не мають хліба. Промислове виробництво перебуває на межі серйозної кризи». Він запитував, чи міг хтось «швидко поставити до Києва хліб відповідно до встановлених норм».[548] А в Москві м’яса не було взагалі.[549]

Усі різною мірою розуміли, що саме колективізація спричинила дефіцит продовольства. Сталін особисто отримував звіти з детальним поясненням того, які існують негаразди в колгоспах, і чому не працює ця система. Один чиновник із Центрально-Чорноземної області навіть написав йому листа, в якому сміливо відстоював приватну власність: «Як пояснити це величезне падіння колгоспного виробництва? Це неможливо пояснити, хіба що сказати, що матеріальна зацікавленість і відповідальність за втрати або за низьку якість роботи не обходять кожного окремого колгоспника…».[550]

Відсутність почуття «відповідальності», зруйнованого колективізацією, переслідувало радянське сільське господарство (і навіть промисловість) упродовж усіх подальших років його існування. Але навіть якщо все вже було зрозуміло ще в 1931 році, то колективізацію неможливо було поставити під сумнів, передусім тому, що вона надто тісно пов’язувалась із самим Сталіним. Від успіху колективізації залежала його репутація лідера партії, адже саме в боротьбі за першість він переміг своїх суперників. Він не міг помилятися. Тому більшу частину пленуму ЦК ВКП(б) у жовтні було присвячено пошуку нового «цапа відбувайла». Позаяк Сталін не міг нести за все особисту відповідальність, так само як й інші керівники партії, пошук винуватців у неминучій катастрофі був скерований вниз.

Повторюючи тези статті «Запаморочення від успіхів», Станіслав Косіор — з 1928 року генеральний секретар ЦК КП(б)У, а також кандидат у члени Політбюро ЦК ВКП(б) — звинуватив низових партійних працівників у провальному зборі врожаю. Українські чиновники, пояснював високопосадовець, вирушили до сільських районів. Вони особисто спілкувалися з директорами машинно-тракторних станцій і звинуватили їх у тому, що ті не доклали всіх зусиль для збору зерна. Незважаючи на це, багато хто «перейнявся» ідеєю, що плани державних хлібозаготівель були занадто високими. Вони повернулися до Харкова та Москви із сіл з неправильною інформацією для вищого керівництва: що селяни голодували і потребували продовольства.

Як відданий більшовик, Косіор у твердженнях про завищені плани хлібозаготівель та голодування в селах вбачав тільки докази існування змови. Навіть комуністи й часто двадцятип’ятитисячники повірили у вигадки про селян, котрі потерпають від голоду. Гірше того, «серед двадцятип’ятитисячників з’явилась ціла когорта чужорідних елементів». Результат: Вони не тільки самі не боролися, а й не змогли організувати колгоспні маси на боротьбу за хліб проти класового ворога, вони часто підтримували цей селянський настрій, іноді несвідомо, а деколи й свідомо. Всіх, кого запідозрили в нелояльності, виключили з партії: «На селі нам потрібні справжні більшовики, котрі будуть боротися за будівництво соціалізму, за колгосп, за інтереси нашої радянської держави, а не за куркульську маячню».[551]

Як і зазвичай, коли політика не вдавалась, керівники списували все на «саботаж». Під час шахтинського судового процесу в 1928 році вони сфокусували увагу на інженерах-гірниках, на котрих переклали вину за невдачі у важкій промисловості. Тепер високопосадовці шукали винних серед працівників сільського господарства. Навесні 1931 р. агенти спецслужб у Вінниці розкрили та ліквідували «контрреволюційну диверсійну організацію» «Трудова селянська партія». Більшість із шістнадцяти осіб, заарештованих за «організацію саботажу в усіх сферах сільського господарства: планування, землеустрою, кредитування, постачання частин для машин тощо», були агрономами. Переважно вони були членами Подільського філіалу Всеукраїнського агрономічного товариства (ВАТ) — організації, заснованої в 1923 році. Тепер їх звинуватили в прагненні «повалити радянську владу і встановити буржуазно-демократичну республіку».

Хоча біографії цих людей не виглядали вочевидь «контрреволюційними», однак це були освічені люди, котрі мали зв’язки як у місті, так і на селі. Це була саме та категорія підозрюваних, що найбільше цікавила ДПУ. Степан Чернявський був агрономом, який працював державним службовцем ще з часів Петлюри та був головою Подільського земельного управління. Юхим Підкуй-Муха — секретарем тієї ж організації. Іван Олійник — професором сільськогосподарського інституту в Кам’янці-Подільському. Інші працювали в сфері кредитування сільського господарства або як експерти в різних галузях землеробства та скотарства. Цю групу освічених людей звинуватили не лише в численних проблемах сільського господарства, а й у поширенні контрреволюційних ідей серед селян. Судову справу широко висвітлювала радянська преса; більшість звинувачених засудили на термін від трьох до десяти років у ГУЛАЗі.[552]

Цей пошук «цапа відбувайла» був ефективним, але лише у вузькому сенсі. Арешти агрономів, пошук «ворогів» та вигнання групи партійців частково пояснювали нездатність України виконати свої квоти, але ці заходи не допомогли виробити більше зерна. Розлючені телеграми з Москви також не сприяли зростанню кількості зерна.[553] Ситуацію не покращила й заява Мікояна в жовтні 1931 року, що річний план все-таки повинен бути виконаний, незалежно від погоди, тому всі регіони, що не постраждали від посухи, повинні дати більше зерна. Навіть він сам визнав, що це, мабуть, було несправедливо: «Люди важко працюють… але ми вимагаємо ще більше». Але навряд чи це могло на щось вплинути, адже цей наказ не міг збільшити кількість хліба на полицях.[554]

Як погрози, так і переконування зазнали поразки. Залишився тільки примус, і в грудні 1931 року Сталін і Молотов перетворили примус на політику: колгоспи, які не виконали своїх планів хлібозаготівель, повинні були повернути усі позики, трактори та інше обладнання, яке було надано їм в оренду машинно-тракторними станціями. Наявні кошти, у тому числі й ті, що були призначені на закупівлю насіння, конфіскували. Молотов, якого відрядили до Харкова для роз’яснення нових правил, не висловив жодного співчуття. Він зовсім не бажав слухати пояснень про погану погоду чи неврожай. Лідерам української парторганізації Молотов заявив, що проблема полягає не у відсутності зерна, а в їхній некомпетентності. На його думку, українські керівники — погано організовані, тому не змогли мобілізуватися і знайти ту кількість зерна, котру повинні були зібрати. У районах посланець Москви лаяв керівників колгоспів, називаючи їх «куркульськими агентами». Він повторив погрозу Сталіна відібрати їхні трактори і пообіцяв більше товарів для колгоспів, які виконали плани хлібозаготівель. Повернувшись до Москви, Молотов і Сталін надіслали ще одного листа до Косіора, котрий на той час перебував у відпустці в Сочі. Вони наказали йому повернутися в Україну й вимагали, щоб він змусив республіку виконати плани хлібозаготівель.[555]

Невдовзі після цього неприємного візиту, Політбюро ЦК КП(б)У збіралося знову наприкінці грудня 1931 року. Українські комуністи ще раз на словах підтримали п’ятирічку. Вони домовилися зібрати 8,3 мільйона тонн зерна, хоча кожен глибоко в душі розумів, що це неможливо. Партійці заявили, що самі вирушать на села й контролюватимуть хлібозаготівлі, хоча кожен, мабуть, також знав, що це ні на що не вплине. Для підвищення ефективності всієї операції Україну поділили на шість районів зі збору зернових та визначили партійних керівників, які відповідали за ці райони. Всі вони, мабуть, були глибоко занепокоєні виконанням поставленого перед ними завдання.

Можливо, їх заспокоїли новини про те, що кожен керівник району отримає надзвичайні повноваження, включаючи право «прибрати» того, хто стояв на шляху до виконання плану: кожен, хто не зміг виконати завдання, міг звинуватити у цьому когось іншого, тобто знайти іншого «цапа відбувайла».[556] Але в той же час ставки зростали. Врожаї на Уралі, Волзі, Казахстані та Західному Сибіру були незадовільними. Це означало, що українцям та іншим мешканцям на Заході СРСР доведеться виконати не тільки свій план, але й зібрати додаткову кількість насіннєвого зерна для весняної сівби в інших регіонах. Іншими словами, держава оприявнила нову, ще більш нереальну потребу.[557]

Навесні 1932 року відчайдушні чиновники, котрі боялися втратити свої посади чи навіть життя, усвідомлюючи можливість нового голоду, розпочали правдами й неправдами заготовляти хліб. Масові конфіскації відбувалися по всій території СРСР. В Україні вони проходили з майже фанатичною інтенсивністю. Під час поїздки до Автономної Молдавської Соціалістичної Радянської Республіки (AM СРР), котра на той час входила до складу України, кореспондент «Правди» був шокований, дізнавшись, як саме заготовляють збіжжя деякі посадовці.[558] У приватному листі до колеги він писав про «справжні контрреволюційні напади» на селянство: «Зазвичай рейди проходять вночі, й виконавці поводяться жахливо, не по-людськи жорстоко. Є село на кордоні з Румунією, де не залишилося жодного будинку, в якому б не зруйнували печі».

Гірше того, кожного, в кого знаходили хліб або взагалі якесь зерно — навіть найбідніших селян, — викидали з хат і конфіскували власність, як це робили раніше з «куркулями». Але це було нечасто: «Дуже рідко вони знаходили більш-менш достатню кількість, зазвичай пошуки закінчувалися конфіскацією останніх найменших шматків хліба».[559] Ніхто із представників влади не ставив під сумнів доцільність такої поведінки: той факт, що співробітники ОГПУ й партійці дозволили журналістам, навіть тим, які залишалися вірними режиму, спостерігати за конфіскацією зерна, означав, що на найвищому рівні були переконані в легітимності дій місцевих виконавців.

Партійні керівники, кар’єра яких залежала від виконання поточних кампаній, організовували і відправляли на села бригади активістів для конфіскації всього зерна, яке вони могли знайти. Селянин у Соболівці написав своїм польським родичам, як це відбувалося:

Влада чинить так: вони відправляють так звані бригади, які приходять до селянина і проводять настільки ретельний обшук, що проштрикують стіни, дах і землю в саду гострими металевими щупами, і якщо вони знайдуть навіть півпуда, вони кидають його собі на віз. Ось чого тут варте життя… Любий брате Ігнатію, якщо це можливо, я прошу відправити мені пакунка, це дуже необхідно. Їсти немає чого, а їсти щось треба.[560]

Усі ці методи нагадували події з минулого: в роки «воєнного комунізму» Червона армія обшукувала обійстя селян зі схожою жорстокістю та зневагою до людського життя. Ці методи були також показовими, адже через рік — взимку 1932–1933 років тисячі подібних вбивчих обшуків за участю сільських активістів пройдуть по всій Україні. Насильство, руйнування стін і меблів у пошуках прихованого зерна — це були передвісники того, що станеться згодом.

Голод охоплював все нові райони в різних куточках СРСР — це також не віщувало нічого доброго. Згідно зі звітами з Поволжя, Кавказу та Казахстану в країні голодувало багато дітей, люди ставали занадто слабкими для роботи, цілі райони було позбавлено хліба. В Україні ситуація в кількох селах Одеської області була настільки драматичною, що в березні місцеві партійні керівники відрядили до Зінов’євської округи медичну комісію для проведення розслідування. Лікарі були приголомшені побаченим. У селі Ко-зирівка половина мешканців померла від голоду. На час прибуття комісії з 365 будинків залишилося 100, а решта «спорожніли»: «З багатьох пусток виймали шибки, знімали двері на паливо». Сім’я Івана Мироненка — семеро осіб, у тому числі троє дітей шкільного віку — ледь виживали, харчуючись гнилим м’ясом. Коли лікарі увійшли до хати, Мироненки споживали варену кінську шкіру, котра плавала в «смердючій жовтій рідині», щось на кшталт бульйону. По-сусідству інспектори зустріли сім’ю Ковалів, у якій було четверо дітей. Увійшовши до хати, вони побачили Марію Коваль, яка відварювала кістки дохлого коня. Літня жінка лежала на ліжку й просила дати ліки, «які б допомогти їй швидше померти».[561]

У селі Тарасівка ситуація була не набагато кращою. Тут кількість господарств зменшилася вдвічі, із 400 до 200. Трупи лежали на вулицях, їх нікому було поховати. Медичній комісії сказали, що це стало звичним явищем на селі, іноді трупи не прибирали протягом трьох-чотирьох днів. Лікарі увійшли до хати, де батько був «жовтим, виснаженим, ледве міг стояти на ногах».[562] Також особливо вразило лікарів те, що обласні, районні, селищні та партійні чиновники «намагаються не помічати випадків голоду і не говорити про це». Насправді місцеві керівники фактично «приховували» зростання смертності. Це також стало характерною ознакою подій у майбутньому.[563]

ДПУ в Україні не мало жодних ілюзій стосовно того, що відбувалося. У першому кварталі 1932 року співробітники служби зафіксували, що шість з вісімдесяти трьох опухлих від голоду українців померли. Інформатори також повідомляли про спорадичні випадки голоду в Харківській, Київській, Одеській, Дніпропетровській та Вінницькій областях. Внаслідок голоду швидко зростала смертність коней; по всій Україні їхня кількість від початку колективізації зменшилась більше ніж на половину.[564] Керівники одного колгоспу спільно інформували партійне керівництво про те, що вони втрачають до чотирьох коней за день через голод та перевтому. Більш того, вони не могли завадити селянам їх їсти: «Ми кілька разів казали колгоспникам не їсти кінські трупи, на що вони відповідали: “Ми все одно помремо від голоду, тому їстимемо дохлятину, навіть заражену. Якщо хочете, можете нас розстріляти”».[565]

Партійні кабінети були завалені листами, особливо багато повідомлень надсилали Сталіну. «Це щось жахливе — ростити дітей в нелюдських умовах — краще їх взагалі не мати», — написав йому чоловік із Нижньодніпровська.[566] Інший член партії писав про хлібозаготівельні команди, що обшукували хати бідняків і середняків, які вже «виконали всі зобов’язання по хлібозаготівлі», і забирали все зерно, «не залишаючи нічого для харчування і весняної сівби».[567] Ще один партієць писав:

Товаришу Сталін,

Будь ласка, поясніть мені, чому в колгоспах люди пухнуть з голоду та їдять дохлих коней? Я отримав відпустку і поїхав до Зінов’євської округи, де сам спостерігав, як люди їдять конину…[568]

Навесні 1932 року інформатори ОГПУ вперше за десятиліття, також почали використовувати слово «голод», описуючи ситуацію на селі.[569] Республіканські лідери в Харкові також діяли так, наче нарешті усвідомили серйозність загрози голоду. Урядові зерносховища в квітні видали понад 2 000 тонн проса для допомоги тим, хто «перебував у найскладніших умовах».[570] Через місяць керівники Київської області обговорили питання про надання додаткового продовольства тридцятьом районам, зокрема для харчування дітей.[571] Вони також вирішили негайно відправити зерно у два райони, що опинилися в надзвичайно важкому становищі.[572]

Відчуття наближення кризи також вплинуло на іноземців, які жили в Україні. Польський консул у Києві звернувся до Варшави з власними спостереженнями про «серйозну нестачу їжі» в багатьох селах. Він бачив людей, котрі падали від голоду на вулицях у Вінниці та Умані.[573] Німецький консул повідомив, що отримав багато звернень від представників німецької меншини з проханням визнати їх громадянами Німеччини, що дало б їм змогу емігрувати: «Хліба не вистачає, селяни знову змушені їсти жахливі сурогати… напівголодні колгоспники та робітники, чий раціон також недостатній, просять їжі».[574]

Враховуючи масштаби нестачі продовольства, було зовсім недивно, що цієї весни (аналогічно як і в 1921 році) селяни відмовлялися сіяти: якщо вони посіють останнє зерно, то їм нічого буде їсти, а все, що виросте, все конфіскує держава. У квітні 1932 року ОГПУ забило на сполох: понад 40 тисяч господарств взагалі не збиралися нічого вирощувати.[575] Оскільки голод продовжував ширитися, багато людей ставало занадто знесиленими, щоб працювати в полі. Незасіяні поля не були таємницею: «Вісті ВУЦВК», головна газета українського республіканського уряду, відкрито повідомляла, що навесні засіяли лише дві третини українських полів.[576]

Жоден сторонній спостерігач на той момент не міг би повірити в те, що Україна цього року зможе виконати призначені Москвою плани хлібозаготівель. Постачання продовольства помітно зменшувалося. Експортні квоти зерна не виконувалися. І сила-силенна людей мали залишитися без їжі.

Навесні 1932 року декілька високопоставлених українських комуністів нарешті зібралися з духом і закликали до різкої зміни політики. У лютому «старий більшовик» Григорій Петровський, на той час член Політбюро ЦК КП(б)У та голова ВУЦВК, котрий перебував у партії ще з дореволюційних часів, написав короткого листа своїм колегам. Він не шукав «стрілочника» для пояснення ситуації, що склалася, і не розглядав голод як «тимчасове» або вигадане явище. Замість цього він зауважив відсутність їжі «не лише в селах, а й у робітничих містах» по всій Україні, у Київській і Вінницькій областях, а також в Одесі, Дніпропетровську та Харкові.

Петровський запропонував такі дії: написати листа до Центрального Комітету ВКП(б), в якому докладно розповісти про «гостру нестачу продовольства для населення та кормів для худоби»; попросити призупинити заготівлю зерна в Україні та «згідно із законом відновити вільний обмін товарами»; запросити Червоний Хрест та інші організації з надання допомоги, які б об’єднали свої ресурси, як це було в 1921 році, і врятували людей у найбільш по-страждалих районах, особливо це стосувалося дітей; мобілізувати організації в межах республіки для допомоги районам, які потерпали від голоду. Він прямо заявив, що радянська держава навіть не повинна сподіватися взагалі будь-що зібрати в Україні в 1932 році. Для того, щоб прогодувати голодних українських селян, будь-який врожай їжі повинен залишатися всередині республіки.[577]

Інші українські партійні керівники відгукнулися на заклик Петровського. У березні, змінивши свої попередні заяви, партійні очільники раптово наказали зверхникам на місцях припинити хлібозаготівлі. Незважаючи на невиконання весняних планів, селяни мали переключитися на посівну.[578] Заохочені такими заявами згори, деякі українські посадовці нижчого рівня відмовлялися постачати зерно до інших республік та інших державних установ. Один посадовець, якого попросили відправити 1000 тонн зерна на Урал, написав у відповідь, що це «неможливо». Також було відмовлено в запиті на відправлення бобів та гороху.[579]

Наступні обговорення — у самому Кремлі, всередині КП(б)У в Харкові, а також між Москвою та Харковом — були дещо розмитими й обережними, скорше навіть заплутаними й суперечливими. Ймовірність широкомасштабного голоду добре усвідомлювали всі сторони. Проте знову ж таки, усі також розуміли особисту відповідальність Сталіна за політику колективізації, яку він задумав і обстоював, підтримував і захищав. Відкрито йому протистояти, вже не кажучи про те, що це відразу було приречено на поразку, означало критикувати самого лідера. Усі знали, що надання продовольчої допомоги Україні було б мовчазним визнанням поразки політики Сталіна. Проте всі також розуміли, що якщо забрати в українських селян усе зерно і змусити засіяти останнє, це призведе до справжньої катастрофи.

Партійні керівники випробували різні стратегії, обережно добираючи слова. 26 квітня Косіор написав довгого, надзвичайно стриманого листа Сталіну про загальну ситуацію в українському селі, значно применшивши проблему. За його словами, він щойно відвідав декілька південних районів. Незважаючи на всі негативні повідомлення, він був упевнений, що врожай 1932 року буде перевищувати рівень минулого року, в основному завдяки кращим погодним умовам. Усупереч жахливим заявам своїх колег лідер українських комуністів стверджував, що «всі розмови про “голод” в Україні необхідно категорично відкинути». Так, «під час хлібозаготівель було допущено ряд серйозних помилок» у декількох областях, але він очікував, що їх буде виправлено. Косіор також визнав, що в Київській області були «інциденти», тобто кілька виступів «петлюрівського характеру»: голодні селяни відмовлялися сіяти зерно. Проте він запевнив Сталіна, що все добре. Таким районам держава запропонувала трохи продовольчої допомоги, включаючи просо, кукурудзу та фураж для коней. Ця незначна проблема наштовхнула його на думку попросити про послугу: через такий невеликий прорив «додаткова допомога» може бути корисною і для деяких інших областей України. Для цього «нам доведеться знову звернутися до Центрального Комітету».[580]

Іншими словами, Косіор делікатно попросив про продовольчу допомогу, але тільки для кількох районів і в обмеженій кількості, і лише тому, що деякі контрреволюціонери зривали посівну кампанію своїми політичними протестами. Він та інші українські комуністичні лідери мали підстави сподіватися, що Сталін поблажливо поставиться до їхнього прохання, якщо правильно дібрати слова. Навесні 1932 року кілька разів здавалося, що перша особа в країні ще може змінити свою політику. Сталін сказав Кагановичу, що селянам для кращої мотивації їхньої праці слід видавати більше промислових товарів. Він запропонував невеликі відвантаження зернових у квітні, щоб послабити нестачу продовольства.[581] У той час, коли експорт до країн Заходу продовжувався, лідер СРСР дозволив таємні закупівлі кукурудзи, пшениці та інших зернових із Далекого Сходу та Персії, тим самим засвідчивши свою обізнаність із нестачею продовольства всередині СРСР.[582] Він очевидно підтримав рішення Політбюро щодо виділення іншої незначної партії зерна для Одеської області.[583] Сталін навіть тішив себе думкою, що планування хлібозаготівель по всьому СРСР відбувалось «занадто механічно», його було необхідно адаптувати до місцевих погодних умов та інших локальних факторів. Каганович і Молотов повторили це влітку.[584]

Однак у квітні його тон змінився: Сталін отримав тривожні звістки про політичну ситуацію в Україні. В архівах не зафіксовано, що саме він прочитав, але можна зробити припущення. Можливо, це були випадки «петлюрівського» спротиву, про які говорив Косіор, або інформація про Павлоградське повстання. Можливо, це був звіт про настрої всередині самої партії. Голова ДПУ Всеволод Балицький ретельно збирав звіти інформаторів про ситуацію на селі, звертаючи окрему увагу на невдоволення членів партії, їхню антипатію до колективізації та обурення діями Москви. Згодом, цієї ж осені він надав Сталіну перелік критичних висловлювань українських чиновників та характеристики на членів партії, в яких забрали партійні квитки — ймовірно, щось схоже Сталін бачив ще навесні. Як би там не було, 26 квітня Сталін у листі до Косіора вже не вперше висловив обурення: «Судячи із цього матеріалу, здається, що в декількох районах України радянська влада перестала існувати. Це дійсно так? Чи насправді ситуація в сільській місцевості настільки жахлива? Де органи ДПУ, чим вони займаються? Чи можете ви підтвердити цю інформацію і повідомити ЦК про те, яких заходів ви вжили?»[585]

Після такої інформації Сталін негайно скасував усі поставки пшона та іншої продовольчої допомоги до України. Він також вимагав, щоб КП(б)У продовжувала політику конфіскації тракторів та іншого обладнання в неефективних колгоспах. Він не хотів, щоб будь-які щедрі жести були витлумачені як самодіяльність українського керівництва, і він, звичайно, не хотів, щоб їх вважали «протидією політиці Москви і комуністичній партії СРСР».[586] Сталін мав серйозні сумніви в надійності української парторганізації. Використовуючи слова, котрі демонструють, як далеко зайшла радянська держава в напрямку особистої тиранії, він сказав Кагановичу та Молотову, що місцеві лідери були недостатньо лояльними. 2 червня Сталін написав обом: «Зверніть якнайсерйознішу увагу на Україну. Чубар своєю розкладеністю й опортуністичним нутром і Косіор своєю гнилою дипломатією… та злочинно-легковажним ставленням до справи — повністю занапастять Україну. Керувати нинішньою Україною цим товаришам не до снаги».[587]

А проте ці розкритиковані «гнилі» керівники зробили останню спробу. 10 червня Петровський надіслав найвідвертішого листа з усіх написаних. Він щойно відвідав кілька вже охоплених голодом районів і на власні очі побачив селян, які потерпали від голоду:

Ми знали, що виконання хлібозаготівель на Україні буде нелегким, але те, що я тепер побачив на селі, свідчить, що в цій справі дуже переборщили в нас, перестаралися. Я був у багатьох селах цих районів і всюди бачив, що значна частина населення охоплена голодом. Небагато, але є і опухлі від голоду, головним чином, бідняки й навіть середняки. Вживають такі сурогати, що далі нема куди, та й сурогатів цих часом нема. На великих зборах по селах мене, звісно, лають на всі заставки, жінки плачуть, а буває, й чоловіки. Іноді критика ситуації, що склалася, сягає дуже глибоко й широко — навіщо створили штучний голод, адже в нас був урожай; навіщо посівматеріал забирали — цього не було навіть за старого режиму; чому українцям треба в тяжких умовах їхати по хліб у нехлібні краї, а не привозять хліб сюди тощо. Важко за таких умов давати пояснення. Свариш, звичайно, тих, хто наробив перегинів, та загалом звиваєшся, як карась на пательні…[588]

У селах зросла кількість крадіжок, додавав Петровський. У магазинах він не зміг купити хліба, не кажучи вже про цукор або про щось інше. Ціни підвищувалися і зростала «спекуляція». На місцевих залізничних станціях відмовлялися продавати квитки, їхні працівники не знали причини заборони. Він написав, що кожен із цих фактів «використовують проти партії та колгоспів». Наприкінці листа він просив про допомогу: «Завершуючи, я ще раз прошу розглянути всі доступні способи і ресурси для надання термінової продовольчої допомоги українському селу хлібом і якнайшвидше виділити гречки на посів, щоб компенсувати незасіяне».[589]

Того ж дня голова РНК УСРР Чубар також написав довгого листа Сталіну та Молотову, в якому оповів про погану посівну кампанію та райони, охоплені голодом: «Тепер можна нарахувати принаймні 100 районів…, які потребують продовольчої допомоги». Як і Петровський, Чубар також побував на селі. Як і Косіор, він не піддавав критиці державну політику, натомість пояснював кризу «поганим плануванням та управлінням» під час збирання врожаю. Водночас Чубар абсолютно чітко описав те, що відбувалося: «З березня-квітня у кожному селі були вже десятки і сотні виснажених, голодних та опухлих людей, які помирали від голоду; з’явилися залишені батьками діти й сироти. Районне та обласне керівництво організовували допомогу із внутрішніх резервів, але зростання потреб та психологія голоду призвели до ще більшої кількості звернень про надання допомоги».

Він дійшов до того самого висновку: настав час закінчити «нереальні» хлібозаготівлі. «Навіть у випадках, коли той чи інший колгосп виконував планове завдання, він отримував додатково друге, а нерідко і третє».[590]

Каганович переслав ці два листи Сталіну. Він додав, що лист Чубаря «має більш діловий і самокритичний характер». Лист Петровського, навпаки, містить елемент «гнилі». Зокрема Кагановичу дуже не сподобалася критика партії та, відповідно, самого Сталіна. А втім, він підтримав їхній заклик: настав час запропонувати Україні деяку допомогу.[591] Молотов також написав Сталіну і зауважив, що експорт радянського зерна може бути на деякий час скорочений, щоб надати Україні продовольчу допомогу.[592]

Проте Сталін не погодився. З тону його листа було зрозуміло, що він не міг (або не хотів) повірити, що в Україні насправді не вистачає хліба:

Листи Чубаря і Петровського не сподобалися. Перший розводить «самокритику», щоб отримати з Москви нові мільйони пудів хліба, інший грає в святошу, що приніс себе в жертву директиві ЦК ВКП(б) — щоб домогтися скорочення плану хлібозаготівель. І те, й інше неприпустимо. Чубар помиляється, якщо гадає, що самокритика потрібна не для мобілізації сил і ресурсів всередині України, а для отримання «допомоги» ззовні. Як на мене, Україні дали більше, ніж належить…[593]

Зрозуміло, що коли Сталін говорив про зерно, яке «дали» Україні, це було саме те зерно, яке спочатку в неї ж і забрали. Однак ніхто не смів йому заперечити. 16 червня Каганович ще раз написав Сталіну, що «збиральна кампанія цього року буде надзвичайно важкою, й особливо в Україні. На жаль, Україна поки зовсім не готується до неї».[594] Та на відміну від своїх українських колег, він не говорив про необхідність надання великої кількості продовольчої допомоги.

Натомість улітку 1932 року про заходи, котрі могли би попередити масовий голод в Україні, потроху забули. Невелику кількість зерна передали до Києва та Одеси, але менше, ніж розраховували. Ні коней, ні тракторів ніхто не отримав.[595] Косіор сказав місцевим партійним керівникам, що цього вистачає для допомоги лише «двадцяти районам» із більш ніж 600: «Негайно повідомте телеграмою, які райони у вашій області повинні бути в цьому списку».[596]

У той час як голод охоплював все нові терени, держава продовжувала складати плани та видавати розпорядження, спрямовані на підтримку експорту зерна за кордон. У березні 1932 року Москва повідомила Харкову, що українські чиновники будуть «особисто відповідальними за експорт жита із Одеського порту». Рада народних комісарів закликала всі підприємства, причетні до експорту, покращити якість своїх цистерн і контейнерів для зберігання продукції, котру надсилали за кордон.[597] Для українців, які спостерігали за тим, як їжа залишала їх голодну республіку, експортна політика видавалася божевільною, навіть суїцидальною. Інженер Микола Костирко, який на той час мешкав в Одесі, згадує про «іноземні кораблі», які заходили до порту: «Вони же весь час випродували все за кордон, щоби найбільше набрати валюти, щоби купувати трактори і другі речі…, а саме головне, я думаю…, на пропаганду за кордон». Він пригадує один випадок, коли портові вантажники в Одесі відмовилися переносити туші свиней на корабель, вимагаючи, щоб продовольство віддали населенню. Після кількох днів протестів вантажників «не стало», а їхню роботу виконали червоноармійці.[598]

Співробітник італійського консульства в Одесі також зафіксував, що зростає роздратування експортною політикою: «Тут немає [рослинної] олії, у той час як олію та насіння, з якого її виробляють, відправляють за кордон».[599] Викликане експортом обурення громадськості не було секретом для партії. У квітні 1932 року керівництво КП(б)У вирішило ніколи не обговорювати це питання публічно, адже це могло лише призвести до зростання «нездорових настроїв».[600] Наприкінці року рівень експорту різко впав — з 5,2 до 1,73 мільйона тонн.[601] Собівартість також різко знизилася, з 203,5 мільйонів рублів у 1931 році до 88,1 в 1932 році.[602] Однак відправки за кордон ніколи не зупинялися.

Також не покращилися й настрої всередині самої партії. У липні Молотов і Каганович знову прибули до України з метою ще раз зсередини оцінити ситуацію. Вони мали прямі накази від Сталіна, котрий у листі від 2 липня повторив їм свої побоювання щодо України та її керівництва: «Зверніть якнайсерйознішу увагу на Україну. Чубар своєю розкладеністю й опортуністичним нутром і Косіор своєю гнилою дипломатією… та злочинно-легковажним ставленням до справи — повністю занапастять Україну».[603]

На сумновідомій Третій Всеукраїнській конференції КП(б)У вони чітко й переконливо донесли до всіх учасників своє бачення. Присутні українці виступали проти нав’язуваного плану хлібозаготівель настільки, наскільки їм вистачало сміливості. Дехто з районних керівників висловлювався цілком недвозначно. Секретар одного районного комітету партії в Харківській області зазначив, що через відсутність запасів і насіннєвого зерна в його районі «продовольчі утруднення».[604] Один із його колег у Київській області ще відвертіше сказав про те, що бригади прирікають селян на смерть: партія, за його словами, була винна у «викривленні» своєї аграрної політики.[605] Посланець із Мелітопольського району скаржився, що план з центру часто не враховував ситуацію в конкретно взятих колгоспах, і що центр, схоже, готував плани, не порадившись з місцевими селянами.[606] Роман Терехов із Харківської області заявив, що в кожному районі чудово знали про погано складені плани і погано організовану роботу, що призвело до «величезних збитків», а це, в свою чергу, до «продовольчих труднощів» у щонайменше двадцяти п’яти районах.[607]

Народний комісар освіти Микола Скрипник хоча й не повторив свого заклику повністю припинити хлібозаготівлі, також був досить прямолінійним. Україна просто не могла і не зможе виробити необхідної кількості зерна. План не буде виконано: «Це величезна, ганебна невдача».[608] Як Петровський, так і Чубар також казали про «нестачу» та «зрив»[609]. Проте все, чого вони просили — це зменшення планів хлібозаготівлі для України.

Однак Молотов і Каганович не пішли на поступки. Молотов назвав українських комуністів «скигліями й капітулянтами».[610] Пізніше Молотов і Каганович розповіли Сталіну як вони відхилили українську резолюцію, котра закликала до зниження плану: «Ми категорично відкинули перегляд плану, вимагаючи мобілізації партсил для боротьби із втратами, розбазарюванням хліба та на зміцнення колгоспів».[611] У результаті замість того, щоб зменшити план хлібозаготівель, Політбюро ЦК КП(б)У прийняло резолюцію, яка визнала «правильним» нереалістичний і непідйомний план у 5,8 мільйона тонн (356 мільйонів пудів), вирішило «прийняти його до безумовного виконання».[612]

Молотов і Каганович також описали настрої керівників КП(б)У в Харкові як «значно сприятливіші», ніж вони очікували. Це, схоже, означало, що українці досі можуть підкорятися наказам.[613] Обидва обережно повідомили Сталіну про серйозність ситуації, яка мала бути прихованою: «Щоб не давати поживу іноземній пресі, вважаємо за потрібне викласти цю критику в нашій пресі в стриманих висловах, виключивши факти про стан у проблемних районах».[614] Відповідно, через декілька тижнів після республіканської партконференції радянський уряд і партія спільно оголосили про «повну перемогу» в сільському господарстві. «Буржуазну теорію» про те, що СРСР доведеться повернутися до капіталізму та торгівлі, було «розбито вщент і розтерто на порох».[615]

Немає сумнівів у тому, що Сталін на той час чітко усвідомлював, що план у 5,8 мільйона тонн зерна був не реальним. 25 липня він повідомив Кагановичу, що має намір дозволити скоротити плани для «постраждалих» колгоспів в Україні. Сталін писав, що він не хотів говорити про зменшення хлібозаготівель раніше, щоб не «деморалізувати» українців і не зірвати збиральну кампанію. Замість цього він вирішив вичекати з цим оголошенням, сподіваючись «простимулю-вати» селян під час збору врожаю, а також показати свою щедрість, пропонуючи незначне зниження на 30 мільйонів пудів (490 000 тонн) або «в крайньому випадку» (ці слова були підкреслені) на 40 мільйонів пудів (655 000 тонн). На що Каганович відповів: «Я гадаю, що зараз ще не треба казати українцям про зниження. Краще було дозволити їм намагатися задовольнити неможливі вимоги».[616]

Однак перед початком цієї стратегічної гри Сталін отримав погані новини з усієї території Радянського Союзу, і особливо з України. Протягом літа ДПУ повідомило про зростання випадків крадіжок. Люди крали на залізниці, у магазинах, на підприємствах, і, перш за все, в колгоспах. Це мало кого могло здивувати: колгоспники (так само як і робітники) часто розуміли, що державне майно нікому не належить. Тому якщо вони щось візьмуть собі — це нікому не зашкодить. Та насамперед вони голодували. Саме такі висновки були представлені в доповіді, поданій ОГПУ в липні, де описували тривожну тенденцію: багато селян почали збирати зерно передчасно і таємно, а потім приховувати його для власного вжитку. Одна доповідь надійшла з району Центрального Поволжя:

У ніч на 9 липня на полях було помічено п’ять жінок, які зрізали колоски пшениці. Коли їх спробували затримати, жінки почали тікати в різних напрямках. Охоронець двічі вистрелив із мисливської рушниці. Одна із колгоспниць була сильно поранена (вона померла через кілька годин).

Тієї ж ночі у тому селі сторож виявив натовп з «п’ятнадцяти злодіїв на конях з мішками вкраденого зерна». Цій групі «злодіїв» пощастило більше, ніж п’ятьом жінкам. Після того, як вони почали запекло опиратися, сторож злякався і втік.[617]

Як це часто бувало в минулому, Сталін знайшов політичне пояснення таким актам відчаю. Під час відпустки в Сочі, куди він поїхав на «поїзді», добре забезпеченому продовольством, він написав декілька листів Кагановичу на цю тему.[618] У листуванні вони погоджувалися один з одним. Держава та її політика не становили небезпеки для селян, котрі голодували, навпаки, це вони дуже сильно загрожували державі. «Куркулі, розкуркулені та антирадянські елементи — всі вони крадуть, — писав Сталін Кагановичу. — Злочин повинні карати десятьма роками позбавлення волі або смертною карою». Амністії не повинно існувати взагалі: «Без цих (і подібних) драконівських соціалістичних заходів неможливо встановити нової соціальної дисципліни, а без такої дисципліни неможливо зміцнити і захистити наш новий порядок».[619]

Через декілька днів, ще під час своєї відпустки біля моря, в іншій партії листів до Кагановича та Молотова Сталін детальніше виклав свої ідеї, чітко обміркувавши всі нюанси. Новий закон, про який він зараз так багато думав, був недостатньо стримуючим. Щоб змусити людей припинити крадіжки продовольства, цей закон необхідно підтримати пропагандистською кампанією, повністю базованою на марксистській теорії. Капіталізм переміг феодалізм, тому що капіталізм забезпечив захист приватної власності державою; соціалізм, у свою чергу, зможе перемогти капіталізм лише тоді, коли він оголосить державну власність — кооперативну, колгоспну, державну — священною і непорушною. Виживання соціалізму як такого повністю залежить від того, чи зможе держава запобігти розкраданню «антисоціальними, куркульсько-капіталістичними елементами» державної власності.[620]

Нав’язлива віра Сталіна в теорію марксизму знову перемогла те, що назвали буржуазною мораллю. 7 серпня 1932 року у СРСР було видано Закон, суворий навіть за радянськими мірками. Розпочинався він проголошенням:

Суспільна власність (державна, колгоспна, кооперативна) є основою радянської системи; вона є священною і недоторканною, і ті, хто намагатиметься вкрасти суспільну власність, будуть вважатися ворогами народу… вирішальна боротьба з крадіями суспільної власності — головне зобов’язання кожного органу радянської влади.

Закон продовжувався з визначень і висновків:

Центральний комітет і Рада народних комісарів СРСР цим постановляють…

Вважати власність колгоспів та кооперативів (врожай у сховищах тощо) еквівалентом державної власності.

Застосовувати каральні заходи як найвищу міру соціального захисту щодо розкрадання у колгоспах та колективної власності: застосовувати конфіскацію всього майна, що може бути заміненим на… позбавлення волі терміном не менш як десять років.[621]

Іншими словами, за крадіжку невеликої кількості їжі могли покарати десятьма роками ув’язнення в трудовому таборі або смертю. До цього часу такі покарання призначали за державну зраду. Тепер до селянки, яка вкрала декілька колосків пшениці з колгоспу, було таке ж ставлення, як і до військового, який зрадив країну під час війни. Закон не мав прецеденту навіть у СРСР. Лише декілька місяців до того Верховний Суд радянської Росії покарав людину, яка вкрала пшеницю з поля колгоспу, одним роком примусових робіт.[622]

Згідно з побажаннями Сталіна, у пресі розгорнули пояснювальню кампанію. Через два тижні після цього Закону «Правда» опублікувала звіт про справу «куркульки Грибанової», котра вкрала зерно з поля колгоспу «Червоний будівельник». Її засудили до розстрілу. Українська преса детально розповіла про три справи в Одесі, у тому числі про справу чоловіка та дружини, яких обох розстріляли за «крадіжку».[623] Інші опубліковані розповіді включали історію про розстріл селянина за жменьку пшениці, яку принесла з поля його десятирічна донька.[624]

Цей надзвичайний закон завдав непомірної шкоди. Наприкінці 1932 року протягом менш ніж шести місяців після його прийняття 4 500 осіб було розстріляно за його порушення. Набагато більше — понад 100 000 осіб — отримали десятирічний вирок і були вислані до трудових таборів. Продиктоване згори рішення про те, щоб надавати перевагу довготерміновим вирокам над смертною карою було вочевидь прагматичним: засуджені могли працювати на величезних нових промислових об’єктах системи ГУЛАГу — шахтах, фабриках, лісозаготівельних підприємствах, які тільки почали розбудовувати.[625]

У наступні тижні й місяці тисячі селян, котрі стали жертвами Закону від 7 серпня, потрапили до таборів. Згідно з офіційними даними (які не включають усіх арештів), кількість в’язнів ГУЛАГу із 1932 до 1934 року збільшилася майже удвічі, з 260 000 до 510 000 осіб. У табірної системи не було ні ресурсів, ні організаційних можливостей, щоб впоратися з цим величезним потоком людей, багато з яких були виснажені голодом. Як наслідок, смертність у ГУЛАЗі також зросла з 4,81 % у 1932 році до 15,3 % у 1933 році.[626] Проте дехто навпаки — в ув’язненні знайшов свій порятунок. Через багато років Сусанна Печура, котра потрапила до ГУЛАГу набагато пізніше, пригадала зустріч із однією ув’язненою, колишньою селянкою. Отримавши свою невелику добову пайку, жінка зітхнула і погладила маленький, твердий кусень хліба. «Хлібчику, мій малесенький шматочок хлібу, — ніжно прошепотіла вона, — не можу повірити, що вони дають нам тебе щодня!»[627]

Улітку 1932 року крадіжки були не єдиною сталінською проблемою. Незабаром після прийняття Закону від 7 серпня надійшов приголомшливий документ від ДПУ УСРР. Історик Террі Мартін, який першим відзначив його важливість, назвав цей документ «надзвичайним та унікальним».[628] Ймовірно раніше Сталін бачив подібні повідомлення. Можливо, цей документ був схожим на той, який став причиною спалаху його гніву в квітні, коли він запитував чи «радянська влада перестала існувати» в деяких районах України. Проте цього разу, із зростанням продовольчої кризи, його реакція була ще жорсткішою.

Як правило, ДПУ надсилало Сталіну доповіді, написані з використанням стереотипних фраз і висловів про ворогів і змови. Однак у серпні 1932 року ДПУ УСРР відправило йому безліч цитат без коментарів. Усі цитати були зібрані від інформаторів і стосувалися районних партійців, котрі дуже гостро виступали проти хлібозаготівельної кампанії. Як правило, такий вид інформації міг служити підставою для більш детального звіту. Цього разу інформація сама по собі настільки вражала, що її надіслали окремим листом.

Майже всі докази в документі свідчили про пряме заперечення наказів Москви. «Я не коритимусь даному плану хлібозаготівлі, — сказав один член партії, — я не хочу приймати цей план. Я не буду виконувати цей план заготівлі зерна». Після цього, повідомлялося спецорганами, він «поклав свій партійний квиток на стіл і вийшов з кімнати».

Реакція інших була схожою: «Боротися за виконання плану хлібозаготівель буде складно, але я знаю вихід із таких труднощів — направлю партквиток в РПК і тоді буду вільний».

І третій: «План хлібозаготівель приймати ми не будемо, тому що в такому обсязі його неможливо виконати, а піти на те, щоб знову залишити людей голодними — це злочин. Краще я зараз віддам свого партквитка, ніж обманом прирікатиму людей на голод».

І четвертий: «Я бачу, що цей план мене поховає, буду ставити перед партосередком питання про звільнення мене з роботи, бо інакше невдовзі мене виключать з партії за те, що не впорався зі своєю роботою і не виконав завдання партії».[629]

Навіть якщо б вони навмисно намагалися налаштувати радянського лідера проти України, працівники ДПУ не могли знайти кращого способу, бо цей звіт підтвердив усі найгірші побоювання Сталіна. Він давно вбачав чіткий зв’язок між проблемами хлібозаготівель та націоналізмом в Україні. Зараз він почув голосне відлуння подій минулого десятиліття: Громадянська війна, селянське повстання, більшовицька поразка. Його відповідь у листі до Кагановича була жорсткою:

Найголовніше зараз Україна. Справи на Україні геть погані. Погано по партійній лінії. Кажуть, що в двох областях України, здається, в Київській і Дніпропетровській близько 50 райкомів висловилися проти плану хлібозаготівель, визнавши його не реальним. В інших райкомах справи, подейкують, не кращі. На що це схоже? Це не партія, а парламент, карикатура на парламент…

Якщо не візьмемось саме зараз за виправлення становища в Україні, Україну можемо втратити. Майте на увазі, що Пілсудський не дрімає, і його агентура на Україні в багато разів сильніша, ніж думає Реденс чи Косіор. Майте також на увазі, що в Українській компартії (500 тисяч чоловік, хе-хе) є немало (так, немало) гнилих елементів, свідомих і несвідомих петлюрівців, нарешті — прямих агентів Пілсудського. Як тільки справи погіршаться, ці елементи відразу відкриють другий фронт усередині партії, проти партії. Найгірше — це те, що українська верхівка не бачить цих небезпек…[630]

Сталін продовжив перелік всіх необхідних, на його думку, змін для «оздоровлення» КП(б)У Він вирішив зняти свого свояка Станіслава Реденса з посади голови ДПУ УСРР. А замість нього повернути назад до України свого надійного союзника Балицького, що деякий час перебував в Москві на посаді заступника голови ОГПУ Це мало відбутися в жовтні. Він також хотів, щоб саме Каганович знову взяв на себе повну відповідальність за КП(б)У: «Ви отримуєте завдання перетворити Україну в найкоротший термін на справжню фортецю СРСР, дійсно зразкову республіку. Грошей для цього не шкодувати».[631] Він вважав, що це був слушний час для відновлення випробуваної в минулому тактики: «Ленін мав рацію, коли казав, що людина, яка не має мужності плисти проти течії, коли це необхідно, не може бути справжнім більшовицьким лідером…».

Він також вважав, що часу для цього було зовсім мало: «Я повторюю, що без цих і подібних заходів (ідейно-політичної роботи в Україні, перш за все в її прикордонних округах тощо) ми можемо втратити Україну…».[632]

Для Сталіна, котрий пам’ятав Громадянську війну в Україні, втрата республіки була надзвичайно небезпечною перспективою. У 1919 році селянське повстання в Україні привело Білу армію дуже близько до Москви; хаос в Україні в 1920 році допоміг польській армії проникнути вглиб радянської території. СРСР не міг собі дозволити знову втратити Україну.

8

Рішення, що призвели до голоду, 1932: Хлібозаготівлі, «чорні дошки» та кордони

Як євреї, котрих вивів Мойсей із рабства Єгипетського, так вимруть напівдикі, дурні, важкі люди російських сіл… їх замінить нове плем’я — грамотних, розумних, спритних людей.

Максим Горький, «Про російське селянство», 1922 рік[633]

9 листопада 1932 року, рано-вранці через два дні після урочистого святкування п’ятнадцятиріччя революції, дружина Сталіна, Надія Сергіївна Аллілуєва, застрелилася своїм маленьким пістолетом. Смерть настала миттєво.

Через кілька годин лікар оглянув її труп і повідомив, що причиною смерті є «відкрита рана серця». Невдовзі, після обміну різкими репліками з Молотовим і Кагановичем, він змінив свою думку. У свідоцтві про причину смерті лікар записав «гострий апендицит». Таке політичне рішення було абсолютно зрозумілим для найближчого оточення Сталіна: восени 1932 року всі вони знали, що самогубство Надії, незалежно від його справжніх мотивів, буде розтлумачене як форма політичного спротиву чи навіть як крик відчаю, протест проти поширення голоду.[634]

Правда це чи ні, але саме так і запам’ятали самогубство Надії. Багато років по тому їхня донька Світлана написала про «страшне, спустошливе розчарування» своєї матері в батькові та його політиці.[635] Балакучий осетинець, який познайомився з Надією на студентській вечірці, в 1929 році згадував, як вона співчувала Бухаріну — пізніше головному опоненту Сталіна, котрий виступав проти колективізації, і через те позбувся свого місця в Політбюро, а згодом і життя.[636] Голод став основною темою всіх розмов між однокурсниками в Промисловій академії, й кілька людей чули, як Надія засуджувала колективізацію. В останні місяці свого життя вона страждала від мігрені, болю в шлунку, різких змін настрою та нападів істерії. Зараз би в неї діагностували депресію. Однак тоді цю недугу пошепки пояснювали докорами сумління, розчаруванням та відчаєм.[637]

Зрозуміло, що в оточенні Сталіна були й інші незадоволені голодом. Того літа багато хто з найвищого керівництва партії, коли визирали крізь мереживні фіранки своїх добре оснащених поїздів, побачили страшні речі. Деякі з високопосадовців були достатньо сміливі, щоб розповісти про це вождю. У серпні 1932 року, під час відпочинку в Сочі, Сталін дістав листа від Климента Ворошилова, наркома військових і морських справ СРСР:

У Ставропольському краї я всюди бачив незорані поля. Схоже, ми марно сподівалися на добрий врожай. Коли їдеш Україною, то картина з вікна потягу виглядає ще гірше, ніж на Північному Кавказі… Вибач, що повідомляю тобі такі невеселі новини під час твоєї літньої відпустки, але не можу мовчати.[638]

Ще один поважний військовий діяч, герой Громадянської війни Семен Будьонний, також написав Сталіну зі свого поїзда: «Я дивився у вікно потягу і бачив втомлених людей у рваному одязі, наші коні сама шкіра та кістки…».[639] Коли небога Надії Kipa Аллілуєва їздила до Харкова, щоб відвідати свого дядька Станіслава Реденса, тодішнього голову ДПУ УСРР, вона теж побачила жебраків на залізничних станціях, виснажених людей з роздутими животами. Kipa розповіла про це матері, яка переказала це Сталіну. Він відмахнувся: «Вона ще дитина, і все вигадує».[640]

Інші, менш близькі більшовицькому лідерові люди, бачили або чули ті самі речі. До того часу Бухарін вже зрікся від своїх слів: у грудні 1930 року він заявив, що усвідомив необхідність знищення «куркулів» і «прямого розриву зі старою структурою».[641] Проте інші залишалися непохитними. Серед них був і Мартем’ян Рютін, колишній кандидат у члени ЦК та секретар одного з московських райкомів. У 1930 році Рютіна виключили з партії за «поширення право-опортуністичних поглядів», але, на відміну від Бухаріна, він залишився вірним своїм переконанням. Рютіна заарештували, але згодом звільнили. Він підтримував зв’язок з іншими партійцями, пізніше — опозиціонерами, і навесні 1932 року разом з ними проголосив створення опозиційної спілки. У серпні група зустрілася в передмісті Москви, щоб викласти на папері головні засади й принципи своєї політичної платформи (котра закликала до змін), а також «Звернення до всіх членів партії».[642] Обидва документи скопіювали та розповсюдили з рук у руки та поштою в Москві, Харкові та інших містах.

«Платформа Рютіна», як згодом її нарекли, в усьому недвозначно засуджувала Сталіна. Автори називали його «безпринципним політиканом», висміювали за спроби позиціонувати себе як продовжувача справи Леніна та звинувачували диктатора в терорі проти робітників і селян. Крім того, Рютін був обурений війною Сталіна з радянським селом і заявив, що політика «суцільної колективізації» не була добровільною, як стверджувала пропаганда, й зовсім не успішною. Навпаки:

«Суцільна колективізація» побудована не на реальному «повороті основних мас села в бік соціалізму», а на прямих і непрямих формах найлютішого примусу селян вступати до колгоспів. Не на покращенні їхнього стану, а на прямій і непрямій експропріації й масовому зубожінні… Наразі крики про куркулів з вуст Сталіна — це спосіб тероризування мас і прикриття свого банкрутства.

Це були не просто помилки, писав Рютін, а злочини. Він закликав своїх однодумців організувати повстання:

Для боротьби за знищення диктатури Сталіна здебільшого треба розраховувати не на старих вождів, а на нові сили. Ці сили існують, ці сили будуть швидко зростати. Нові лідери, нові організатори мас, нова влада неминуче буде з’являтися і надалі… Боротьба народжує лідерів і героїв. Ми повинні діяти.[643]

Документ було написано виразною більшовицькою мовою. Це може допомогти зрозуміти, чому Сталін, читаючи його, сприйняв Рютіна так серйозно. Він уже бачив революційний запал у минулому, і знав, що це може спрацювати знову. Після повідомлення інформатора ОГПУ у вересні Сталін почав діяти рішуче. Протягом кількох днів з партії виключили й заарештували двадцять одного члена, звинуваченого в причетності до «платформи Рютіна», у тому числі сина Григорія Петровського, голови ВУЦВК, а також самого Рютіна. Усіх їх засудили як контрреволюціонерів і невдовзі стратили. У таборах також загинули дружина Рютіна та один з його синів, а другого сина пізніше розстріляли.[644] У наступні роки читати «платформу Рютіна» або навіть просто почути про неї дорівнювало злочину, за який карали смертю.

Схоже, Сталін вважав, що погляди Рютіна були поширеними, особливо серед низових партійних працівників і серед людей, які мали щоденні контакти із голодним сільським населенням. Діяльність Рютіна загострила їхню чутливість до виявів невдоволення. Упродовж усього літа 1932 року Сталін читав звіти, які надходили з усіх куточків Радянського Союзу, в тому числі й тривожні з України. Найбільше їх надіслали на початку вересня. ОГПУ стверджувало, що на Північному Кавказі виявили контрреволюційну групу, яка виступала проти радянської політики через те, що «темпи суцільної колективізації були занадто швидкими».[645] По всьому СРСР ОГПУ попереджало своїх співробітників про «нову тактику куркулів» — тепер вони надсилали «фальшиві» скарги про голод. Такі випадки належало розслідувати: «Коли виявлятиметься брехня про голод, винуватців необхідно вважати контрреволюційними елементами».[646]

Смерть Надії, «платформа Рютіна», тривожні листи від близьких колег, приголомшливі новини з місць — усе це восени ще більше посилило Сталінову параною. Через постійне зростання невдоволень контрреволюція враз почала здаватись можливою. Історики давно розглядали події літа та осені 1932 року як каталізатор масових арештів та страт 1937–1938 років або Великого терору.[647] Але ці події також стали безпосереднім підґрунтям для екстраординарних рішень, які вплинули на Україну.

Тієї осені ще можна було все змінити. Кремль міг запропонувати продовольчу допомогу Україні та іншим зерновим регіонам СРСР, як уже зробив це в 1921 році, і як це спорадично робили в першому півріччі 1932 року. Держава могла перерозподілити всі наявні ресурси або завезти продовольство з-за кордону. Насамкінець можна було попросити міжнародної допомоги, як це було в 1921 році.

Натомість мова Сталіна про Україну стала різкою, так само як і про Північний Кавказ, де було багато українського населення. «Поставити собі за мету перетворити Україну в найкоротший термін на справжню фортецю СРСР, на справжню зразкову республіку», — це звернення Сталіна до Кагановича в серпні. «Оголосити догану керівництву Північного Кавказу за поганий темп хлібозаготівель», — заявив він.[648] Ці слова повторювали керівники на місцях. На початку жовтня генеральний секретар ЦК КП(б)У Станіслав Косіор звинуватив районних чиновників, які не змогли зібрати достатньо зерна, у «правих настроях». Протягом тижня українські області виконали лише 18 відсотків плану. Через кілька днів українське парткерівництво направило схильованого листа місцевим керівникам і застерігало, що «залишилося мало часу», та закликало «покінчити зі спокійним ставленням партійних, радянських органів… до саботажу всіх заготівель».[649] Незабаром після цього Молотов приїхав до Харкова, а Каганович вирушив на Північний Кавказ, щоб «боротися з класовим ворогом, який стояв за саботажем хлібозаготівель та посівної кампанії».[650]

До листопада 1932 року стало цілком зрозуміло, що осінній врожай не відповідатиме очікуваному плану. Він буде на 40 відсотків меншим, ніж передбачали плановики, на території СРСР у цілому, і на 60 відсотків нижчим в Україні.[651] Показовим є факт, що загальне падіння виробництва було не настільки драматичним, як у 1921 році, а протягом наступних кількох років воно залишиться приблизно таким самим. В усьому СРСР загальний врожай зернових за 1931–1932 роки становив 69,5 мільйона тонн (порівняно з 83,5 мільйонами в 1930–1931 роках); за 1932–1933 роки загальна кількість становила 69,9 мільйона тонн. У 1933–1934 роках СРСР заготував 68,4 мільйона тонн, а в 1934–1935 роках — 67,6 мільйона тонн. Але нереальні вимоги держави до селян — сподівання на те, що вони виконають недосяжні плани, створили відчуття повної невдачі. Наполягання Сталіна на заготівлі хліба, котрий, на його переконання, селяни приховували, у свою чергу, призвело до гуманітарної катастрофи.[652]

Восени така політика Сталіна неминуче призвела до голоду по всіх зернових регіонах СРСР. А проте в листопаді та грудні 1932 року він ще глибше ввігнав ножа в Україну, навмисно створив ще серйознішу кризу. Крок за кроком, послуговуючись бюрократичним стилем та нудною юридичною термінологією, союзне керівництво за допомогою своїх заляканих українських керманичів, влаштувало голод усередині голоду, винятково націлений на Україну та українців.

Низка директив, які вийшли восени, стосувалися хлібозаготівель — занесення на «чорні дошки» колгоспів та цілих сіл, закриття кордонів та кінець українізації, разом з інформаційною блокадою та надзвичайними обшуками, під час яких із селянських хат забирали все їстівне. Це був штучно створений голод, який зараз іменують Голодомором. Голодомор, у свою чергу, забезпечив передбачуваний результат: український національний рух повністю зник із радянської політики та суспільного життя. «Жорстокий урок 1919 року» було засвоєно, і Сталін не хотів його повторення.

Хлібозаготівлі

У липні 1932 року Сталін розмірковував над зниженням нереалістичного плану хлібозаготівель для України в майбутньому. Для нього це була зручна нагода продемонструвати свою великодушність. Восени, коли стало зрозуміло, що Україна ніколи навіть не наблизиться до заготівлі потрібної кількості зерна, він змінив свою тактику. Україні дійсно можна «дозволити» заготовити менше, ніж необхідно, навіть на 70 мільйонів пудів (1,1 мільйона тонн). Це означало, що всю кількість, яка залишилася, все одно необхідно зібрати, але таке завдання також було нереальним. 29 жовтня Молотов надіслав Сталіну телеграму, в якій підтвердив, що він наказав українцям прийняти знижений план до виконання «безумовно й повністю, та не знижувати нічого по мірчуку».[653]

18 листопада українські комуністи виконали його побажання, ухваливши резолюцію про те, що «повне виконання плану хлібозаготівель колгоспами та МТС є їхнім основним обов’язком». Це повинно було стати найвищим пріоритетом, включно зі збором запасів зерна, насіння, фуражу для худоби й, що найгірше, щоденних продуктів харчування. Фактично, як звичайним селянам, так і колгоспникам заборонили зберігати вдома взагалі будь-що їстівне. Навіть тим, кому в минулому дозволили залишити зерно, довелося віддавати його державі. Зерно, вирощене колгоспниками на власних присадибних ділянках, також забирали в хлібозаготівлю.[654] Жодних виправдань не брали до уваги.

Через кілька тижнів після цього розпорядження Каганович прибув до України, щоб простежити за його виконанням. Після гарячого обговорення справ у Політбюро ЦК КП(б)У котре тривало близько чотирьох годин, він надіслав телеграму Сталіну. Чимало українських комуністів просили залишити селянам трохи запасів продовольства для власного споживання, а також насіння для посівної кампанії наступної весни. Проте Каганович запевнив Сталіна, що він був незворушним: «Ми переконались, що “клопотання” про фонди, в тому числі й насіннєві, серйозно гальмують і псують справу хлібозаготівель».[655] Через два дні, 24 грудня КП(б)У припинила свій опір. Керівництво врешті-решт здалося й зобов’язало всі колгоспи, які не виконали плану хлібозаготівель, «у п’ятиденний строк вивезти всі без винятку наявні колгоспні фонди, у тому числі й насіннєвий».[656]

Зерно було не єдиною їжею, котру Москва тепер вирішила «вичавити» з України. У минулому в неврожайні роки селяни виживали завдяки худобі та вирощеним на городах овочам. Під час неврожаю 1924 року радянські агрономи відзначили, що молочна промисловість та птахівництво фактично зросли.[657] Восени 1932 року одноосібники та колгоспники були змушені відмовитися від своїх запасів насіння. Водночас за невиконання плану хлібозаготівель їх обкладали натуральним штрафом «у вигляді встановлення додаткового завдання з м’ясозаготівель у розмірі 15-місячної норми здачі». Для одноосібників додатково ввели штраф у розмірі «річної норми здачі картоплі». Фактично цей закон змушував сім’ї віддати державі всі запаси картоплі, а також худобу, в тому числі корів, яких з березня 1930 року колгоспникам дозволили тримати в приватній власності.[658]

Для того, щоб ніхто не протестував або не протистояв цим наказам, Сталін 1 січня 1933 року надіслав до Харкова телеграму, в якій вимагав від партії застосовувати Закон про «Охорону соціалістичної власності» від 7 серпня, і карати всіх колгоспників та одноосібників України, які нібито ховали зерно. [659] Історик Станіслав Кульчицький стверджує, що ця телеграма партійного лідера в такий складний період стала сигналом для початку масових обшуків та переслідувань. Проте це його власне тлумачення, а не підтверджений доказами факт, адже Сталін не давав або не зберіг такого письмового наказу. Втім, на практиці ця телеграма змусила українських селян робити фатальний вибір. Вони могли відмовитися від запасів зерна й померти від голоду, або могли сховати деякі запаси зерна, ризикуючи бути заарештованими, страченими або позбавленими решти їжі, після чого вони також померли б від голоду.[660]

Через два з половиною тижні союзний уряд видав інший наказ, який на позір мав пом’якшити удар. У дивно складеній заяві Рада народних комісарів відмовилась від неефективних способів заготівлі продовольства, котрі застосовували по всій країні (плани, що постійно зривалися, зустрічні плани) й запропонувала селянам податок у формі фіксованого відсотку від продукції, яку вони виробляли. Однак існувала одна ремарка: податок набирав чинності лише влітку 1933 року. До цього часу убивчі хлібозаготівлі продовжувались.[661] Іншими словами, Сталін знав, що застосовані методи завдають шкоди, і він знав, що вони приречені на поразку з погляду економіки. Проте він продовжив хлібозаготівлі протягом ще кількох місяців, які стали фатальними для мільйонів.[662]

Звичайно, взимку 1933 року він не запропонував жодної додаткової продовольчої допомоги, а також не сповільнив темпи збору хліба. Експорт продовжувався, зерно й надалі витікало з СРСР, хоча й повільніше, ніж у минулому. З весни 1932 року радянські представники зовнішньої торгівлі скаржились на скорочення кількості хліба для експорту. В Одесі ті службовці, які відповідали за доставку, також нарікали, що вони отримують неякісне та погано запаковане зерно. Раніше радянським чиновникам було спеціально доручено приймати західних підприємців, водити їх на вечерю й підлещуватися до них усіма можливими методами, щоб у такий спосіб компенсувати запізнення поставок зерна або взагалі скасованих поставок.[663] Такі дії мали продовжуватися й у 1932 році, тому що в цьому році рівень експорту впав ще більше, як вже було згадано.[664]

Проте розміри експорту хліба ніколи не падали до нуля. Також не припинявся й експорт інших видів продуктів харчування. У 1932 році СРСР вивіз з України більш ніж 3 500 тонн вершкового масла та 586 тонн сала. У 1933 році ці показники зросли до 5 433 тонн вершкового масла та 1 037 тонн сала. Протягом цих двох років радянські експортери продовжували відправляти яйця, птицю, яблука, горіхи, мед, варення, рибні, овочеві та м’ясні консерви — їжу, якою можна було допомогти голодній Україні.[665]

«Чорні дошки»

У листопаді та грудні 1932 року, коли прийняття нових «безумовних до виконання» планів хлібозаготівель стало невідворотним, КП(б)У розширила та формалізувала республіканську систему «чорних дошок». Термін «чорна дошка» не був чимось новим. З перших днів свого перебування при владі більшовики боролися з проблемою низької продуктивності праці. У зв’язку з тим, що ані керівники, ані пересічні працівники державних організацій не мали жодних ринкових стимулів до сумлінної й самовідданої роботи, держава створила складні схеми винагород та покарання. Зокрема, на багатьох заводах імена найуспішніших працівників заносили на «червоні дошки», а найменш працьовитих і недисциплінованих — на «чорні дошки». У березні 1920 року Сталін виголосив промову на Донбасі, в якій особливу увагу звернув на необхідність «заохочувати певні групи» і нагороджувати «червоними медалями» очільників робітничих бригад, «так, як це відбувається в армії». У той же час тих громадян, які не хотіли працювати, потрібно «тягнути за вуха»: «Для таких нам потрібні чорні дошки». Протягом 1919–1921 років більшовики заносили на «чорні дошки» цілі села, якщо ті не виконали вимоги хлібозаготівель.[666]

У 1932 році «чорні дошки» повернулися як інструмент посилення хлібозаготівель. Незважаючи на те, що до певної міри їх використовували в усіх інших зернових регіонах СРСР, спершу на «чорні дошки» почали заносити колгоспи та села саме в Україні, і застосовували ці заходи в республіці ширше та суворіше. З початку того року обласні та місцеві органи влади вписували на «чорні дошки» колгоспи, радгоспи та навіть цілі села, які не змогли виконати свої плани хлібозаготівель: для них визначали ряд колективних покарань і репресій. Наприкінці літа місцеві керівники заносили на «чорні дошки» все більше колгоспів та населених пунктів. У листопаді ця практика стала настільки широкомасштабною, що майже в кожному районі України були селища та колгоспи, занесені на «чорні дошки».[667]

По всій республіці в газетах з’являлися назви сіл, яких занесли на «чорні дошки», разом із відсотком виконання хлібозаготівель. Наприклад, у вересні 1932 року в Полтавській області з’явилася одна із таких статей з простим заголовком «Чорна дошка», виділена чорною рамкою. Цей список містив сім сіл, кожне з яких виконало від 10,7 до 14,2 відсотків річного плану.[668]

Оскільки записи вели окремо по кожній області України, загальну кількість об’єктів, занесених на «чорні дошки», визначити досить складно. Проте до кінця року по всій республіці було сотні і тисячі таких сіл, колгоспів та радгоспів.[669] Щонайменше сімдесят дев’ять районів було занесено на «чорні дошки» повністю, а ще 174 — частково, що становило майже половину від загальної кількості районів республіки.[670] Хоча об’єкти відбирали місцеві лідери, Москва виявляла жвавий інтерес до цього процесу. Каганович особисто наполягав на тому, щоб систему «чорних дошок» поширили й на Кубань, де переважало українськомовне населення.[671] Кубань привернула до себе негативну увагу ще кількома роками раніше, коли ентузіасти українізації почали пропагувати тут вивчення та підтримку української мови. Тепер сам Каганович взяв на себе відповідальність за склад комісії, створеної для боротьби з подвійною проблемою: хлібозаготівлями й націоналізмом. 4 листопада керівництво Північного Кавказу опублікувало список з п’ятнадцяти козацьких станиць, занесених на «чорну дошку».

Організували ряд заходів, спрямованих проти колгоспів, занесених на «чорні дошки». У телеграмі, розісланій в усі області, ЦК КП(б)У заборонив постачання будь-яких промислових або мануфактурних товарів в райони, які не виконали планів хлібозаготівель і потрапили на «чорні дошки». Спочатку ця заборона не стосувалася гасу, солі й сірників. Через два тижні в телеграмі з Москви Молотов наказав Косіору заборонити поставку і цих трьох життєво необхідних товарів. Після того, як заборона набувала чинності, будь-якому селянину, який ще міг мати будь-яку їжу, стало дуже складно її приготувати.[672]

Наступною стала повна заборона на торгівлю. Попередній указ 1932 року позбавив селян можливості торгувати зерном і м’ясопродуктами, якщо їхні господарства не виконали плану хлібозаготівель. Таким чином, райони, які не виконали план, а це включало більшу частину України, відтепер не могли легально торгувати зерном, насінням, борошном або хлібом у будь-якому вигляді. Того, кого ловили на торгівлі будь-чим із перерахованих вище товарів, заарештовували. Міліціонери конфісковували з ринку зерно, борошно та вже спечений хліб. Селяни з колгоспів, які не виконали плану, не могли купувати чи вимінювати зерно, або взагалі володіти зерном у законний спосіб — усе зерно мали здати державі по хлібозаготівлі.

Черговий наказ Політбюро ЦК ВКП(б) був спрямований на те, щоб очистити від «контрреволюційних елементів» райони, занесені на «чорні дошки». Місцеві активісти на Кубані отримали право проводити власні «судові процеси» над «саботажниками». Протягом кількох тижнів депортували 45 000 чоловік, а в їхні хати вселилися демобілізовані червоноармійці та колгоспники з інших областей.[673] Каганович добре знав, з якою метою кубанські станиці заносили на «чорні дошки». Як він писав Сталіну, «… треба, щоб усі кубанські козаки знали, як у 1921 р. переселяли всіх терських козаків, котрі противились радянській владі. Так і зараз — ми не можемо, щоб кубанські землі, землі золоті, не засівалися й поросли бур’янами, щоб на них плювали, щоб з ними не рахувались… ми переселимо вас».[674]

«Чорні дошки» мали продемонструвати «безглуздість» селянського опору в Україні. На відміну від Росії та Білорусі, де «чорні дошки» поширювали на виробників зерна, в Україні їх застосували практично до будь-якого суб’єкта господарювання. Цілі райони значилися на «чорних дошках». МТС, лісопромислові підприємства та всілякі провінційні підприємства, які лише віддалено мали відношення до виробництва зернових, були на «чорних дошках». Як пише один історик, «чорна дошка» стала універсальною зброєю, спрямованою проти всіх селян України.[675] На «чорну дошку» потрапляли не тільки селяни, а й ремісники, медсестри, вчителі, державні службовці — всі, хто жив у селі або працював на підприємстві, занесеному на «чорну дошку».

Кількість населених пунктів, занесених на «чорну дошку», збільшувалася, відповідно розширювався й спектр репресивних заходів. Як і всім районам, що не виконали план, занесеним на «чорні дошки» населеним пунктам було заборонено отримувати будь-які фабричні товари, а завдяки Молотову — також гас, сіль і сірники. Керівники змусили селян повернути центральним органам влади будь-які товари промислового призначення — одяг, меблі, реманент (їх зберігали у магазинах і на складах).

Також запровадили фінансові репресії: занесені на «чорні дошки» колгоспи та підприємства повинні були повернути кредити. У деяких випадках всі їхні гроші конфісковували: держава могла закрити банківські рахунки та змусити всіх працівників сплачувати колективну заборгованість. Держава забороняла помел зерна, що унеможливило місцеве виробництво борошна (якщо в когось ще залишилось зерно) для випічки хліба. Занесені на «чорні дошки» колгоспи не могли користуватися послугами МТС, тобто всі сільськогосподарські роботи мали виконувати вручну або з використанням худоби.[676] У деяких місцях за виконанням репресій стежили спеціальні бригади — групи червоноармійців або чекістів, котрі блокували доступ мешканців села, занесеного на «чорну дошку», до найближчого ринку.[677]

Іноді до окремих колгоспів застосовували додаткові репресії. Після того, як у листопаді 1932 року селище Городище Вороши-лівського району Донецької області було занесене на «чорну дошку», місцеві керівники зауважили, що репресії не мали належного ефекту. Городище знаходилося біля великої залізничної станції Дебальцеве, де відбувалося багато незаконних торгових операцій.

Чимало селян були ремісниками або працювали в сусідніх шахтах, вони мали обширні зв’язки, а також приватні ділянки землі. Тому вони знаходили способи, щоб роздобути необхідні продукти. До того ж Городище мало підозріле минуле: як повідомляв районний партійний комітет, під час Громадянської війни в селі було багато «бандитських угруповань, конокрадів та інших злодіїв». Колективізація тут «зіткнулася з активним опором», де не останнє місце належало «великій куркульській громаді». Керівники району вирішили зробити правила для Городища ще жорсткішими. Вони вимагали дострокового повернення 23 500 рублів позики, яка була надана колгоспу. Було вилучено три трактори і конфісковано весь насіннєвий фонд. Стягувалися «м’ясні штрафи», що означало вилучення худоби, і конфісковували садові ділянки в шахтарів. Районні керівники організували звільнення 150 мешканців Городища з місцевих заводів за невиконання їхніми родинами планів хлібозаготівель. Нарешті, вони заарештували та притягли до суду керівництво колгоспу та попередили всіх мешканців селища, що якщо «саботаж» не припиниться, то їх депортують і замінять «сумлінними колгоспниками». Їхні будинки конфіскують, і там оселяться «робітники заводів і фабрик, які потребують житла».[678]

Теоретично, головною метою «чорних дошок» було переконати селян працювати краще та виробляти більше зерна. Проте на практиці вони мали зовсім інший ефект. Без зерна, худоби, знарядь праці, грошей, можливості взяти кредит, торгувати чи працевлаштуватися мешканці сіл, занесених на «чорні дошки», не могли ні виростити, ні приготувати, ні придбати будь-що їстівне.

Кордони

Коли українські селяни почали потерпати від голоду, у влади з’явилася ще одна проблема: як запобігти тому, щоб люди, котрі голодують, не залишали свої будинки в пошуках їжі.

Питання не було новим. Вже в 1931 році ДПУ попереджало про «систематичні» виїзди селян із українських сіл, і кількість їх продовжувала зростати.[679] У статистичних звітах ДПУ чисельність сільських робітників стрімко знижувалась, адже люди тисячами втікали з колгоспів.[680] У січні 1932 року ситуація раптово погіршилась. У звіті, котрий Сталін отримав від Всеволода Балицького, стверджували, що понад 30 000 людей покинули УСРР протягом попереднього місяця.[681] Роком пізніше українське ДПУ показало ще більш тривожні підрахунки: між 15 грудня 1932 року та 2 лютого 1933 року майже 95 тисяч селян залишили свої оселі. Державне політичне управління не визнавало, що люди йдуть, бо вони — голодні: «Основний контингент від’їждаючих осіб — це одноосібники і твердоздавці, котрі не виконали свої зобов’язання з хлібозаготівель і бояться репресій». Хоча водночас зазначалося, що окремі селяни пояснюють втечу «незабезпеченістю хлібом та побоюваннями продовольчих труднощів».[682]

Деякі селяни перетинали українсько-російський кордон у пошуках їжі. «Коли в них закінчилася картопля, — згадує один український робітник, — люди почали ходити до російських сіл і вимінювати одяг на їжу. Цікаво, що за межами Харкова, де починається російська територія, голоду не було».[683] Дійсно, чиновники в російських районах уздовж українського кордону вже почали скаржитися на наплив українців на початку 1932 року. «Натовпи» окремих людей, цілі сім’ї з маленькими дітьми і старими переходили кордон, шукали, де купити або просто попросити хліба. «Ситуація стає загрозливою», — написав секретар Кантемирівського районного комітету до Центрально-Чорноземного обкому партії. В його листі також згадувалось про «моральний вплив» голодних прибульців на місцевих колгоспників та збільшення кількості крадіжок.[684]

Через кілька тижнів група білоруських робітників написала листа до ЦК КП(б)У Вони запевняли, що українці, котрі голодують, блокують їхні дороги та залізниці:

І правда, шкода, коли дивишся, як голодні українці жебракують, а коли запитуєш, чому не працюєте у себе вдома, то відповідають, що немає насіння, і в колгоспах нема чого робити, і забезпеченість погана. Взагалі, факт залишається фактом, що мільйони людей блукають голі, голодні по лісах, станціях, містечках і колгоспах Білорусі, й просять шматок хліба.[685]

А проте українці продовжували покидати батьківщину, не в останню чергу тому, що в Росії та Білорусі дійсно було більше продуктів харчування. Наприкінці жовтня 1932 року батько молодої дівчини вирушив до Ленінграда. Виїхавши таємно посеред ночі, її родина через кілька тижнів приєдналась до батька, незважаючи на переповнені голодними селянами станції: «Тоді ні Москва, ні інші міста коло неї не голодували. Цього тернового вінка тільки Україна вдостоїлась». Ця сім’я вижила тільки тому, що змогла здійснити таку важку й далеку подорож на північ.[686]

Так само робили багато селян: у січні 1933 року ДПУ звітувало, що на станції Лозова було куплено 16 500 міжміських квитків, і 15 000 квитків у Сумах — обидва міста Харківської області в північній частині України.[687] Десятки тисяч людей намагалися виїхати з республіки. До кінця 1932 року залізничні станції по всій Україні були переповнені виснаженими людьми в лахмітті, котрі намагалися випросити в пасажирів їжу та квитки, адже в більшості селян вже не залишилося грошей. Хлопчик, який в той час подорожував разом із своєю матір’ю, бачив трупи на залізничному вокзалі Харкова і спостерігав, як молода дівчина, схопивши курячі кістки з підлоги в буфеті вокзалу, почала їх гризти. Ті, хто встиг сісти на поїзд, ховалися під лавками; провідники виштовхували їх, але багато селян все одно намагалися сісти на потяги.[688] Ці самі натовпи дуже стурбували Ворошилова, Будьонного та Kipy Аллілуєву влітку 1932 року. Восени того ж року та взимку 1933 їх кількість тільки зросла.

Інші намагалися втекти за море. Один із надзвичайно спостережливих італійських консулів, цього разу в Батумі, у січні 1933 року підрахував, що «кожен пароплав, який прибував з Одеси, — а їх приходить три щотижня, — доставляв зазвичай від однієї до двох тисяч українців». Мабуть, раніше українці намагалися знайти й купити в Батумі їжу, борошно або насіння, яке можна було б вдома з’їсти або продати і отримати прибуток. Однак наприкінці осені масовий рух людей набув характеру напливу біженців, при цьому тисячі людей намагалися оселитися в районах «більш багатих на засоби існування, з більшими можливостями здобути харчі».[689]

Як і в 1930 році, деякі селяни намагалися покинути країну. У жовтні 1932 року Марія Блажеєвська, етнічна полька, перейшла кордон Польщі з боку України, прикидаючись прачкою. Під час прання одягу на річці Збруч, яка тоді слугувала кордоном, жінка проскочила на іншу сторону разом із дочкою та двома синами. «З 1931 року, — розповіла вона польській поліції, — життя в рад[янській] Росії… перетворилося на нестерпні муки, оскільки радянська влада забрала в нас майже все зерно та худобу, залишивши настільки мало, що цього не вистачало навіть для найскромнішого життя».[690] П’ятнадцятирічний Лех Возняк, брата якого заслали до Сибіру, також втік у жовтні та розповів про наступне: «Нас вигнали з нашого власного будинку… ми з братом працювали в лісі, але все одно не могли себе прогодувати. Оскільки на даний час ніякої роботи не було і я помирав від голоду, 15 жовтня я разом із мамою Малгожатою та моїм братом Броніславом втекли з Рад[янської] Росії до Польщі».[691]

Решта також намагалися втекти, але їм не вдалося. Через кілька місяців після того, як Марія та її діти прослизнули за кордон, група з шістдесяти людей намагалася перейти річку Збруч. Лише чотирнадцятьом це вдалося; інші потонули або були розстріляні прикордонниками. Ще 250 сімей намагались перетнути кордон взимку 1932–1933 років. До грудня 1932 року Міністерство внутрішніх справ Польщі створило спеціальну комісію в справах українських біженців, включивши до її складу по одному представнику від Червоного Хреста та Ліги Націй.[692]

Інші все ще намагалися йти, їхати або сідати на поїзди, які прямують до українських міст. Якби вони пішли трохи раніше, якби вони мали родичів, які б могли зустріти їх, і якби вони були достатньо міцними для роботи, вони б вижили. Багато «куркулів» ще раніше врятувалися від депортації, переїхавши до Києва та Харкова, а також до шахт і заводів Донецька. Але наприкінці 1932 року кількість населення почала збільшуватися, і міста, особливо Київ, Харків та Одеса, більше не могли з цим впоратися. Один свідок подій осені 1932 року так згадував про «неспокійний настрій» у Харкові:

Їжі не було. Були довгі черги, а в газетах було багато балачок про хлібозаготівлю, про те, як антирадянські елементи, так звані «куркулі» або «кулаки», нібито ховають зерно від уряду… Хліб, який можна було придбати за картки, продавався дуже нечасто. Черги починали формуватися ще вночі, але нерідко їх розганяла міліція. Для того, щоб замаскувати ситуацію, хліб продавали не в магазинах, а на вулиці.[693]

Коли ще більше селян з’явилося в центрі Харкова, ситуація погіршилася. Їх можна було легко відрізнити через порваний одяг і босі ноги. У зв’язку з тим, що оплату праці здійснювали трудоднями, у селян не було грошей, і вони не могли купити ні їжі, ні одягу. Містяни, в яких також було небагато їжі, і життя яких залежало від карток, інстинктивно тримались подалі від селян. До зими селянам у місті було трохи краще, ніж тим, хто залишився вдома:

Багато селян просто блукали вулицями. Їх можна було зустріти будь-де: старих, молодих, дітей і немовлят. Погіршення їхнього фізичного стану стало очевидним, це було помітно з того, як вони рухались. Промінь життя згасав у сумних очах на похмурих та іноді розпухлих обличчях. Вони були голодні, виснажені, обірвані, брудні, замерзлі і немиті. Деякі з них наважувалися стукати в двері людей або, можливо, у вікна, а інші ледве могли простягнути свої руки, благаючи про дрібку їжі. Ще частина просто сиділа біля стін, нерухомо та мовчки.[694]

Ще один запам’ятав селян на ринках:

Матері з дітьми на руках вражали найбільше. Вони рідко спілкувалися з іншими. Я пам’ятаю, як побачив одну матір, яка була більше схожою на тінь, ніж на людину. Вона стояла біля дороги, а її маленька дитина, схожа на скелет, замість того, щоб смоктати порожні груди своєї матері, смоктала свої маленькі пальчики, вкриті напівпрозорою шкірою. Я не знаю, скільки я бачив нещасних, яким вдалося вижити. Кожного ранку, по дорозі на роботу, я бачив тіла (які пізніше забирали) на тротуарах, в канавах, під кущами або деревами.[695]

У зв’язку з напливом людей, муніципальні органи влади одночасно намагатися впоратися з різними видами кризи. Сироти почали наповнювати дитячі будинки в містах, тому що багато батьків залишали там своїх дітей з надією, що вони виживуть. Мертві тіла спричиняли санітарну кризу. У січні 1933 року з вулиць Києва довелося прибрати 400 трупів. У лютому кількість зросла до 518, а тільки за перші вісім днів березня їх нараховували вже 248.[696] Проте це були лише офіційні цифри. Багато свідків у Києві та Харкові згадують про вантажівки, які в той час кружляли по місту, і людей, які забирали померлих з вулиць і завантажували їх у такий спосіб, наче ніхто і не збирався думати про їхній підрахунок.

Жебраки з сільської місцевості додавали клопоту мешканцям міста, котрим також не вистачало їжі. Настрої невдоволення в самому Харкові зростали особливо швидко. Тієї весни італійський консул повідомив, що кілька тисяч людей напали на міліціонерів, які мали розподіляти хліб у одному із передмість. В іншій частині міста розгніваний натовп напав на дві пекарні, вкрав борошно і зруйнував будівлю. Міліція у відповідь почала вживати спеціальних запобіжних заходів. Консул повідомив, що одного ранку, приблизно о четвертій, Харківська міліція заблокувала бічні вулиці навколо пекарні, де сотні людей чекали всю ніч, щоб купити хліб. Вони побили натовп і відтіснили людей до залізничного вокзалу. Потім заштовхали їх у поїзди й вивезли з міста.

Відтік людей і надалі деморалізував сільських мешканців, тому що величезна міграція зробила життя тих, хто залишився, ще важчим. Восени 1932 року один партієць у Вінницькій області у відчаї звернувся до Сталіна з проханням про допомогу:

Все селянство їде, тікає із сіл, аби врятуватись від голоду. У селах щодня гинуть від голоду по 10–20 сімей, діти втекли хто куди, всі залізничні станції переповнені селянами, які намагаються виїхати. На селі не залишилось ні коней, ні худоби. Голодних селян-колгоспників голод змушує кидати все та йти світ за очі… Казати про виконання посівної кампанії не доводиться, бо відсоток селян у наших селах лишився малий і всі охляли від голоду.[697]

Те, що дійсно хвилювало радянську владу, — це політичне значення цього масового руху людей. По всьому Радянському Союзу, на Півночі та на Далекому Сході, на українськомовних територіях Польщі та в самій Україні, українці, які переміщалися, не тільки поширювали новини про голод, а й нібито розповсюджували свої контрреволюційні настрої. Оскільки їхня кількість різко зросла, союзний уряд нарешті заявив, що вже не може бути жодних сумнівів у тому, що «втеча мешканців із сіл та масовий виїзд з України минулого і цього року були організовані ворогами радянського уряду… агентами із Польщі, з метою поширення пропаганди серед селян».

Рішення було знайдено. У січні 1933 року Сталін і Молотов просто закрили кордони України. Будь-який український селянин, який перебував за межами республіки, мав бути повернутий до місця свого проживання. Залізничні квитки більше не продавали українським селянам. Тільки ті, хто мав дозвіл, міг залишити батьківщину, а в дозволах, певна річ, відмовляли.[698] Кордони Північного Кавказу також були закриті, й закрили кордони Нижнього Поволжя.[699] Упродовж усього голоду кордони залишалися закритими.

Окремо продовжували роботу над внутрішньою паспортною системою, яку остаточно запровадили в грудні 1932 року. На практиці це означало, що кожному, хто проживав у місті, потрібен був документ на проживання — внутрішній паспорт, а селянам такі документи не видавали. У поєднанні з цим новим законом Харків, Київ та Одесу мали очистити від «надлишкових елементів» із сільської місцевості.[700] Міських жителів заспокоїли: нові заходи сприятимуть «розвантаженню міст та очищенню від куркульських кримінальних елементів».[701]

Ці обмеження були запроваджені з небувалою швидкістю. Протягом декількох днів ДПУ УСРР отримало підкріплення з Москви. На дорогах, які вели із України, та вздовж основних шосейних доріг до міст з’явилися кордони. З 22 по 30 січня 1933 року керівник ОГПУ Генріх Ягода розповів Сталіну та Молотову, що його люди затримали 24 961 особу, котрі намагалися перетнути російський кордон, з яких дві третини приїхали з України, а решта — з Північного Кавказу. Більшість примусово повернули додому, хоча під слідством ще перебувало вісім тисяч осіб, і понад тисячу було заарештовано.[702]

Ще більше роботи, на думку співробітників ДПУ в Росії, було в їхніх колег в Україні. У лютому вони повідомили, що встановили «беззастережну заборону на видачу будь-якого проїзного документа», завдяки котрій жоден селянин не міг легально залишити своє село. Крім того, вони створили «мобільні патрулі», які затримали більш як 3 800 осіб на дорогах та понад 1 000 осіб на залізниці. Вони мобілізували «таємних агентів» та «активістів села», щоб виявити «організаторів виїзду» та допомогти їх заарештувати.[703]

Ефект був таким, наче між Україною і Росією відтепер існує видимий кордон. Польський дипломат, який подорожував машиною з Харкова до Москви в травні 1933 року, був ошелешений:

Те, що мене найбільше вразило впродовж усієї подорожі, була різниця у вигляді сіл в Україні і в сусідній (російській) Чорноземній області… Українські села занепадають, вони порожні, покинуті та жалюгідні, будинки напівзруйновані, з осунутими дахами; в полі зору жодного нового будинку, діти та старі люди більше схожі на ходячі скелети, немає навіть натяку на худобу… Після того, як я опинився в [Росії], склалося враження, наче я перетнув кордон між Радянським Союзом та Західною Європою.[704]

Щоб зберегти видимість порядку, міліціонери також почали завертати всіх селян, які намагались потрапити в міста. Радянський письменник Василь Гроссман, який під час голоду працював на Донбасі, пізніше згадував, що «на дорогах були поставлені заслони, щоб не дати селянам дійти до Києва. Але ті йшли в обхід, лісами, болотами, будь-якими способами намагалися туди дістатися».[705] Ті селяни, яким вдалося зробити це, пробирались через підліски та чагарник.[706] Проте навіть ті, хто потрапив у черги за хлібом, не обов’язково його отримував, як згадував ще один житель Києва: «Міліція забирала селян з цих черг, заштовхувала їх у вантажівки та вивозила за місто».[707]

Галина Кириченко бачила, як у Харкові міліціонери забирали людей із черг за хлібом. Їх забирали до вантажних автомобілів, згадує вона, і везли так далеко за місто, щоб ті не могли повернутися: «Виснажені, вони помирали десь на дорозі». Міліція також шукала на вулицях людей, які намагалися купити або обміняти хліб. Це викликало підозру, адже мешканці міста мали доступ до продуктових карток, а службовці і робітники харчувалися в їдальнях. Кириченко, тоді їй було тринадцять років, кілька разів сама втікала від міліції.[708]

Українці в містах бачили, що відбувалося, й поширювали про це чутки. Батько Марії Уманської розповідав їй, як він допомагав збирати селян та їх дітей на вулицях Харкова. Тоді йому пояснили, що селян нагодують і відвезуть додому, але згодом він почув іншу історію: вночі живих та мертвих кидали на вантажівки, відвозили до балки за містом і викидали: «Говорили, що враження було таке, наче земля ворушиться».[709] Олена Кобилко чула таку ж історію: селян, знайдених на вулицях Харкова, «садили у вантажні поїзди, відвозили за місто у поле, щоб вони там померли, і ніхто цього не бачив», і тоді, живих або мертвих, їх кидали до ями.[710]

Ці історії, безумовно, доходили і до сіл, на що й розраховувала влада. Селяни знали, що навіть коли вони залишать село без дозволу місцевої влади, то їх силоміць повернуть додому або кинуть помирати в полі. Висновок Лева Копелєва був жорстоким: паспортна система заклала адміністративний і судовий наріжний камінь для нового кріпацтва, скувала селянство, як це було до звільнення 1861 року.[711]

9

Рішення, що призвели до голоду, 1932: Кінець українізації

Вони поставили свої таланти на службу куркулям та українським контрреволюційним націоналістам і навіть зараз не виказують жодних змін у творчості на знак того, що вони готові повністю служити інтересам партії, радянського уряду та робітникам великої соціалістичної батьківщини — СРСР.

Іван Микитенко пояснює, чому деяким українським літераторам відмовили у членстві в Спілці письменників, 1934 рік[712]

Кожному, хто знав українське село, було зрозуміло, що восени 1932 року голод набуде небувалого розмаху й загине багато людей. Така надзвичайна катастрофа вимагала надзвичайного пояснення. Тож у грудні того року Політбюро ЦК ВКП(б) запропонувало таке пояснення. Майже водночас з оприлюдненими постановами про вилучення продовольства й «чорні дошки» було видано дві таємні постанови від 14 та 15 грудня відповідно, котрі відкрито звинувачували українізацію в зриві хлібозаготівель.

У контексті ширшого загальносоюзного голоду 1932–1933 років ці дві постанови є унікальними, як і події, котрі незабаром відбулися. Під час голоду в деяких регіонах дійсно вжили особливих заходів. Цілком можливо, що причина вищої надсмертності серед селян Поволжя полягала в їхній сумнівній відданості новому режимові — там застосували деякі методи, котрі практикували в Україні, включно з масовими арештами комуністичних керівників, хоча й у меншому масштабі, ніж в УСРР.[713] У Казахстані режим блокував традиційні кочові маршрути та вилучав худобу, щоб прогодувати російські міста, тим самим прирікши етнічних казахів-кочовиків на жахливі страждання. Понад третина всього населення, а це 1,5 мільйона людей, загинуло під час голоду, який ледве зачепив слов’янське населення Казахстану. Ця боротьба з кочовиками, яку ще іноді називають «седентаризацією» (переходом від кочового до осілого способу життя), стала ще однією формою радянізації та очевидним наступом на непокірну етнічну групу.[714] Однак більше ніде невдачі в сільському господарстві так чітко не пов’язували з питанням національної мови та культури, як в Україні та на Північному Кавказі, з його значним українськомовним населенням.

У першій зі згаданих постанов провали в хлібозаготівлях в Україні та на Північному Кавказі пояснювали «слабкою роботою та відсутністю революційної пильності» в місцевих партійних організаціях. Останні намагалися всіляко продемонструвати відданість СРСР, партійні комітети нижчого рівня в значній частині районів буцімто наскрізь заполонили «контрреволюційні елементи — куркулі, колишні фіцери, петлюрівці, прихильники Кубанської ради та ін.». Вони були прихованими зрадниками і закріпилися в самому серці партії та державного чиновництва:

[Вони] зуміли обійняти в колгоспах посади голів або впливових членів адміністрації, рахівників, бригадирів біля молотилки і т. д., зуміли потрапити до сільрад, земорганів, кооперації й зараз намагаються скерувати роботу цих організацій проти інтересів пролетарської держави та політики партії, намагаються організувати контрреволюційний рух, саботаж хлібозаготівель, саботаж посівної…

… найлютішими ворогами партії, робітничого класу та колгоспного селянства є саботажники хлібозаготівель з партквитком у кишені, котрі організовують обман держави, дворушництво і провал завдань партії та уряду на догоду куркулям та іншим антирадянським елементам.[715]

Як пояснювала постанова, в усьому була винна українізація: вона відбувалась «механічно», без урахування поставлених перед нею завдань. Замість захисту інтересів СРСР, українізація полегшила створення таємних контрреволюційних осередків у державному апараті «буржуазно-націоналістичним елементам, петлюрівцям та іншим». Ця проблема існувала не тільки в Україні. Постанова також засуджувала «легковажну, не пов’язану з культурними інтересами населення, не більшовицьку “українізацію” майже половини районів» Північного Кавказу, що забезпечило ворогів радянської влади «легальною формою».[716]

У постанові винними визнали «куркулів», колишніх білих офіцерів, реемігрантів-козаків та учасників Кубанської ради — всіх тих, хто воював під час Громадянської війни за незалежну козацьку державу на Кубані. Їх назвали та пов’язали між собою як «українців» або, принаймні, як тих, кому українізація була «на руку».

Друга постанова дублювала першу й поширювала заборону українізації на Далекий Схід, Казахстан, Центральну Азію, Центрально-Чорноземну область та інші райони СРСР, які могли бути «інфіковані» українським націоналізмом. Радянський уряд видав цю додаткову постанову, щоб «засудити виступи і пропозиції, що надходять від окремих українських товаришів, про обов’язкову українізацію цілої низки районів СРСР» та отримати можливість негайно припинити усюди будь-яку українізацію. У перерахованих регіонах негайно перестали друкувати українські газети та книги, а мовою викладання у школі ставала російська.[717]

Ці два накази дозволили пояснити зернову кризу, знайшли та назвали «крайнього». З їх виданням також розпочалася негайна масова «чистка» в КП(б)У, а також цькування, а згодом і фізичне винищення університетських викладачів, учителів, учених та інших інтелектуалів — усіх, хто пропагував українську національну ідею. Протягом наступного року всі установи та організації, пов’язані з цією ідеєю — університети, академії, галереї, клуби, — були «вичищені», закриті або трансформовані.

Постанови демонструють прямий зв’язок між наступом на українську національну ідентичність і голодом. Та сама організація (ОГПУ) здійснювала цей напад. Ті самі чиновники відповідали за пропаганду, що супроводжувала обидві політики. З погляду держави, кінець українізації і голод були частиною одного проекту.

«Чистки» в КП(б)У

ОГПУ часто вигадувало фантастичні теорії змов своїх ворогів. Проте опозиція до політики хлібозаготівель серед українських партійців на найнижчих щаблях була реальною. У листопаді 1932 року почали надходити нові звіти про невдоволення серед членів партії, що спонукало Сталіна проголосити: «Справи в Україні геть погані». Сотні членів КП(б)У неодноразово й регулярно виступали проти хлібозаготівель та «чорних дошок» як усно, так і на практиці.

Часом їхні заклики були дуже емоційними. Один партієць зі Сватового на Луганщині відкрито поділився своїми поглядами в довгому листі до районного партійного комітету. «Я згадую, коли я з першого [дня] в комсомолі у 1921 році горів і провадив роботу будь-яку, відчуваючи, що лінія партії правильна і я правий», — писав він. Проте в 1929 році він засумнівався. А коли люди почали потерпати від голоду, цей партієць відчув, що не може більше мовчати: «Генеральна лінія партії наразі неправильна, і скерована на створення злиднів на селі, форсовану пролетаризацію в сільському господарстві, що підтверджує — то це наші станції та поява безпритульних по великих містах у масовій кількості».[718] Інші однозначно сприймали нову хлібозаготівельну кампанію як напад на всю республіку. «Хай би помилились на десять-двадцять районів, це ще припустимо, — казав один з районних партійних секретарів, — але помилятися у підрахунках майже на всі райони України — це щось не те».[719]

Такі вислови дуже занепокоїли більшовицьке керівництво. Якщо комуністи більше не підтримують офіційну політику, хто ж її тоді виконуватиме? Ніхто не сприймав цю проблему так серйозно, як сам Сталін. Після консультацій з Балицьким, з яким він двічі зустрівся в листопаді 1932 року, Сталін надіслав таємного листа всім керівникам партійних і радянських органів, у якому оголосив війну зрадникам всередині партії. «Ворог з партквитком у кишені повинен бути покараний більш суворо, ніж ворог без партквитка». Він заявив:

Організатори саботажу в більшості випадків є «комуністи», тобто люди, які в своїй кишені мають партквиток, проте давно вже переродилися та розірвали з партією. Це ті самі шахраї та пройдисвіти, які майстерно провадять куркульську політику під прапором своєї «згоди» з генеральною лінією партії.[720]

Водночас розпочалися зміни на вищому рівні. Сталін відправив Балицького назад, щоб той очолив ДПУ України, тим самим поклав кінець його недовгій роботі в Москві. Він також призначив другим секретарем ЦК КП(б)У Павла Постишева, колишнього керівника Харківського окружного комітету партії — після нетривалого керування ним пропагандистським відділом ЦК ВКП(б) у Москві. У наступні місяці Постишев діяв як прямий намісник Сталіна, свого роду генерал-губернатор України. Також Сталін усунув від керівництва Власа Чубаря, зате залишив Станіслава Косіора та Григорія Петровського (перший був заарештований у 1938 році і страчений у 1939 році, другому вдалося дожити до 1958 року).[721] Узимку 1932–1933 років Сталін ініціював нову хвилю розслідувань, звинувачень та арештів низових партійних працівників в Україні, котрі наважилися виступити проти політики хлібозаготівель. Результатом цієї «чистки», яка відбувалася одночасно з голодом, мало стати перетворення КП(б)У в знаряддя Москви, без автономії та здатності для прийняття самостійних рішень.[722]

Місцеві керівники дорого заплатили за чесність. Наприклад, в Оріхові комуністи намагалися сказати правду. «Ми члени партії і повинні бути відвертими, — говорили вони колегам у Харкові. — План нереальний, і ми його не виконаємо. Виконаємо на 45–50 %…».[723] У 1964 році, під час короткої Хрущовської «відлиги», «Оріхівську справу» переглянули. Свідок за свідком люди говорили про те, що оріхівські комуністи не виконали план, бо він був нереальним: на місцевих полях просто не виростало стільки зерна. Один зі свідків, колишній керівник колгоспу Михайло Нестеренко, згадав, під яким тиском перебували тоді партійці: «Справа в тому, що слово саботаж у ті роки було крилатим словом. За найменші негаразди нас — голів [правління колгоспів] називали саботажниками і погрожували репресіями».[724]

Під час голоду такі думки прирівнювали до зради, й кілька оріхівських партійців заарештували та засудили. Декого надовго відправили до ГУЛАГу. Багато хто з них ніколи не повернулися додому. ОГПУ виправдовувало такі суворі покарання, надавши діям засуджених глибшого значення: «… Хоча вони прикидалися членами партії, такі комуністи, як в Оріхові, таємно планували державний переворот. Оріхівські комуністи «стали на прямий куркульський шлях зради партії пролетарської держави, на шлях шкідництва, організованого розкладання колгоспів, організували саботаж хлібозаготівель, майстерно приховуючи свою куркульську шахрайську роботу [за] “згодою” з генеральною лінією партії».[725]

Одна із засуджених, тоді член бюро райкому партії Марія Базилевич-Скип’ян, провела 10 років у ГУЛАЗі, і в 1964 році заявила, що тоді «постраждали абсолютно невинні люди, чесні та принципові комуністи».[726] А проте арешти в Оріхові 1933 року слугували суворим застереженням: навіть члени партії не були захищені від переслідування. Будь-хто, навіть беззастережно відданий, навіть переконаний комуніст, тепер міг стати «цапом відбувайлом», якщо він чи вона насмілились виступити проти рішень влади.

Мова звинувачень на адресу оріхівських комуністів стала широко вживаною на всій території республіки. 18 листопада, того ж дня, коли Політбюро ЦК КП(б)У розпорядилося вилучати всі зернові запаси, було видано наказ «Про ліквідацію контрреволюційних осередків та боротьбу з куркульськими угрупованнями». У селах, занесених на «чорні дошки», підлягали арешту «куркулі, петлюрівці, погромники та інші контрреволюційні елементи».[727] Через чотири дні Політбюро ЦК ВКП(б) вирішило, що партійні та колгоспні керівники, які провалили хлібозаготівлі, можуть бути засудженими до страти. Спеціальну «трійку» українських чиновників, включно з Косіором, наділили повноваженнями призначати такі покарання. Кожні 10 днів (або декаду) вони мали звітувати Москві про такі вироки.[728]

Керманичі швидко взялись до роботи. Протягом чотирьох днів ДПУ виявило не тільки масове незадоволення, а й докази існування змови серед «куркулів-петлюрівців» у 243 українських районах.[729] Лише в листопаді 1932 року таємна поліція заарештувала 14 230 осіб; загальна кількість арештів на той рік становила 27 000, тобто вже протягом листопада партійні ряди на місцевому рівні значно порідшали.[730] Навіть молоді, серед якої ще не було членів партії, «перепало на горіхи»: з кінця 1932 року до початку 1934 року з комсомолу виключили 18 638 хлопців і дівчат.[731]

Під час цієї хвилі арештів мова чекістів ставала ще більш войовничою. «Оперативний удар по внутрішньоколгоспних антирадянських угрупованнях продовжується швидкими темпами», — рапортували в оперативному бюлетені ДПУ УСРР:

К[онтр]р[еволюційна] діяльність викритих і ліквідованих у колгоспах груп полягала загалом у підриві основних сільсько-господарських кампаній, особливо хлібозаготівель, у розбазарюванні, приховуванні та крадіжці хліба, в антиколгоспній та антирадянській агітації…

У переважній більшості ліквідованих внутрішньоколгоспних груп були сильні впливи куркульських та інших контрреволюційних, особливо петлюрівських елементів, котрі засмічували колгоспи, головним чином, керівний апарат останніх…[732]

Вигадана «змова» також ставала більш потужною, складною та тісно пов’язаною з повстаннями в минулому. Багато заарештованих, особливо в листопаді та грудні, були головами або членами керівництва колгоспів; решта — рахівниками або іншими працівниками. Поряд з іменами заарештованих часто зазначали їхні реальні або уявні зв’язки та посади: «кол[ишній] петлюрівський комендант»; «у минулому син торговця, матір його заслана на Північ»; «колишній землевласник»; «у минулому активний учасник петлюрівської банди». Їхні «злочини» завжди включали крадіжки хліба, критику хлібозаготівельної кампанії або іншу діяльність, що якимось чином могла пояснити поганий врожай в Україні.[733] Проте їхні наміри кваліфікували не просто як політичні, а як контрреволюційні. Стверджували, що заарештовані перебували під впливом Махна, Петлюри, СВУ «куркулів» або інших ворожих сил часів Громадянської війни.

У деяких випадках минуле і сьогодення недвозначно переплітались. Керівництво села Костянтинівки Одеської області в грудні 1932 року заарештувало Тимофія Пікала через його теперішню поведінку, а також за зв’язки в минулому. У справі Пікала занотовано, як він агітував інших селян не здавати зерно: «Цього року радянська влада забиратиме весь хліб, і всі згинуть з голоду, якщо здадуть хліб». Разом із тим зазначено, що Пікал був «командиром під час селянського повстання 1919 року». Його засудили за сумнозвісною статтею 54–10 (антирадянська агітація та пропаганда).

Петра Овчаренка, мешканця іншого села в Одеській області, спіткала така ж доля. У грудні 1932 року Овчаренка одночасно звинувачували в тому, що він був «одним з організаторів сектантської групи» в минулому, натомість у теперішньому «займається систематичною агітацією проти здачі зерна колгоспом». Один з допитаних свідків чув, як Овчаренко заявляв: «… Нащо нам плани, хто має право хазяйнувати нашим хлібом і змушувати нас голодати, хліба не віддамо».[734]

До кінця року в теоріях змов з’явилися закордонні учасники. Наприкінці грудня Балицький розкрив існування змови «польсько-петлюрівського повстанського підпілля, що охоплювало 67 районів в Україні». У лютому 1933 року він знову писав про виявлення зв’язку між «контрреволюційним підпіллям» та «закордонними українськими націоналістичними центрами (УНР, УВО та УНДО) і польським Генштабом».[735] Водночас колеги Балицько-го в Москві підтвердили втручання сил із-за кордону: в одному докладному звіті ОГПУ йшлося «про виявлені та викорінені куркульсько-білогвардійські контрреволюційні організації» не лише в Україні, а й — після постанов 1932 року — на Північному Кавказі, у Центрально-Чорноземній області та на Уралі.

Московська доповідь перевершила фантастичні заяви Балицького. Автори доповіді стверджували, що вони викрили зв’язки між «неефективними» колгоспами і «Російською військовою організацією» із засланих колишніх царських офіцерів, котру очолив генерал Білої армії Петро Врангель. В Україні ДПУ затримало «куркуля» Барильникова, якого нібито сам Врангель відправив з Парижа для агітації проти хлібозаготівель і колективізації. Також спецоргани встановили, що в Україну відрядили «23 польсько-петлюрівських емісари»; вони також викрили «широке повстанське підпілля», що охоплювало низку районів Правобережжя і Донбасу та було пов’язане з українським урядом в екзилі у Варшаві; ліквідували «куркульсько-білогвардійську диверсійну групу» румунської розвідки та контрреволюційні повстанські організації на Кубані, котрі прибули з-за кордону й мали тісні контакти з білоемігрантськими козацькими центрами». Серед усіх інших звинувачень, цим різним групам закидали поширення листівок політичного змісту, підпали колгоспної власності, занепад державних господарств (зокрема однієї птахоферми, на якій загинуло 11 000 штук домашньої птиці), встановлення зв’язків з іноземними контрреволюційними організаціями, використання моряків як агентів і, звичайно, саботаж хлібозаготівель та крадіжки зерна.[736]

Незважаючи на те, що опір партійців нижчої ланки дійсно існував, ці численні міжнародні схеми, навіть за стандартами ДПУ були абсурдними. У липні 1932 року Польща підписала з СРСР пакт про ненапад.[737] Генерали Білої армії, вказані у звітах, давно відійшли від справ і жили в Парижі, тобто були літніми людьми, які не мали реального впливу в СРСР. А Петлюри вже давно не було на світі.

Проте звинувачення, сфальсифіковані Балицьким та головою ОГПУ Генріхом Ягодою, не мали на меті з’ясувати правду. За допомогою такої хитросплетеної політичної змови пояснювали, чому не вдалося зібрати врожай в необхідних обсягах, чому люди голодували, чому радянська аграрна політика, яка була настільки тісно та безпосередньо пов’язана із Сталіним, зазнала невдачі. Наполягаючи на власній позиції, Сталін особисто наприкінці грудня надіслав листа членам та кандидатам у члени ЦК ВКП(б), а також партійним керівникам республіканського, обласного та районного рівнів. До листа він прикріпив довгі, складні юридичні документи, які деталізували «саботаж хлібозаготівель у Харківській та Дніпропетровській областях та внутрішньоколгоспного шкідницького угруповання на Кубані». Списки винних посадових осіб з їхніми злочинами було додано наприкінці.[738]

Історія про змову також забезпечила всіх, хто залишився в партії, ідеологічним обґрунтуванням того, що вони мали робити. Лише одна Москва не могла наглядати за виконанням цих страшних наказів. Політика потребувала зусиль місцевих активістів. Через кілька тижнів тисячі людей були залучені до виконання політики, що призвела до голоду їхніх сусідів. Мотивація була розмаїтою: страх арешту, страх голоду, а також істерія, підозра та ненависть до своїх ворогів.

Ліквідація національного руху: «Розстріляне Відродження»

КП(б)У стала першою жертвою «грудневих» постанов. Рішення союзного більшовицького керівництва, котрі пов’язували українізацію з хлібозаготівлями, також ознаменували крах спробам примирити український національний рух і радянську владу.

Насправді, ситуація для українських культурних діячів відчутно погіршилася ще до осені 1932 року. Від часів організованого засудження «шумськізму» в 1927 році життя багатьох людей, пов’язаних з українською культурою, стало небезпечним. Продовжувалася боротьба з Михайлом Грушевським різними способами, про які він знав, а про деякі навіть не здогадувався. ДПУ цілеспрямовано поширювало інформацію, щоб посіяти розбрат і створити атмосферу напруги довкола історика, підбурювало друзів Грушевського проти нього. Його фінансування вичерпалося. Представники нової, марксистської школи істориків критикували наукові праці Грушевського та стверджували, що він приділяє недостатню увагу історії робітничого класу та виявляє занадто великий інтерес до проблеми української ідентичності.

Навесні 1931 року ДПУ врешті-решт заарештувало Грушевського під час його візиту до Москви. Його перевезли в Україну, де Балицький особисто вирішив відправити найвидатнішого історика України на заслання, а не до в’язниці. Його повернули в Росію й наказали там і залишатися. Незабаром після цього влада організувала три публічні дебати, метою яких було делегітимізувати роботу Грушевського. Ці «показові процеси» були проведені дуже помпезно та відбувалися в трьох будівлях, пов’язаних з національним рухом: у Київському оперному театрі, колишньому приміщенні Української Центральної Ради та в будинку ВУАН. На дебатах «розвінчували» Грушевського як активного ворожого агента, «українського буржуазного націоналіста та фашиста, який працював над від’єднанням України від СРСР та підпорядкуванням її капіталістичному Заходу».[739] Його ім’я назавжди зникло з суспільного життя, і він більше ніколи не повернувся в Україну. Грушевський помер, як багато хто все ще вважає, за підозрілих обставин у Кавказькому курортному місті Кисловодськ 1934 року.

Протягом наступних місяців після процесів над Грушевським всіх націонал-комуністів — відданих більшовиків, котрі вважали, що можуть надихнути українських селян і робітників як українською, так і радянською риторикою, спіткала така сама доля. Микола Скрипник, який очолював цькування Шумського, погоджувався зі звинуваченням проти Грушевського і обстоював генеральну лінію партії, став новою жертвою. У січні 1933 року партія скасувала українські історичні та мовні курси, які Скрипник організував в українських університетах. У лютому Скрипник був змушений захищатися від обвинувачень у примусовій «українізації» російських дітей. У березні, коли голод найбільше вразив село, Постишев у ролі такого собі прес-секретаря Сталіна в Україні проштовхнув постанову «Про підручники», згідно з якою розпочалась уніфікація українських навчальних програм і підручників з їхніми російськими відповідниками.[740]

Система шкільної освіти Скрипника канула в небуття. У червні Постишев звинуватив його в припущенні «помилок» у Народному комісаріаті освіти й пішов ще далі:

ці [допущені помилки] є незначними порівняно з тим шкідництвом, яке мало місце в органах освіти і було скероване на те, щоб задурювати голови нашої молоді ідеологією, ворожою до пролетаріату… [Внаслідок цього] українізація часто опинялася в руках петлюрівських свиней, і ці вороги з партквитками у кишенях ховалися за Вашою широкою спиною, як члена Політбюро, а Ви їх часто захищали. Про це треба було вам, тов. Скрипник, тут розповісти.

Постишев не назвав Скрипника «прихованим ворогом», але був дуже близьким до цього.[741] Через деякий час у комуністичній пресі надрукували серію статей, у яких засудили освітню та мовну політику Скрипника, включно з новим українським правописом, над створенням якого він працював протягом багатьох років, залучивши вчених з усього українськомовного світу.[742] На засіданні Політбюро, яке відбулося 7 липня, у кімнаті, заповненій його колегами, Скрипник спростував звинувачення на свою адресу. Присутні відреагували на його коментарі формально: «Скрипник не виконав своїх зобов’язань надати Центральному Комітету стислий лист, в якому він викриває свої помилки». Він так ніколи його і не надав: після засідання Політбюро Скрипник повернувся додому й застрелився.[743]

Зашморг затягувався навколо ший багатьох, зокрема українських митців, які мешкали в Будинку «Слово» — багатоповерхівці для письменників і культурних діячів у Харкові. З 1930 року Будинок «Слово» був центром майже істеричного стеження ДПУ. Чекісти постійно шпигували за будівлею; міліція проводила регулярні обшуки шістдесяти восьми квартир і припиняла будь-які випадкові розмови біля будинку за участю більш як трьох осіб на тій підставі, що вони можуть бути незаконними «організаційними» зустрічами, плануванням змови. Остап Вишня взагалі перестав виходити з квартири, а Микола Бажан почав спати в одязі на випадок, якщо за ним прийдуть вночі.

Арешти обезлюднили будинок і створили напружену атмосферу, особливо нестерпну для письменника Миколи Хвильового, чиї заклики до «європейської» літератури в Україні так шокували Кагановича та Сталіна. На той час Хвильовий уже «покаявся» і відрікся від значної частини своїх найбільш провокаційних робіт, включно з його знаменитим гаслом «Геть від Москви!» Під час поїздки по виморених голодом селах Хвильовий побачив чимало селян, які потерпали від голоду, і повернувся до Харкова пригніченим. Письменник розповів другові, що голод, свідком якого він став, був «явищем свідомо організованим… хитрий маневр, щоб одним заходом упоратися з дуже небезпечною українською проблемою». Насправді, для Хвильового зв’язок між хлібозаготівлями та придушенням української культури був очевидним. Інформатори ДПУ які за ним стежили, також повідомляли, що після повернення з голодних районів «емоційне оволоділо ним понад усе». Арешт одного з його близьких друзів, літератора Михайла Ялового, ймовірно, став останньою краплею. За години до того, як піти з життя, Хвильовий написав передсмертну записку. У ній він говорив про «розстріл цілої ґенерації… За що? За те, що ми були найщирішими комуністами? Нічого не розумію», і закінчив словами: «Хай живе комунізм. Хай живе соціалістичне будівництво. Хай живе Комуністична партія».[744]

Смерть Хвильового тільки погіршила ситуацію: інформатори доповідали, що багато мешканців Будинку «Слово» вважали його самогубство «актом героїзму». Деякі навіть нарікали, що під час похорону унеможливлять протести, адже партія «заздалегідь контролюватиме всі виступи». Інформатори дійшли висновку: «Анти-радянські елементи з науково-дослідних інститутів та української інтелігенції використають смерть Хвильового як нову нагоду для контрреволюційної змови». Прокотилася нова хвиля арештів: серед нових жертв був й Олександр Шумський. Через кілька місяців у журналі «Червоний шлях» імена Хвильового, Шумського та Скрипника поєднали: всі вони хотіли «відірвати Радянську Україну від великого Союзу радянських республік, перетворити її в колонію польського або німецького фашизму…».[745]

Тим часом «чистка» Народного комісаріату освіти Скрипника йшла повним ходом. Механізм було відпрацьовано ще в 1927 році, коли в результаті вивчення політичних поглядів працівників освіти ДПУ дійшло висновку, що вчителі, так само як і колгоспники, приховують свої «антирадянські погляди» під маскою згоди з політикою держави.[746] Під час показового процесу над СВУ в 1930-му тисячі були звинувачені в контрреволюційній змові.[747] Проте після відставки та самогубства Скрипника систематичне звільнення українських вчителів, викладачів та інших працівників освіти отримало своє логічне завершення. У 1933 році всіх регіональних керівників відділів освіти звільнили разом із переважною більшістю місцевих освітян. Близько 4 тисяч українських вчителів визнали ворожим класом. З двадцяти дев’яти директорів педагогічних інститутів було звільнено вісімнадцять.[748] По всій республіці кожен, хто мав будь-який імовірний, припустимий чи навіть уявний зв’язок з національним рухом, або ж міг асоціюватися з ним, втратив роботу. Багато кого з них згодом заарештували.

За будь-якими критеріями кількість жертв була дуже великою: протягом двох 1932 та 1933 років — років голоду — те саме ДПУ що відповідало за вилучення продовольства в сільській місцевості, затримало в республіці майже 200 тисяч людей.[749] Та навіть вказана цифра, якою б великою вона не була, не може повною мірою описати катастрофічний вплив такої цілеспрямованої «чистки» конкретних установ та сфер суспільного життя на освіту, культуру, релігію й видавничу діяльність. По суті, ці 200 тисяч людей представляли ціле покоління освічених, патріотичних українців. В українському контексті «чистки» 1932–1933 років за масштабами не поступались «Великому терору» 1937–1938 років, що забрав життя багатьох радянських керівників, серед яких також було чимало українців.[750]

Протягом складних 1932–1933 років цілі установи (наприклад, Польський педагогічний інститут, німецька середня школа) були закриті або повністю «вичищено» їхній викладацький склад та адміністрацію.[751] Закрили видавництва та факультети у вищих навчальних закладах. Сорок працівників Всенародної бібліотеки України заарештували як «націонал-фашистських шкідників».[752] Також було ліквідовано «політично незручні» відділення ВУАН.[753] Всеукраїнська академія сільськогосподарських наук втратила 80–90 відсотків своєї президії. Серед культурно-освітніх закладів, знищених у 1933 році, були: редакція Української радянської енциклопедії, Геодезичне управління, Кіностудія, Палата ваг і мір, Інститут радянського права в Харкові та багато інших. Заборонили двісті «націоналістичних» українських п’єс, а також кілька десятків «націоналістичних» українських перекладів світової класики.[754]

Особливо сумною виявилася доля Педагогічного інституту в Ніжині, витоки якого сягають ще початку XIX століття. Серед його відомих випускників був і Микола Гоголь. Під час перевірки інституту в другій половині 1933 року спеціальна комісія ЦК КП(б)У виявила розгалужену мережу «підозрілих елементів» у стінах класичної будівлі цього закладу. Висновки були маловтішними: інститутська газета рясніла небезпечними прикладами націоналізму, професори пропагували неприйнятні роботи Грушевського, дослідники ідеалізували козацьких лідерів минулого. Кафедра радянської історії ігнорувала роль класової боротьби в українській історії, та була змушена привселюдно відмовитися від своїх поглядів; кафедра економіки підтримала «антиленінську» теорію економічної кризи. Після такого звіту місцева партійна комісія звільнила керівників кафедр біології, історії та економіки й багатьох інших відділів та закрила музей і журнал інституту. Ніжинський інститут вижив, але був перейменований і укомлектований зовсім іншими викладачами.[755]

Інші все зрозуміли з півслова. Хоча політика українізації продовжувала існувати на папері, на практиці російська мова знову запанувала як у вищій освіті, так і в суспільному житті. Мільйони усвідомлювали, що будь-які асоціації з українською мовою або історією вважатимуть негативними, навіть небезпечними, а також помилковими та недоречними. Донецька міська влада обмежила використання української мови: заводські газети, які друкували українською, почали виходити російською мовою.[756] Одеські вищі навчальні заклади, які щойно перейшли на українську, також повернулися до викладання російською мовою. Амбітні студенти відверто ухилялися від вивчення української мови і прагнули здобути освіту російською, яка надавала їм більше можливостей для кар’єрного зростання.[757]

Деякі тепер взагалі боялися працювати з українцями. Директор Академії образотворчого мистецтва в Одесі, який більшість своїх курсів викладав українською мовою, висловився найвлучніше: «Після справи Скрипника всі перейшли на російську мову, побоюючись, що в іншому випадку вони отримають ярлик “українського націоналіста”».[758] Подібні настрої охопили і місцеві музеї, а також невеликі періодичні видання, присвячені краєзнавству та українській історії. Більшість із них втратили своє фінансування або занепали.[759]

Схожа хвиля репресій поширилася й на церкву. Українська Автокефальна Православна Церква, заснована в 1921 році як незалежна православна церква, була сильно послаблена судовим процесом над СВУ у 1930 році, адже більшість її керівників було заарештовано та засуджено. У лютому ж 1930 року, під час селянського повстання, радянське керівництво видало постанову «Про боротьбу з контрреволюційними елементами у керівних органах релігійних об’єднань», що стала, як вже було зазначено, поштовхом до пограбування церков та арештів священиків.

Між 1933 і 1936 роками три чверті всіх церков в Україні було закрито. Чимало церков між 1934 та 1937 роками просто зруйнували. Тільки в Києві знищили шістдесят дев’ять церков. І церкви, і синагоги були перетворені на приміщення для інших потреб. Голодним селянам повідомляли, що церкви відтепер ставали «зерносховищами». У результаті до 1936 року в республіці залишилося лише 1116 діючих церков. У багатьох великих областях — Донецькій, Вінницькій, Миколаївській — усі православні церкви було закрито. В інших — Луганській, Полтавській, Харківській — залишилося по одній діючій церкві.[760]

Особливо постраждав Київ. Позаяк багато київських будівель нагадували про тріумф національного руху в минулому, під час голоду вони також стали об’єктом нападок. Союз архітекторів СРСР у своєму професійному журналі розкритикував архітектуру міста за уособлення «класово ворожої ідеології». Було створено спеціальну урядову комісію для здійснення соціалістичної перебудови Києва, до роботи якої приєдналися Балицький і Постишев.[761] До 1935 року комітет схвалив «генеральний план», який перетворив «місто церков і монастирів в архітектурно довершений, справжній соціалістичний центр радянської України».[762] Лише кілька років тому Всеукраїнська академія наук запропонувала створити в найстарішій частині міста історичну зону «Київський акрополь». Натомість у 1935 році зруйнували десятки архітектурних пам’яток, включно з православними та єврейськими кладовищами, а також церкви та церковні споруди. У Києві зникли могили та пам’ятники літературних і політичних діячів дев’ятнадцятого та початку двадцятого століть.[763] Припускають, що шляхом такого вандалізму Постишев допомагав партії боротися з буржуазним націоналізмом, який черпав натхнення з цього «історичного непотребу».[764]

Руйнування будівель відбувалося одночасно з випадами проти цілого покоління мистецтвознавців, які досліджували й добре знали пам’ятки історії. Людей, які присвятили своє життя мистецтву та науці, прирекли на жахливу смерть. Михайла Павленка з Київської картинної галереї заарештували в 1934 році й розстріляли в 1937-му, після трьох років життя у вигнанні. Директора київського Інституту історії матеріальної культури Федора Козубовського розстріляли в 1938 році; під час допитів його довели до такого стану, що він попросив отрути, аби полегшити свої страждання. Павло Потоцький, колекціонер творів мистецтва, який пожертвував свої картини Історичному музею, був заарештований на вісімдесят восьмому році життя. Він помер від серцевого нападу в стінах Луб’янки, горезвісної московської в’язниці.[765]

Після того, як людей та історичні пам’ятки прибрали з дороги, під заборону потрапили й книги. 15 грудня 1934 року влада опублікувала список заборонених авторів, постановивши, що всі їхні книги за всі роки та всіма мовами повинні бути вилучені з бібліотек, магазинів, навчальних закладів та складів. Зрештою, було опубліковано чотири такі списки, котрі включали твори українських прозаїків, поетів, критиків, істориків, соціологів, мистецтвознавців та всіх заарештованих авторів. Іншими словами, знищення інтелектуального класу проводили разом із винищенням їхніх думок та ідей.[766]

І, насамкінець, новостворені культурні установи розпочали наступ на українську мову в цілому й особливо — на правопис Скрипника. Сам правопис — результат надзвичайно копіткої праці — зазнав нищівної критики за надмірне використання дореволюційних джерел, нехтування новими словами радянського періоду та через те, що містив слова і вислови «класово ворожого характеру». Його автори були виразниками «мовної теорії буржуазного націоналізму», вони «продовжували традиції СВУ», від них належало очистити різні інституції. Багато кого заарештували, а згодом розстріляли.[767]

Заборона на використання цього правопису призвела до лінгвістичних змін в офіційних та наукових документах, у літературі та шкільних підручниках. Українську букву «Ґ» вилучили з алфавіту. Це була саме та зміна, яка зробила українську мову «ближчою» до російської. Слова іншомовного походження отримали російські відповідники замість українських. Українським періодичним виданням розіслали списки слів, «недозволених» і «дозволених» до використання. Слова з другого списку були «набагато ближчі до російської мови». Деякі з цих змін знову повторилися в 1937 році, коли «Великий терор» поширився на інших українських мовознавців, включно з тими, хто підтримував зміни 1934 року. Як писав лінгвіст Юрій Шевельов, до кінця десятиліття в школах панував хаос:

Вчителі були вкрай збентежені й налякані, учні розгублені. Не триматися нового курсу було злочином, а триматися не було як, бо бракувало інструкцій. Складалося враження, що несталість взагалі притаманна українській мові, адже в російській мові нічого подібного не відбувалося, навпаки, вона суворо зберігала нормативність. Престиж української мови, і так уже невисокий, упав ще нижче.[768]

Ситуація певним чином стабілізувалася після того, як у 1938 році Микита Хрущов став першим секретарем ЦК КП(б)У Проте на той час більшість мовознавців були ув’язнені або мертві, а їхні праці і зокрема ретельно підготовлений у радянській Україні правопис уже ніколи не оприлюднювали.

10

Рішення, що призвели до голоду, 1932: Обшуки та виконавці

Як згадую тепер про розкуркулення, інакше дивлюся на все — розчаклувалась, людей побачила. Чому я така закрижаніла була? Люди ж мучилися, що з ними робили! А казали: це не люди, це куркулі. А я пригадую і питаю себе — хто ж це слово таке вигадав — куркулі, невже Ленін? Якої муки зазнали! Щоб їх вбити, треба було оголосити: куркулі — не люди…

Василь Гроссман, «Все тече», 1961[769]

Ще задовго до початку колективізації тип жорстокого виконавця — людини, що розмахує пістолетом, промовляє гаслами та вимагає продовольства — вже встиг закарбуватися в пам’яті радянської України. Ці люди з’являлися в Україні й у 1918, і в 1919 році, вимагаючи хліб для своїх армій. Наступного разу вони прийшли в 1920 році, коли більшовики повернулися до влади. Також вони навідувалися в 1928 і 1929, коли прокотилася нова хвиля нестачі продовольства. Узимку 1932–1933 років вони повернулися, але цього разу поводилися інакше.

На відміну від інших політичних заходів в Україні в 1932–1933 роках, письмових вказівок активістам щодо їхніх дій та поведінки ще не знайдено. Можливо їх не записували, або знищили разом із іншими архівними матеріалами того періоду. В Україні кількість архівних документів цього часового відтинку є значно меншою порівняно з документами за аналогічний період, що зберігаються в архівах Росії. Незважаючи на це, надзвичайно послідовна усна історія вказує на різку зміну поведінки активістів напередодні Голодомору.

Тієї зими угруповання активістів, які працювали по всій території України, почали забирати не тільки зерно, а й усе їстівне, що могли знайти. Вони були озброєні особливими інструментами — довгими гострими металевими щупами, іноді з гачками на кінці, котрими проколювали будь-які поверхні, за якими могло бути сховане збіжжя. У селян було багато найменувань для цих інструментів: залізні прути, щупи, шпичаки, гаки, піки, штики, гострі палиці, списи та шпиці.[770] Тисячі свідків розповідали, як активісти шукали зерно в печах, ліжках, колисках, стінах, скринях, коминах, горищах, дахах і льохах; перевіряли покуття, діжки, порожні стовбури дерев, собачі конури, криниці та під купою гною. Чоловіки й жінки зі шпичаками не зупинялися ні перед чим, шукали навіть на кладовищах, у садках, покинутих клунях та хатах.[771]

Як і їхні попередники, вони шукали хліб. Але додатково забирали насіння, фрукти з дерев, овочі з городу — буряки, гарбузи, капусту, помідори — а також мед з вуликів, масло та молоко, м’ясо та копченину.[772] За спогадами Ольги Цимбалюк, бригади забирали «муку, крупу, де в горшках було, то висипали, брали одежу, одяг. Не можна було ніде сховати. Ходили із шпичками… Шукали по печах, підлоги взривали, стіни здирали».[773] Анастасія Павленко запам’ятала як один активіст, нічого не знайшовши, зірвав намисто з її матері.[774] Лариса Шевчук бачила, як активісти забрали горщики з насінням буряків, квасом і маком, яке її бабуся збиралася посіяти на городі.[775]

Марія Бендрик з Черкаської області згадувала, як активісти «приходили та забирали все. Заглядали в ті глечики і викидували в кого квасолі, в кого сухарі. Витрушували і на підводу клали».[776] У Кіровоградській області Леонід Вернидуб дивився, як обшуковці забрали в його родини кілька качанів кукурудзи, підвішені під стелю на насіння, а також «квасолю, крупу, муку і навіть сушню».[777]

Марія Кожедуб з Чернігівської області згадувала, як обшуковці забрали не тільки гречаний суп, а й горщика, в якому його було зварено. Вони також забрали «і молоко, і яйца, і картошку бралі, і курей бралі… Пріховаєш у землю. Дак те ж штикамі, штик і довбаємо, хто і в лісі ховав, хто умніший був. А дома усе знайдуть».[778]

У багатьох селах активісти також забирали корів навіть у колгоспників, хоча з 1930 року селянам дозволили тримати корів. Іноді про втрату «годувальниць» пам’ятали краще і згадували з особливою розпукою, ніж навіть про смерть членів родини. Діти плакали та трималися за корову, коли її виводили з подвір’я.[779] Озброєні вилами та рушницею, батько з сином стерегли корову, що врятувала життя усій родині.[780] «Хто мав коровку, то трохи спасався», — згадувала Ганна Маслійчук з Вінницької області. Її родині вдалося зберегти корову і вони вижили; в сусідів корови не було, вони опухли та померли.[781] Не маючи ні грошей, ні можливості дістати фуражу, родини усіма силами намагалися прогодувати корів, знімали і сікли на корм солому з даху.[782]

Активісти забирали й інших тварин: свиней і птицю, а іноді навіть собак і котів. Микола Патринчук з Київської області спостерігав, як активісти забрали «їжу в голодовку всю… І даже собаку — вони у нас убили собаку, на віз поклали його мертвого».[783] У спогадах багатьох інших свідків голоду згадується, як виконавці забирали або вбивали собак, а інколи влаштовували щось на зразок облави, адже при обшуках собаки заважали і гавкали на активістів: «Я ніколи не забуду, скільки житиму, як вони приїхали на двох підводах, по вісім-двонадцять чоловік у кожній… їхали, звісивши ноги по два боки возу, з рушницями пішли по дворах вбивати собак. Після того, як забили всіх собак, вони почали збирати всю їжу…».[784]

Активістам було наказано робити повторні обшуки, щоб зненацька захопити людей за їжею. У багатьох випадках бригади приходили не один раз. Обшукували членів родин і переконувались, що нічого не лишалося. «Приходили разів зо три, поки все не забрали, а потім вже і не ходили», — згадувала одна жінка.[785] Деколи бригади несподівано навідувались в різні години і вдень, і вночі, а раптом побачать, як люди дістають їжу зі схованок.[786] Коли ж заставали родину за мізерною вечерею, то забирали хліб зі столу.[787] Якщо борщ ще варився, його діставали з печі та розливали по підлозі. А потім вимагали пояснити, чому в родини ще щось залишилось, щоб покласти в борщ.[788]

Людей, що здавалися міцнішими, обшукували ретельніше, адже ті, хто не вмирав від голоду, автоматично викликали підозру. Одна зі свідків запам’ятала, як її родині вдалося роздобути трохи борошна і вночі спекти хліб. До них одразу прийшла бригада, члени якої помітили, що в хаті щось готували. Увірвавшись всередину, вони вихопили хліб з гарячої печі.[789] Інший свідок описав, як з бригади «стали на горбку і дивилися, чи йде димок з димаря хати. Якщо йде, то значить хтось варить їжу. Йшли і забирали».[790] Ще одна родина отримала пакунок від родича з рисом, цукром, пшоном і взуттям. Через кілька годин прибула бригада і забрала усе, окрім чобіт.[791]

Згодом активісти знали всі можливі місця, куди селяни могли заховати їжу. Оскільки більшість людей закопувала хліб, бригади шукали сліди переритої землі та проколювали ґрунт залізними «штиками».[792] Одна селянка відсипала трохи пшона у торбинку, яку сховала в комині, після чого його замазала. Але глина була сирою, і пшоно знайшли. Їхня сусідка сховала борошоно в колисці з немовлям, його також знайшли: «Скільки вона не плакала і не просила, щоб не брали, бо дитя помре з голоду, але ті, іроди прокляті, все одно забрали».[793]

У вільний від обшуків час деякі активісти та їхні керівники допоминалися, в кого ще могла залишитися їжа. Вербували інформаторів, які допомагали активістам. У деяких селах встановлювали ящики, куди всі небайдужі могли вкинути анонімні листи з повідомленням про приховане збіжжя сусідів.[794] Ганна Сухненко згадувала, що тоді було «модно» доносити, адже інформатори отримували частину від знайденого.[795] Доноси очікували також від місцевих державних службовців. Родина Ігоря Бугаєвича з Полтавської області вижила завдяки тому, що його матір знайшла роботу в Ленінграді й регулярно висилала додому сухарі. Регулярні посилки зацікавили керівника місцевої пошти, який вирішив власноруч принести черговий пакунок разом із активістом і понятим. Половину сухарів чоловіки забрали собі.[796]

Іншим таємно платили за інформацію: Галина Омельченко запам’ятала односельця, що працював інформатором і доносив на її родину.[797] Одного разу в хату до на той час десятирічного Миколи Мілова прийшов сусід і мовчки поліз на горище, а потім пішов. Увечері до них приїхали активісти й вивезли все продовольство. На другий день Мілов запитав сусіда, чи це він їх видав. Сусід відповів: «Я, думаєте, боюся признатися? Мені за це два мішки пшениці дали — тепер не голодні шестеро дітей моїх…».[798] Можна навести багато подібних випадків, коли через голод селяни долучалися до колаборації.

Бригади також вимагали гроші. Адже закон від 1929 року зобов’язував селян сплатити штраф у п’ятикратному розмірі від вартості незданого ними зерна. Мешканці сіл, занесених на «чорні дошки», мали віддати власні заощадження. Збирання цих коштів проходило з великими труднощами: у своєму щоденнику в грудні 1932 року близький поплічник Сталіна в Україні Лазар Каганович зазначив, що одноосібні селяни в Україні були оштрафовані на 7,8 млн. рублів, а зібрати вдалося лише 1,9 мільйона. Влас Чубар зауважив, що в них «при розпродажу майна немає чого продавати».[799] Восени 1932 року, щоб сплатити штраф, розпродували меблі та інші речі селян: «Було так: хто не йшов до колгоспу, на того накладали подвійний податок. Сплатив — йому приносять додатковий, ще більший… Не зміг виплатити додаткового податку і мій батько… Тоді призначили торги… За безцінь повіддавали і виторгували лише третину боргу».[800] Інколи ці вимоги не пов’язували з попередніми виплатами: в одному селі у всіх, хто мав родичів у США, вимагали гроші, які вони нібито отримали з-за кордону.[801]

Під час пошуків продовольства та грошей активісти часто вдавалися до насильства. Одна жінка з Чернігівської області написала про те, як допитували її матір:

… вимагали від мами сказати: де золото свекрів і зерно? Мати їм відповідала, що свекри в числі перших подали заяву в колгосп, все віддали, худобу і зерно… На допитах матері вставляли в двері пальці рук й закривали ці двері. Пальці лопались, текла кров, біль був нестерпний, мама втрачала свідомість. Вони її відливали водою, знову били, вставляли голки під нігті, пальці в двері…[802].

Дві сестри з Житомирської області стали свідками подібних катувань свого батька:

Наш батько сховав на горищі три відра ячменю і мама аж пізно ввечері потихеньку варила з нього кашу і підгодовувала нас усіх.

Але чи хтось доніс, чи що, якогось дня прийшли і забрали той ячмінь. І стали просто в хаті страшно бить батька за те, що сам не віддав те зерно… вони поламали йому пальці, закладаючи в дверний отвір і різко закриваючи двері, ругали останніми словами та добивали ногами, коли він впав на підлогу. І все це — у нас на очах, ми просто оніміли як вони його били та лаяли матюками. В нас же сім’я була порядна, в присутності батька всі ми завжди говорили тихо…[803].

У Вінницькій області коваля, батька трьох дітей, привели до сільради за кілька жмень колосків: «Його почали страшно бити, катувати за це, голову скрутили повністю задом наперед, і з ступеньок так вниз толкнули».[804] У Дніпропетровській області людей зачиняли в розтоплених печах доти, доки вони не зізнавалися, де заховали хліб.[805] Як і під час колективізації, у селян, якщо знаходили приховане продовольство, забирали останнє майно, виганяли з хат, викидаючи роздягненими на сніг.[806]

Ще одним методом було ув’язнення. В одному селі Полтавської області голова сільради садовив у «холодну» селян-одноосібників, які не виконували плану хлібозаготівлі. Роль «холодної» виконувала неопалювана задня кімната сільради, в якій не було ні ліжок, ні стільців, а ув’язнених не годували. Селяни просто сиділи на підлозі й голодували, якщо родичі не передавали їжу. «Тримали там разом чоловіків і жінок; усі вони лежали покотом на соломі».[807]

Дехто пригадував, що бригади не просто забирали їжу, а й намагалися всіляко її попсувати. У Городищі — селищі, занесеному на «чорну дошку», до якого вжили особливих заходів, свідок запам’ятав, як робітники заготзерна поливали зерно водою, воно почорніло і проросло, після чого його вивезли у балки. Туди ж викинули солену рибу, котру облили карболовою кислотою, але селяни її все одно їли.[808] Ще одна родина бачила, як вкрадену з їхньої хати їжу зробили непридатною для споживання: «Мали такий великий мішок зі собою, і все разом — насіння, і мука, і пшениця — і все в той мішок! То вже було потім хіба ж для свиней можна давати, бо воно так було помішане».[809] Більшість вважала таку поведінку однією з форм садизму: «Коли вони щось знаходили, то розсипали все під ноги, мабуть отримували насолоду, спостерігаючи, як діти плакали та вибирали чечевицю й боби із землі».[810]

Для того, щоб селяни не «крали» на полях, бригадири посилали об’їждчиків на конях — зазвичай односельців, які за плату або їжу погоджувалися допомагати — стерегти поля, облаштовувати на полях вишки, з яких було краще видно усіх, хто заходив на поле. Озброєні охоронці — знову ж таки, багато з них були селянами — стерегли комори та зерносховища. Тепер, коли залишилося мало продовольства, Закон від 7 серпня набув особливого значення. Пізньої осені 1932 року «ми виживали з колосків, які знаходили у полі після жнив, — згадувала жінка з Полтавської області. — Але таке збирання було заборонене, і нас ганяли та били батогами об’їжчики».[811] Людей карали за крадіжку замерзлих буряків, зерна, що проросло, і навіть за споживання пшениці на власних ділянках.[812] Біля кагатів буряків поруч із цукровим заводом в Київській області лежали скривавлені тіла селян — як застереження проти спроб вкрасти.[813]

Для порятунку родини від голоду деякі селяни посилали в поле малих дітей, щоб ті збирали колоски, котрі залишилися в полі після жнив, сподіваючись, що дітей не каратимуть так само як дорослих. Костянтин Мочульський, якому під час голоду було вісім років, згадував: «Ми бігали до колгоспу збирати колоски на стерні. Об’їжчики за нами, дітьми, на конях, сікли спини батогами. Але мені вдалося назбирати десять кілограм зерна».[814] Однак не всім таланило втекти. Одній дівчинці в Харківській області вдалося назбирати колосків, але по дорозі додому її схопили три комсомольці. Вони забрали колоски, а її побили «так сильно, що синці на плечах і ногах довго не сходили».[815] Їй ще пощастило: інший свідок голоду запам’ятав, як об’їжчик вбив дівчинку на площі за кілька минулорічних картоплин, які вона знайшла на полі.[816]

Володіння їжею та її приготування, навіть наявність жорен викликали підозру. У Черкаській області активісти потрощили всі жорна в селі Тимошівка. Селяни підсумували, що це було зроблено з метою, «щоб не було, де розтерти жменю збіжжя, якщо десь зосталось».[817] Розбили жорна й в іншому селі на Черкащині — Старі Бабани. Селяни вважали, що їхні жорна знищили, щоб отримати від них більше грошей, адже тепер вони мали молоти зерно на колгоспному млині та сплачувати мірчук.[818]

З плином часу вже викликали підозру ті, хто ще залишалися живими: якщо родина ще не померла від голоду, то в них є їжа. Але ж вони ж мали віддати продовольство під час обшуків, отже, це — «куркулі», петлюрівці, польські шпигуни, вороги. Активісти, що проводили обшук у хаті Марка Лещенка з Черкаської області, питалися: «Чому з твоєї родини до сих пір ніхто не помер?»[819] Члени бригади під час обшуку стріхи в хаті Григорія Мороза на Сумщині все не могли заспокоїтися, бо нічого не знайшли, й вимагали його признатися: «Ну чим ти живеш?»[820] З кожним днем вимоги ставали лютішими, а мова грубішою: «Чому ви ще не зникли? Чому досі не померли? Чому ви ще живі?»[821]

Роки та десятиліття по тому, люди, що вижили, по-різному описували чоловіків і небагатьох жінок, які забирали в них їжу і знали, що селяни голодуватимуть. В усній історії ці групи виконавців називають «активістами», «комсомольцями», «заготівельниками», «вбивцями»; а також «залізними бригадами», «червоними командами», «червоною мітлою», що вимела все із села. Інколи їх називали комнезамами за назвою комітетів незаможних селян, створених у 1920 році, адже деякі виконавці були ветеранами цих організацій. Також називали «буксирами», тому що вони як буксирні бригади мали витягувати село з «прориву» у виконанні хлібозаготівельних планів. Інколи їх запам’ятали просто як «росіян», «чужинців» або «євреїв».[822]

Насправді восени 1932 року та зимою 1933 бригади майже завжди складалися з представників різних організацій. Як і в 1930 році, вони часто залучали місцевих партійців та урядовців, комсомольців, державних службовців, ДПУ Такий склад був невипадковим. Якщо всі інституції на селі будуть задіяні, тоді всі нестимуть відповідальність за результати. Часто в них був досвід участі в попередніх хлібозаготівельних кампаніях або вони були активістами проведення колективізації, або членами КНС, інколи аж з 1920 року.

Однак зараз ситуація відрізнялася від попередніх кампаній. Виконавців було більше. 11 листопада 1932 року ЦК КП(б)У закликав до створення щонайменше 1 100 бригад активістів до 1 грудня — тобто за три тижні. Це було першою з низки спроб збільшити кількість людей, які братимуть участь у творенні політики голоду на місцях. Згодом знадобилося більше дійових осіб не тільки для збирання продовольства, а й для охорони полів та врожаю від селян, що потерпали від голоду, для охорони залізничних станцій та кордону і, врешті-решт, для поховання мертвих.[823]

Порівняно з 1930 роком перед активістами поставили інше завдання. Нові бригади не проводили реформу сільського господарства, і навіть не приховували, що насправді роблять: вони забирали їжу в родин, котрі голодували, а також усі цінні речі, які можна було обміняти на їжу, а в деяких випадках й знаряддя для приготування їжі. Зважаючи на ці чинники, варто зазначити, що особи, котрі входили до складу бригад, та мотивація їхніх дій заслуговують докладного розгляду.

Як і в минулому, до складу бригад часто включали одну-дві немісцеві людини, яких було надіслано з міста або навіть з іншої республіки. Багато з цих «чужих» були колишніми двадцятип’ятитисячниками, адже третина з них залишилася після 1930 року в колгоспах, МТС або в місцевому партійному керівництві.[824] Однак зараз нових містян надсилали в українське село навмисно з-поза меж республіки. У грудні 1932 року Каганович відвідав Вознесенськ на півдні України, де повідомив групі партійців, що вони були недостатньо твердими: «Є український вислів “крути-крути, але не перекручуй”. Так вони взагалі вирішили не крутити». Завдання, пояснив він, полягає в тому, щоб створити таку паніку на селі, при якій «селяни самі розкриють свої ями».[825]

Того ж місяця Каганович надіслав телеграму Сталіну, в якій поскаржився на «ненадійність» українських активістів з хлібозаготівлі та попросив помочі в росіян з Російської республіки. Через місяць наказ було виконано.[826] Один з колишніх активістів у селі Круподеренці згадав, як уперше побачив «молодих чоловіків, що говорили російською». Йому повідомили, що їх надіслали, бо «влада не довіряла місцевим партійцям у цій справі».[827]

Деякі з надісланих активістів були «іноземцями», але в іншому значенні цього слова. Незважаючи на те, що вони були партійцями, студентами, вчителями з українських міст, як і під час колективізації вони здавались селянам цілковитими чужинцями. Дехто з них насправді вже побував на селі в період створення колгоспів, але переважна більшість вперше приїхала на село в 1932 і 1933 роках, не знаючи, на що сподіватися. Харківських студентів на «добровільних» засадах відправляли допомагати хлібозаготівельній кампанії взимку 1933-го, і вони зіткнулися з жахливими реаліями. «Ти маєш такий вигляд, ніби побачив привидів», — звернувся студент Віктор Кравченко до свого друга, котрий щойно повернувся із села під Полтавою. «Таки бачив», — відвівши погляд, відповів чоловік.[828]

Незабаром Кравченко особисто поїхав на село — як пояснювали партійні керівники, сільська влада потребувала «залізної підтримки більшовиків», але він швидко усвідомив різницю між пропагандою й реальністю. «Куркулі» не були заможними, вони голодували. Село не було багатим — воно було пустирищем: «Чимало реманенту та сільськогосподарської техніки, за якою колись господарі доглядали як за скарбом, тепер брудні, поламані і поржавілі були розкидані просто неба. Виснажені корови та коні, брудні від гною, тинялися по колгоспному подвір’ю. Кури, гуси та качки порпалися в необмолоченому зерні».[829]

Проте тоді Кравченко не протестував. Він пояснить пізніше, що як й інші двадцятип’ятитисячники до нього, він навмисне дозволив собі піддатися цій формі інтелектуальної сліпоти. Від імені багатьох Кравченко так описав цей процес: «Щоб уберегти себе від психологічної агонії, ти маскуєш неприємну правду, заплющуючи очі й розум. Ти робиш панічні вибачення та струшуєш знання словами про перебільшення та істерію».[830] Мова пропаганди також допомогла в приховуванні реальності:

Ми, комуністи, між собою уникали цієї теми; або говорили про неї загальними фразами з партійної термінології. Ми говорили про «хлібний фронт», «куркульську загрозу», «соціалізм на селі» та «класову боротьбу». Щоб вижити самим, ми повинні були замаскувати реальність словами.[831]

Як і Кравченко, Лев Копелєв приєднався до хлібозаготівель у грудні 1932 року. Маючи досвід проведення колективізації, він був морально підготовленим. На той час Копелєв працював журналістом-початківцем і писав статті до заводської газети в Харкові. У селах Миргородського району він вечорами читав лекції «бородачам, вусачам у кожухах, сіряках, молодим хлопцям, заспано байдужим або презирливо похмурим». Кожні два дні він з кількома колегами випускав газету-листівку, що містила «статистику хлібозаготівель, закиди несвідомим та прокльони викритим саботажникам». Проте невдовзі з’ясувалось, що агітація не працювала й розпочалися обшуки.

Команди складалися з кількох колгоспників і представника сільради. До однієї такої бригади увійшов і Копелєв. Вони «шукали в хаті, сараї, подвір’ї та забирали всі запаси зерна, виводили з двору корову, коней та свиней». Вони також забирали усе цінне: ікони, самовари, килими, гроші. Незважаючи на те, що жінки «скажено вили», чіпляючись за мішки з їжею, обшуки продовжувалися. «Віддайте насіння, — казали активісти, — і ви отримаєте його назад навесні». Сам Копелєв вважав таке завдання «болісно важким», але постійне повторення отруйних пропагандистських гасел допомогло загартувати волю для виконання завдання: «І вмовляв себе, пояснював собі. Не можна піддаватися співчуттю. Ми виконуємо те, що історично необхідно. Виконуємо революційний обов’язок. Добуваємо зерно для соціалістичної батьківщини. Для п’ятирічки».[832]

Пропаганда також допомогла переконати багатьох активістів поставитися до селян як до громадян нижчого ґатунку, навіть людей другого сорту — і засумніватися чи селяни насправді є людьми. Селяни залишалися чужими для містян. А відтепер ще й відчайдушна бідність зробила їх огидними та несхожими на людей. Більшовицька ідеологія твердила, що незабаром селяни взагалі зникнуть. Французький письменник Жорж Сіменон, який відвідав Одесу навесні 1933 року, почув від одного чоловіка, що не варто жаліти «malheureux» або знедолених, що жебракували на вулицях: «Це куркулі, селяни, котрі не змогли адаптуватися до нового режиму… їм нічого не залишається, як померти». Тобто жаліти людей не було сенсу: скоро їх замінять на трактори, котрі виконуватимуть роботу за десятьох чоловік. У новому сміливому світі не було місця для такої кількості зайвих людей.[833]

Схожі почуття відтворено і в п’єсі Андрія Платонова про голод — «14 червоних хатинок» (1933). Один з героїв, які потерпають від голоду, звертається до іншого: «Яка користь з нас державі зараз? Для держави було б краще, якби тут було море, а не люди. Принаймні в морі була б риба».[834] Мова Платонова віддзеркалювала наративи офіційної преси. Адже протягом двох попередніх років усіх цих неграмотних, темних, відсталих і насамперед зайвих мешканців сільської місцевості впевнено і послідовно звинувачували в перешкоджанні прогресу, таврували як гальмо для перспективного пролетаріату. Знову і знову радянські газети пояснювали, що нестача продовольства в містах була спричинена не колективізацією, а жадібними селянами, які приховували продовольство. Багато років по тому Копелєв пояснював інтерв’юеру:

Я був серед тих, хто вірив, щоб змусити село віддати хліб, його треба добре потрусити… Що селяни були несвідомі, що вони були відсталі. Що вони дбають лише про свою власність, що їм начхати на робітників. Що вони не переймалися спільними проблемами побудови соціалізму та виконання п’ятирічного плану…

Цьому мене навчали в школі, у комсомолі, це я читав в газетах і про це мені говорили на зборах. Усі молоді люди так думали.[835]

Як й інші партійці, він вважав, що «селяни приховують хліб і м’ясо». Решта його колег ставилася до селян так само вороже. Копелєв означив погляди свого покоління такими словами: «Я справжній пролетар, і мені не вистачає хліба. А ти, селюк-гречкосій, ти не знаєш як працювати, але в тебе є сало в кишені».[836]

Партійні керівники в місті, які набирали активістів для роботи на селі, розраховували на такі почуття. Оголошення про набір «солдатів хлібного фронту» з’являлися в усіх містах, де були проблеми з продовольством.[837] Активісти повторювали ці вислови під час хлібозаготівель: «Вони кричали, що ми мали виконати наш план: помри, але виконай, Росію треба врятувати!»[838] У своїх мемуарах Копелєв описав, як токсична мова пропаганди навіть змусила одну молоду селянку, котра сама потерпала від голоду, принести бригаді активістів півтора кілограма пшениці: «Цей чорнявий казав, що робітники дуже голодують, що в їхніх дітей уже хліба немає. То я й принесла, скільки намела. Останню пшеницю».[839]

Проте більшість членів бригад, що вилучали продовольство в селах у 1932–1933 роках, були «своїми». І робили вони це не через ненависть до українських селян, адже вони самі були українськими селянами. Ба більше, вони — голови колгоспів, члени сільських рад, вчителі й лікарі, державні службовці, комсомольці, члени КНС, учасники розкуркулення — забирали хліб у своїх сусідів. Як і у випадку інших відомих геноцидів, їх переконали вбивати добре знайомих людей.

На найвищому рівні місцевим активістам не довіряли. Адже на село надсилали містян саме для того, щоб вони забезпечили виконання наказів місцевими. Іноді активістам-селянам наказували проводити обшуки в сусідніх селах, де вони не були пов’язані особистими стосунками з людьми, в яких забирали продовольство.[840] Пересторогу щодо учасників, які виявляють співчуття до жертв, часто висловлювали партійні лідери в Україні. Чубар прокоментував подібне явище серед начебто чужих для села людей: «Треба також частіше змінювати уповноважених, тому що вони швидко призвичаюються до місцевих робітників і покривають їх».[841]

І мемуари, й архівні документи свідчать про те, що чимало місцевих активістів відмовлялися виконувати накази, адже вони розуміли, що такими діями прирікають на смерть своїх сусідів. Миколу Мусійчука з Вінниці, члена партії з 1925 року, призначили до складу хлібозаготівельної комісії в 1932 році. Відмова забирати горщики з зерном у селян коштувала йому партійного квитка. Через два дні він повісився.[842] У селі Топорище голова одного з колгоспів Дмитро Слинюк забрав «конфісковане» зерно з хати одного активіста, перемолов та роздав голодним селянам. Це коштувало йому посади.[843] У селі Баштанка батько Віри Кириченко відмовився вступити до бригади. Його ув’язнили на три дні, після чого він безуспішно намагався знайти роботу в Миколаєві. Згодом він помер від голоду. Коли від цієї пропозиції відмовився і брат Віри, його заарештували і побили настілько сильно, що він невдовзі помер.[844] Через роки селяни згадуватимуть, як їхніх братів і батьків висилали, страчували або забивали за відмову співпрацювати.[845]

Проте багато селян таки погоджувалися допомагати в той чи інший спосіб і з різних причин. У багатьох не було вибору. Одна тринадцятирічна дівчина приєдналася до бригади зі шкільної лави; приїхали активісти й наказали піти з ними та допомагати шукати хліб. У неї навіть не було можливості попередити батьків, і цілий тиждень вона виконувала накази, шукала приховане зерно в іншому селі, поки батьки шукали зниклу дочку.[846]

Вона та подібні до неї учасники вважали, що в них не було вибору або ж вони були налякані, що відмова призведе до арешту чи навіть смерті. Серед тисяч довгострокових вироків українським партійцям того часу більшість стосувалася тих, хто не зміг забрати їжу в селян. Іноді вони робили це свідомо. З початком хлібозаготівель Балицький також розпочав «чистку» КП(б)У й керівники різних щаблів знали, що їх теж можуть заарештувати й навіть стратити. Судові процеси над членами партії висвітлювали в пресі. Імена заарештованих з’являлися в партійних бюлетенях, які надсилали в районні та сільські партійні організації.[847] Ніхто серед партійців не бажав собі такої долі.

Страх посилювали спогади про насильство в недавньому минулому. Майже все населення України було озлоблене постійними змінами влади. За винятком наймолодших, усі пам’ятали погроми й масові вбивства в роки Громадянської війни, котрі відбувалися лише 13 років тому. Усі також бачили жорстокість розкуркулення.[848] Багато хто вже відчув смак влади над сусідами, й вони знали, які переваги можна одержати від участі в діях бригад. Голова бригади Копелєва на прізвисько Бубир до революції був наймитом і «рано осиротів». Під час Громадянської війни Бубир приєднався до каральних загонів ЧОП, після 1921 року вступив до комсомолу й взяв активну участь в колективізації та розкуркуленні, виявляв неабияке задоволення від влади над односельцями. Матвій Гаврилюк, член КНС у селі Топорище, брав участь у хлібозаготівлях у 1921 році, «забираючи хліб у куркулів», як пізніше він свідчитиме, «організовував бідні селянські маси». Гаврилюк взяв активну участь у розкуркуленні та агітації під час колективізації, а також з особливою жорстокістю обшукував хати односельців під час голоду. Він чудово усвідомлював, що люди помруть від голоду, але не відчував жалю: «Я не мав нічого спільного з куркулями, і доказом цього є факт, що вони завжди були проти мене».[849]

Голод, який тільки посилився взимку і навесні 1933 року, став чи не найважливішою мотивацією з усіх можливих. У спустошеному селі, де продовольства, так само як і речей, було обмаль, доведені до розпачу люди конфісковували їжу в своїх сусідів, щоб вижити самим. Часто поведінку бригад було важко відрізнити від дій злочинних банд. «Вони грабували всіх і жили добре. Те, що забирали у людей, носили на собі, їли наше», — згадувала Марина Коробська з Дніпропетровської області.[850]

Навіть ті, хто не крав відкрито, очікували якоїсь вигоди. Як вже було згадано, інформатори сподівалися на винагороду. У деяких районах активісти відразу отримували відсоток від забраного ними продовольства. Закон від 2 грудня про «чорні дошки» містив наказ «видати директиву про винагороду активістам за знайдений хліб».[851] Рішенням Дніпропетровської обласної ради в лютому 1933 року рекомендувалося видавати членам бригади відразу «10–15 відсотків» від виявленого, в інших областях діяли схожі директиви.[852] Усі знали, що виконання роботи для партії може надати доступ до продовольства або продовольчих карток, або до людей, в кого вони були. Катерина Ярошенко з Дніпропетровської області вижила завдяки тому, що її батько був партійним керівником і користувався особливим магазином для партійців, звідки він приносив хліб і цукор.[853] Вищі партійні керівники також отримували картки, за допомогою яких вони купували речі, про які решта не могли й мріяти. Привілеї поширювалися також і на дітей партійців, як про це пригадували колишні звичайні діти: «Це була якась особлива школа для дітей начальників. Там під навісом була їдальня… З тієї кухні поширювалися запаморочливі запахи, я плакала від цього отакими сльозами!»[854]

Інші вірили, що вони також отримають їжу, але помилилися. Як пригадує чоловік з Полтавської області: «З тих, що ходили зі шпичками і шукали хліба, з них половина також вимерла з голоду. Те, що їм обіцяли і казали: “Ми вам дамо, ви шукайте”. І не дали їм нічого!»[855] Інший свідок запам’ятала, як сільські активісти, що забирали хліб в односельців і присвоювали чуже майно, в один день втратили все награбоване. До них з обшуками раптово приїхала бригада з іншого села, і забрала в своїх колег усі харчі.[856] Деякі виконавці зіткнулися з насильством від сусідів, яких вони пограбували. Протягом лише трьох тижнів у грудні 1932 року в Київській області було вбито 9 сільських керівників; здійснено вісім замахів та одинадцять підпалів хат активістів.[857] Навіть діти прагнули помститися. Син активіста в селі Новопокрівка Дніпропетровської області безуспішно намагався сховати білий хліб від інших дітей у школі. Його все одно побили.[858]

Однак навесні тривала нестача їжі далася взнаки, і сил для боротьби в більшості селян вже не було. Навіть ті, хто виступав проти влади в 1930 році, замовкли. З фізіологічних, а не психологічних причин. Людина, що страждає від голоду, занадто слабка для боротьби. Голод повністю вбиває здатність до опору.

Усі виконавці наказів про вилучення продовольства, чи то місцеві чи приїжджі, робили це з відчуттям безкарності власних дій. Хтось міг згодом відчувати власну провину або дізнатися про те горе та відчай, що вони спричинили, забираючи в селян хліб. Однак виконавці залишалися впевнені в тому, що діяли за наказами держави, її найвищих керівників. Знову і знову їм повторювали, що їхні сусіди потерпають від голоду, тому що вони «куркульські агенти» або підступні «ворожі елементи». У листопаді 1932 року ЦК КП(б)У видав інструкцію своїм членам з повторенням цієї риторики. «Одночасно», разом із натуральними штрафами та репресіями, партійці та активісти хлібозаготівель мали «завдати удару» по «крадіям, хапугам та розкрадачам хліба, проти усіх, хто дурить пролетарську державу та колгоспників… ми повинні розпалити ненависть колгоспної маси, повинні добитися, щоб уся маса колгоспників таврувала цих людей як куркульських агентів і класових ворогів».[859] З цими наказами на слуху, учасники хлібозаготівель не боялися покарання за свою поведінку, навпаки — вони очікували винагород.

Цікава історія Андрія Річицького дуже добре ілюструє цю проблему, але є радше винятком з правила. До того як стати районним уповноваженим, Річицький уже встиг в різний час взяти участь у багатьох літературних та політичних рухах. За його власними словами, ще молодою людиною під час селянського повстання 1919 року він воював у складі одного партизанського загону. Згодом він став есером, а потім його «осяяло» і він зробився переконаним комуністом, але членом Української комуністичної партії — однієї з партій «націонал-комуністів», які спочатку виступали проти більшовиків. Через деякий час він став біографом Тараса Шевченка і першим переклав Карла Маркса українською мовою. У 1931 році Річицький взяв участь в організованому цькуванні Михайла Грушевського, «затаврувавши» відомого історика як буржуазного ворога соціалізму.[860] Незважаючи на всі ці спроби інтегруватися в режим, складне політичне минуле Річицького зробило його становище в Україні на початку 1930-х років непевним, і в листопаді 1933 року його заарештували як одного з учасників фіктивної «Української військової організації».[861]

Судовий процес над Річицьким у березні 1934 року зосередився на його нетривалій кар’єрі районного уповноваженого під час хлібозаготівель та зокрема на роботі з бригадою активістів з грудня 1932 до лютого 1933 року в селі Арбузинка сучасної Миколаївської області. Розслідування його діяльності протягом цих трьох місяців було надзвичайно ретельним, розписано на сотні сторінок і включало свідчення більш ніж сорока свідків подій. Річицького разом з іншими місцевими керівниками, перш за все з Іваном Кобзарем, секретарем районного комітету партії, звинуватили в контрреволюції, викривленні партійної лінії та навмисному застосуванні надмірного насильства, щоб викликати «невдоволення».

Насправді, документи показують, що Річицький, Кобзар та інші місцеві керівники поводилися так само, як і тисячі інших комуністів та представників влади на місцях. Річицького надіслали в Арбузинку саме тому, що в нього вже був досвід успішного проведення хлібозаготівель у Вінницькій області. Попередньо, ще в 1930 році, він брав участь у хлібозаготівлях в тогочасній AM СРР (одне з найперших місць, де було застосовано насильницькі методи вилучення зерна), за що отримав ордена. По прибутті на нове місце роботи він одразу почав зі створення бригади, котра б змусила мешканців Арбузинки виконати плани хлібозаготівель.

За словами одного селянина, його наміри стали зрозумілі в першу ж ніч. Річицький зібрав керівництво села в одній кімнаті, зачинив двері та «почав кричати, називав усіх колгоспників петлюрівцями», кричав, що «треба тиснути та бити, щоб хліб пішов». Коли хтось заперечив, то він знову закричав: «Ви знаєте, хто з вами розмовляє? З вами розмовляє член уряду, член ЦК ВКП(б), кандидат в Політбюро». Потім він взявся за створення спецбригад, які працювали інакше від усіх попередніх: «Щоб у тому господарстві, куди зайшла бригада, був капітальний ремонт, щоб не залишилося не лише грубок, але й даху».

До складу команди Річицького входили інформатори та співробітники ДПУ Як це зазвичай робили, до цієї групи включили також двох відомих місцевих злодіїв; цих людей міліція вибрала за відому в минулому жорстокість. Одного з них, Спиридона Величка, вигнали з місцевого колгоспу за чергову крадіжку у вересні 1932 року. Йому дозволили вступити до бригади, бо він погодився виказати приховане збіжжя інших колгоспників. Величко розумів що це quid pro quo, і в його випадку ця тактика спрацювала. «Під час голоду не позабули про мене…», — як він визнав у своєму свідченні. Іншими словами, він не голодував.

Через кілька тижнів після приїзду Річицького його команда в Арбузинці дещо змінила традиційні методи вилучення зерна. По-перше, це метод «спецпогреба», куди на два-три дні без хліба й води саджали людей, в господарствах яких не могли знайти хліба. Їх регулярно били, доки вони не виказували схованого зерна. По-друге, це публічне знущання, котре мало слугувати засторогою для інших: з селян знімали весь одяг та возили по вулицях у діжках — і це було взимку. Коли жоден з цих методів не спрацьовував, тоді команда Річицького вдавался до більш показового покарання. Після конфіскації усього майна, включаючи одяг, білизну, пательні та взуття — вони просто вщент розвалювали хати.

В їхньому арсеналі були й інші види тортур. Учасник подій описав на одному прикладі, як працювали методи Річицького: «Після того, як я розрив 4 ями в одного середняка, я привів його до сільради. Річицький став його бити та при цьому кричав: “Ти знаєш про те, сволота, що за приховування хліба тебе розстріляють?” Той йому відповів: “Мені все рівно, скоро усі здохнемо голодною смертю”». В іншому випадку кілька членів бригади облили керосином кота, підпалили його та кинули в камеру до арештованих, де перебувало 30 осіб, серед них жінки та діти. Один член бригади змушував арештованих жінок до сексу, обіцяючи звільнити їх від здачі хліба, та спробував кількох з них зґвалтувати.

Звинувачення в зловживаннях були складені в такий спосіб, щоб заднім числом перекласти провину за насильство на кримінальні елементи і таким чином мінімізувати роль партії у цих злочинах. Однак Річицький не здався без бою: він чудово продемонстрував, що лише виконував чіткі накази згори, за що його раніше винагороджували. У своєму свідченні пояснив: приїхавши до Арбузинки, він побачив, що постанови від листопада 1932 року не виконують. Місцеві комуністи навіть не починали вилучати в селян усе продовольство та не змушували їх сплачувати «податки» в разі нездачі зерна; план хлібозаготівель не виконували. Ніхто не виганяв селян із хат. Саме такими були методи, котрі Річицький з успіхом використовував у Вінниці й котрі схвалювали вищі посадовці; по прибуттю в Арбузинку він мав наміри повторити сценарій.

Річицький також зауважив, що виступ Кагановича зміцнив його віру в правильність цих методів. 24 грудня 1932 року Річицький із секретарем районного комітету партії Кобзарем відвідали нараду районних керівників за головуванням Кагановича в містечку Вознесенськ. Насправді Каганович занотовував такі зустрічі в своєму щоденнику. На цих зборах обидва партійці почули особисто від одного з лідерів ВКП(б), що вони недостатньо сильно тиснули на селян. Також вони отримали наказ, процитований вище, що їх головним завданням було створити таку паніку на селі, «щоб [селяни] самі розкривали ями».[862] На зборах, які закінчилися лише о четвертій ранку, секретарі райкомів підписали зобов’язання зібрати 12 000 тонн зерна до 1 лютого 1933 року. Річицький свідчив, що промова його надихнула та переконала, що сільське керівництво повинно відмовитися від старих «неефективних» методів та перейти до жорсткого підходу.

Каганович був не єдиним з вищого партійниго керівництва, хто обстоював подібні методи. У другій половині січня один з керманичів Політбюро ЦК КП(б)У Володимир Затонський відвідав Арбузинку і був задоволений брутальною роботою Річицького та його команди. Зокрема Затонський схвалював завдання «концентрованого удару» по селянах, разом із штрафами, розкуркуленням та арештами. Це було необхідним «заради залякування інших». Річицький відкрито визнав, що ця підтримка додала йому впевненості при руйнуванні селянських хат: «Я вважав, що для більшого ефекту хати, що підлягали конфіскації, потрібно було руйнувати, і щоб народ це бачив власними очима».

Справа Річицького цікава ще й тим, що він наполегливо захищався, інколи всупереч зауваженням прокурора, який намагався відкинути всі аргументи підсудного. Досі невідомо, хто наказав провести слідство, адже виконавці надзвичайно рідко несли відповідальність за свою участь в організації голоду.[863] Без сумніву, причини слід шукати в заплутаній кар’єрі самого Річицького, котра привернула увагу чекістів, адже вони шукали прихованих націоналістів і таємних контрреволюціонерів. Його засудили до розстрілу в 1934 році.

Однак свідчення Річицького не залишає сумнівів у тому, якою переважно була моральна атмосфера того часу. Він не вважав себе ні злочинцем, ні брехуном, а почувався одним із багатьох. Разом з іншими членами бригади він мав підстави думати, що партійне керівництво, зокрема на найвищих рівнях, санкціонувало надзвичайну жорстокість та підтримувало конфіскацію їжі та майна в селян. І в цьому не було ніякого непорозуміння.

11

Голод, весна та літо 1933-го

Як же повстанеш, коли вже не було сили і з двору вийти?

Марія Дзюба, Полтавська область, про 1933 рік[864]

Жоден із куркулів особисто не був ні в чому винним, але вони належали до класу, що винний в усьому.

Ілля Еренбург, 1934 рік[865]

Голод людського тіла, щойно він починається, завжди розвивається за одним і тим самим сценарієм. На першому етапі організм споживає свої власні запаси глюкози. З’являються відчуття гострого голоду, а також постійні думки про їжу. На другому етапі, котрий може тривати кілька тижнів, організм починає споживати свої жири, і дуже ослаблюється. На третьому етапі організм поглинає свої власні білки, знищує тканини та м’язи. Врешті-решт, шкіра стає тонкою, очі — розтягнуті, ноги та животи опухають, тому що екстремальні дисбаланси спонукають організм до збереження води. Невеликі зусилля призводять до виснаження. Водночас будь-які захворювання можуть прискорити смерть: цинга, едематозне недоїдання, загальне виснаження організму, пневмонія, тиф, дифтерія, а також широкий спектр інфекцій та шкірних захворювань, викликаних, безпосередньо чи опосередковано, недоїданням.

Мешканці українських сіл, позбавлені їжі восени та взимку 1932 року, відчули на собі всі ці стадії голоду навесні 1933 року, якщо не раніше. Через роки ті, хто вижив, намагалися описати на папері та усно відтворити в тисячах інтерв’ю ті жахливі місяці. Для деяких людей, котрі зуміли пережити той період, досвід був настільки жахливим, що пізніше вони взагалі не могли нічого згадати. Одна зі свідків голоду, на той час одинадцятирічна дівчинка, могла пригадати, що її засмучували або розчаровували напередодні голоду навіть такі, здавалось би, тривіальні речі, як загублена сережка. Але вона не мала ніякої емоційної пам’яті про сам голод, ні жаху, ні смутку: «Напевно, почуття були атрофовані голодом». Вона та інші замислювалися над тим, чи не був голод настільки вбивчим, що на все життя понівечів емоції та навіть пам’ять. Декому здавалося, що голод «покалічив незміцнілу дитячу душу».[866]

Деякі шукали метафори, щоб описати пережите. Тетяна Павличка, яка проживала в Київській області, згадала, що в її сестри Тамари був «великий, роздутий живіт, а шия була довгою і тонкою, як у пташки. Люди не виглядали як люди — вони більше нагадували голодних примар».[867] Ще один зі свідків пригадав, що його мати «була схожа на скляну банку, наповнену чистою джерельною водою. Все її тіло, яке було видно з-під одягу, просвічувало наскрізь і було повне води, мов поліетиленовий мішечок».[868] Третій свідок запам’ятав, як не міг звестися на ноги його брат і лежав «наче живий, але весь опухлий, тіло було блискуче, наче скляне».[869] Тоді «крутилась голова, — згадав ще один свідок, — все сприймалося ніби в тумані. Страшенно боліли ноги, ніби з них витягували жили».[870] Ще хтось не міг викинути з пам’яті дитину, яка сиділа й гойдалася всім тілом: «назад — вперед, назад — вперед», безкінечно повторюючи впівголоса «пісню»: «їсти, їсти, їсти…».[871]

Активістка з Росії, яку надіслали в Україну для зміцнення колгоспів, і котра пізніше взяла участь у хлібозаготівлях, так згадувала вигляд дітей, що потерпали від голоду:

… [селянські діти] всі однакові: голови як тяжкі ядра, шиї тоненькі, як у лелек, на руках і ногах видно, як кожна кісточка під шкірою ходить, увесь кістяк шкірою, мов жовтою марлею, обтягнутий. А личка в дітей старенькі, вимучені, мовби дітки по сімдесят років на світі вже прожили…, а очі, Господи![872]

Окремі люди, яким вдалося вижити, запам’ятали чимало хвороб, спричинених голодом, та їхні різні вияви. Цинга викликала відчуття болю в суглобах, втрату зубів. Це також призводило до нічної сліпоти: люди не могли бачити в темряві, і тому побоювалися виходити надвір вночі.[873] Внаслідок водянки [скупчення рідини] ноги в жертв розбухали, шкіра ставала дуже тонкою, навіть прозорою. Надія Малишко із села в Дніпропетровській області згадувала, що її мати «опухла, стала немічна і здавалась старою, хоча мала всього 37 років. Ноги в неї були блискучі, а шкіра на них полопалася».[874] Глафіра Іванова з Хмельницької області запам’ятала, що люди стали жовтого та чорного кольорів: «На пухлих шкіра тріскалася, і з ран бігла рідина, як вода».[875]

Люди з опухлими ногами, вкритими виразками, не могли сидіти: «З пухлими ногами сісти не можна, а як сядеш, то не встанеш, лопає шкіра, звідти біжить рідина з поганим запахом і біль невино-симий».[876] У дітей були роздуті животи, а голови здавалися занадто важкими для їхніх ший.[877] Одна жінка згадувала, як трирічна дівчинка була настільки «худа-худюща, що крізь посинілу шкіру видно було, як б’ється серце».[878] М. Міщенко описав останні стадії: «Загальна слабкість зростає і людина просто не може піднятися з ліжка або рухатися взагалі. Вона впадає у сонний стан, який може тривати тиждень, аж поки через голодування не зупиниться її серце».[879]

Виснажена людина може померти дуже швидко, несподівано, і багато з ким так і сталося. Сестра Володимира Сліпченка працювала в школі, де стала свідком того, як діти помирали під час уроків: «Сидить дитина за партою, похилилася, впала, пустила слину та й вже… На подвір’ї бавиться, залізло в бур’ян — навіки замовкло».[880] Багато людей померло дорогою, коли намагалися втекти з сіл. Ще один свідок запам’ятав, як шляхи на Донбас були вкриті трупами: «Мертві селяни лежали на дорогах, на узбіччях доріг. Там було більше трупів, ніж людей, які могли їх поприбирати».[881]

Ті, хто дуже довгий час не їв, також могли раптово померти, коли їм несподівано вдавалося поїсти. Григорій Сім’я згадав, що навесні 1933 року з пшеничних полів, які були близько до дороги, розносився жахливий сморід: голодні люди заповзали на поля, щоб обрізати пшеничні колоски, з’їдали їх, а потім помирали: їхні порожні шлунки більше не могли що-небудь перетравлювати.[882] Те саме відбувалося і в чергах за хлібом у містах: «Були випадки, коли людина купувала хліб, починала їсти і, занадто виснажена голодом, одразу помирала».[883] Один із тих, кому вдалося вижити, мучився спогадами про буряки, які він приніс з поля для своєї бабусі. Вона з’їла два з них сирими, а решту звареними. Через кілька годин вона померла в муках, тому що її організм вже не міг засвоювати їжу.[884]

Для тих, хто залишився живим, фізичні симптоми часто були тільки початком спричинених голодом глибинних процесів. Психологічні зміни були не менш драматичними. Дехто з людей згодом розповідав про «психоз голоду», хоча, звичайно, його не можна визначити або виміряти.[885] «У людей від голоду наставали глибокі зрушення психіки, здоровий ґлузд залишав їх, меркли природні інстинкти», — згадував Петро Бойчук.[886] Пітирим Сорокін, який пережив голод у 1921 році, згадував свої відчуття лише після одного тижня без їжі: «Мені було дуже важко зосередитися на будь-чому іншому, окрім їжі. Протягом недовгого часу я міг позбутися “думок про голод”, але вони неодмінно поверталися і знову заволодівали моєю свідомістю». Зрештою думки про їжу «починали множитися у свідомості із шаленою швидкістю, вони ставали все різноманітнішими і небачено жвавими, часто перетворюючись на галюцинації». Інші види думок «зникали зі свідомості, ставали дуже туманними та нецікавими».[887]

Згодом люди, які вижили, написали й розказали про те, як людина змінюється під впливом голоду, і як змінюється її поведінка. Бажання поїсти переважає інші, передусім родинні почуття. Одна жінка, яка завжди була доброю і лагідною, різко змінилася, коли забракло їжі. Вона відправила свою власну матір жити до брата: «Пожили в нас два тижні й досить. Поживіть ще в нього і не об’їдайте моїх дітей».[888]

Ще один чоловік, який вижив, згадав хлопчика, котрий шукав зерно в полі. Його сестра підбігла до нього й сказала йому йти додому, бо їхній батько помер. Хлопчик відповів: «Хай він сказиться, я їсти хочу!»[889] Селянка розповіла знайомій, що її молодша дочка ймовірно помре цього вечора, тому вона не залишила дівчинці ні крихти хліба: «Що там дітям, тут хоча б себе підтримати, все-рівно діти помруть».[890] П’ятирічний хлопчик, чий батько помер, пробрався до будинку дядька, щоб знайти щось поживне. Розлючена сім’я дядька «вкинули його у погреб», де він і помер.[891]

Опинившись перед жахливим вибором, багато хто приймав рішення, про які раніше навіть не могли й подумати. Одна жінка розповідала в своєму селі, що вона завжди зможе народити інших дітей, а чоловік у неї тільки один, і вона хоче, щоб він вижив. Вона відбирала в дітей увесь хліб, який вони отримували в місцевих яслях, і всі її діти загинули.[892] Подружжя віднесло своїх дітей у глинище, щоб не бачити, як вони будуть помирати. Люди поблизу почули крик дітей, їх врятували, і вони вижили.[893] Ще хтось згадував свою матір, яка, «переносячи руками ноги через поріг, йшла з хати, щоб не чути стогону» своєї трирічної дитини.[894]

Уляна Литвин, вісімдесятирічна жінка, під час інтерв’ю згадала ці емоційні зміни і, особливо, зникнення родинних зв’язків — насамперед материнської та батьківської любові: «Повірте, голод з гарних, чесних людей робить звірів, зовсім одурілих. Ні глузду, ні тяму, ні жалю чи совісті. От що можна зробити з добрих і чесних хліборобів. Мені часом як насняться оті жахи, то й тепер кричу через сон».[895]

Також зростала недовіра. Насправді вона почала зростати кількома роками раніше — з початком колективізації та розкуркулення. «Сусіди стежили одне за одним, — писав Мирон Долот, — друзі зраджували друзів; діти доносили на батьків; і навіть родичі й члени однієї родини намагались уникати одне одного. Тепло традиційної селянської гостинності повністю зникло з нашого життя, його замінили недовіра й підозра. Страх став нашим постійним супутником: людина почувалася безпомічною та самотньою перед жахливою силою держави».[896]

Ярина Мицик згадувала, що сім’ї, які завжди залишали свої хати відчиненими, навіть у роки революції та Громадянської війни, тепер замикали двері: «Споконвічної щирості і щедрості наче й не було. Вона потухла в голодних шлунках».[897] Батьки попереджали своїх дітей, щоб ті остерігалися сусідів, яких вони знали все своє життя: ніхто не відав, хто може донести або виявитися злодієм чи людожером. Ніхто не хотів, щоб інші дізналися, як їм вдалося вижити. «Люди один одному не довіряли, — зазначала Марія Дороненко, — хто що знайде, ховає».[898]

Також зникло співчуття, і не тільки серед голодних. Відчай та істерія людей, що потерпали від голоду, навіювали жах і страх навіть серед тих, хто все ж таки мав достатньо харчів. В анонімному листі, якого зрештою знайшли в архівах Ватикану, описували те, як це було — опинитися серед голодуючих:

Увечері і навіть вдень просто неможливо нести хліб неприкритим. Зупинять голодні й вихоплять з рук, а часом покусають або поріжуть ножем. Я ніколи не бачив настільки схудлих і диких облич і тіл, ледь прикритих ганчір’ям… Щоб зрозуміти і повірити у масштаби катастрофи, треба тут жити. Навіть сьогодні, вийшовши на ринок, я побачив двох людей, які померли від голоду, тому що солдати кинули їх на віз, один на одного. Як ми можемо так жити?[899]

Як і під час Голокосту, свідки неймовірного страждання не завжди відчували жаль, а можливо вони просто не могли його відчувати. Натомість вони обертали свій гнів на жертв.[900] Пропаганда заохочувала це почуття: більшовицька партія голосно та люто звинувачувала українських селян в їхньому стражданні — те саме робили й інші. Мешканець Маріуполя згадував особливо потворну сцену:

Одного разу, коли я стояв у черзі перед магазином, щоб купити хліба, я побачив селянську дівчину, приблизно п’ятнадцяти років, у лахмітті, з очей якої визирав голод. Вона простягала руку до всіх, хто вже купив хліб, просячи кілька крихт. Нарешті вона дійшла до продавця. Цей чоловік, мабуть, лише щойно приїхав у місто, він не міг або не вмів розмовляти українською мовою. Він почав лаяти її, стверджуючи, що вона занадто лінива і не хоче працювати у колгоспі. Чоловік вдарив по її простягнутих руках тупим краєм ножа. Дівчина впала і крихти хліба, що вона тримала в іншій руці, випали. Потім він підійшов ближче, вдарив дівчину ногою і загарчав: «Вставай! Іди додому і працюй!» Дівчина застогнала, простяглась і померла. Хтось у черзі заплакав. Продавець-комуніст помітив це і почав погрожувати: «Дехто тут став надто сентиментальним. Помітити ворогів народу неважко».[901]

Голод також загострив підозру до незнайомих або чужих людей, навіть дітей. Мешканці міст стали особливо вороже ставитися до селян, які спромоглися пробратися крізь міліцейські кордони й жебракували. Зросла й недовіра містян один до одного, адже всі були заклопотані пошуками їжі. Анастасію X., дитину, яка проживала в Харкові під час голоду, батько кілька разів брав із собою, вони стояли біля кав’ярні з надією отримати недоїдки, доки «добре вдягнений чоловік» врешті-решт не закричав і не вигнав їх геть.[902] Водночас вона мала й зовсім протилежний досвід. Одного разу, встигнувши придбати буханець, поспішала додому. Її зупинила селянка, яка несла дитину, і благала поділитися з нею хлібом. Згадавши про свою сім’ю, вона спішно попрямувала далі: «Я навіть не встигла відійти, як нещасна жінка впала і померла. Страх охопив моє серце, тому що здавалося, що її широкі відкриті очі звинувачували мене в тому, що я не поділилась з нею хлібом. Вони прийшли і забрали її дитину, яку померла продовжувала міцно тримати. Образ цієї мертвої жінки переслідував мене ще дуже довго. Вночі я не могла спати, бо бачила її перед собою».[903]

У таких умовах правила традиційної моралі більше не мали сенсу. Крадіжки в сусідів, родичів, колгоспах, з робочих місць стали масштабним явищем. Серед тих, хто потерпав від голоду, крадіжки були надзвичайно поширеними. Сусіди в сусідів крали курей, а потім вигороджували і захищали себе так, як могли.[904] Люди зачиняли свої будинки зсередини вдень і вночі. Хтось написав анонімного листа-скаргу до Дніпропетровського обкому партії: «І немає жодної гарантії, що ось-ось [не] постукають, [не] заберуть все їстівне і [не] вб’ють серед білого дня. Де шукати захисту? Міліціонери самі недоїдають і трусять».[905]

Будь-хто зі службовців у державній установі — колгоспі, школі, бюро — також крали все, що могли. Люди клали зерно в кишені, засипали його у взуття перед виходом із установ. Інші робили схованки в дерев’яних інструментах і зберігали зерно всередині.[906] Люди крали коней, навіть зі штабів міліції, корів, овець та свиней, різали їх та їли. В одному районі Дніпропетровської області в квітні-травні 1933 року з колгоспів вкрали 30 коней; в іншому районі злодії вкрали п’ятдесят корів. Як було вже згадано, вночі селяни тримали своїх корів, якщо вони в них ще залишилися, всередині власних будинків.[907]

Люди також викрадали запаси насіння, які, звичайно, конфіскували в них самих і тепер зберігали в сховищах. Часто його кількість була невеликою — колгоспників регулярно ловили із повними кишенями. Водночас ця проблема була дуже поширена, у березні 1933 року українське керівництво видало спеціальну постанову, в якій ДПУ міліції та групам активістів дали вказівки, як необхідно захищати насіння і карати винних згідно з жорстоким Законом від 7 серпня. Були створені спеціальні виїзні суди, що мало пришвидшити судові розгляди.[908]

Втім, ніхто не відчував докорів сумління, крадучи суспільну власність. Один чоловік писав про крадіжки під час голоду: «Тоді ми не вважали, що це великий гріх, і ми не усвідомлювали, що вкравши їжу, ми могли когось позбавити життя».[909] Іван Бринза та його друг дитинства Володя стояли біля зерносховища і сподівалися підібрати зернини, що падали на землю під час вантаження мішків:

Мішки розриваються, але пильні енкаведисти оточують те місце з вигуками: «Не смій чіпати соціалістичну власність!» Те зерно збирають у цілі мішки, але в пилюці завжди лишалося десяток чи два зернин. Голодні діти накидаються на ту пилюку, намагаючись нагребти якомога більше тієї пилюки, одначе в тій «баталії» тих діток били й придушували. Безсилі, вони вже не вставали.[910]

Іноді крадіжки відбувались у значно більших масштабах. У січні 1933 року в Україні було проведено інспекцію хлібозаводів та пекарень, яка встановила, що працівники в усій республіці масово крали хліб і борошно для особистого споживання або для продажу на чорному ринку. Як наслідок, практично весь хліб, який можна було продати в офіційних магазинах, був «поганої якості», він містив надто великі об’єми повітря та води, а також наповнювачів — тирси, іншого зерна — замість пшениці. У деяких випадках фабрики контролювалися «злочинними організаціями», що вимінювали хліб на інші продукти. Бухгалтерські книги також масово «підробляли», щоб приховати ці операції.[911]

Таке перетворення чесних людей на злодіїв було тільки початком. Тижні за тижнями голод буквально робив людей божевільними, пробуджував ірраціональний гнів та ще більшу агресію. «Голод був жахливим, але це ще не все. Люди стали настільки злими та дикими, що було страшно вийти на вулицю», — згадував один із свідків. Інший очевидець згадав, що син його сусіда дражнив інших дітей хлібом з варенням, яке заготувала його родина. Діти почали жбурляти в нього камінням і забили його до смерті. За цим виникла бійка за цей хліб, в якій загинула ще одна дитина.[912] Дорослі не були краще підготовлені, щоб впоратись із гнівом, викликаним голодом: один чоловік згадував, що сусіда настільки дратували плачем власні голодні діти, що він задушив своє немовля в колисці та убив двох інших дітей, вдаривши їх головою об стіну. Тільки одному із його синів вдалося втекти.[913]

Схожу історію зафіксувала ДПУ у Вінницькій області, де один колгоспник, котрий не міг навіть припустити, що його діти помруть від голоду, «натопив піч і закрив комин», щоб вбити їх: «Діти від угару почали мучитися і кликати на поміч, але він задушив їх своїми власними руками, після чого пішов до сільради і розповів про скоєний злочин». Чоловік сказав, що вбив дітей «через відсутність будь-яких продуктів харчування». Під час обшуку в його будинку дійсно не знайшли ніякої їжі.[914]

Став поширеним самосуд. Озброєні охоронці на місці стріляли в збирачів зерна. Така ж доля чекала кожного, хто намагався вкрасти будь-що зі складів. Коли голод посилився, прості люди також почали мститися тим, хто крав. Олексій Литвинський згадував, як голова колгоспу схопив хлопчика, який вкрав шматочок хліба під час годування колгоспників, і, тримаючи за дві ноги, «із розмаху вдарив голівкою об дерево. Та дитина померла». За це вбивство чоловік ніколи не зазнав жодного покарання.[915] Ганна Цівка розповіла, як жінка за хлібину втопила свою небогу.[916] Старшого брата Миколи Баші спіймав сусід, коли хлопець шукав гнилу картоплю на його кухні, та кинув у льох, у якому було по пояс води.[917] Тітку ще одного свідка закололи вилами за крадіжку зеленої цибулі з сусіднього городу.[918]

Інколи самосуд вчиняли цілими групами. У колгоспі «Нова спілка» в П’ятихатському районі Дніпропетровської області натовп, спільно з головою колгоспу, ветеринаром, рільником і рахівником, забили колгоспника до смерті за вкрадений глечик молока й кілька коржиків.[919] Коли косарі з сусіднього села вкрали вівцю з колгоспу в селі Рашкова Слобода Ріпкинського району Чернігівської області, голова колгоспу з Рашкової Слободи влаштував за ними погоню й розстріляв у полі чотирьох чоловік. Микола Опана-сенко, тоді ще дитина, бачив кров розстріляних на стоптаному молодому житі. Пізніше він зауважив: «Але постає гірке питання: хто вселив у душі мужиків лютість звірів, щоб отак нещадно розправлятись з людьми?»[920]

Під час самосудів жертв, бувало, катували. У Вінницькій області натовп утримував у хліві жінку (котру підозрювали в крадіжці) протягом двох днів без їжі та води, перш ніж поховати її живцем. В іншому районі Вінницької області дванадцятирічну дівчину Марію Сокурко вбили за крадіжку цибулі. У Київській області голова сільради «заарештував» двох дівчат-підлітків, звинувачених у крадіжці. Він обпікав їхні руки сірниками, колов голками і так люто бив, що одна із них померла, а іншу госпіталізували.[921] Така поведінка була настільки звичним явищем, що в червні 1933 року український уряд наказав прокурорам запобігати «самосудам» через відкриті суди над злочинцями. У червні та липні в Україні відбулися десятки невеликих «показових судових засідань», однак про самосуди по всій Україні повідомлятимуть і в 1934 році, і навіть у 1935.[922]

«Тваринна жорстокість» інколи призводила до страшних наслідків. Голод стрімко спричинив різного роду божевілля — галюцинації, психози, депресію. Жінка, шестеро дітей якої загинули всього за три дні в травні 1933 року, збожеволіла, розплела коси, ходила по селу і казала всім, що «червона мітла» забрала її сім’ю.[923] Одна зі свідків голоду згадала жахливу історію односельчанки Варвари, яка залишилася сама з двома дітьми. На початку 1933 року Варвара виміняла в місті увесь одяг, який у неї залишився, на хліб. Опухла, вона ледве дійшла додому — їй додавала сили «велика гарна хлібина», якою вона сподівалася нагодувати дітей. Однак, коли Варвара вже вдома розрізала хліб, то почала несамовито кричати: всередині хлібини був запечений мішок — а це означало, що знову нема чого їсти. Варвара почала реготати, вхопила ножа і встромила його в сина; а її дочка змогла втекти.[924]

З часом усі ці емоції вгамувалися — їх замінила цілковита байдужість. Рано чи пізно, голод перетворив усіх на апатичних, млявих, нездатних рухатись або думати людей. Вони сиділи або лежали на призьбі, біля дороги, на лавах у своїх хатах — і не ворушилися. Микола Просковченко, який пережив голод в Одеській області, згадував, як колись гомінливі, живі села притихли: «Скрізь була дивовижна тиша. Ніхто не плакав, не голосив, не скаржився… Скрізь панувала байдужість: люди були або пухлі, або до знемоги висушені. Навіть відчувалась якась “заздрість” до померлих».[925] Навесні 1933 року Олександра Радченко серед ночі написала в своєму щоденнику: «Вже третя година ранку. Сьогодні 28 квітня. Не сплю… Останні дні страшенна апатія…».[926]

«Нікого не шкода, нічого не хочеться, — згадувала Галина Буданцева. — Нічого не хочеться, навіть їсти вже не так хочеться. Поки є сили, людина безцільно тиняється по двору, по вулиці. Потім ходити не хочеться і сили вже немає. Лягаєш і ждеш смерті». Галині вдалося вижити, її забрав до себе дядько. Однак сестра Таня померла дорогою до дядькового села.[927]

Петро Григоренко, у той час студент військової академії, став свідком цієї байдужості, коли в грудні 1931 року отримав дивного листа від мачухи, в якому вона натякала на погане здоров’я його батька. Занепокоєний, Петро повернувся до села. Там він побачив, що його батько, фанатичний прихильник колективізації, тепер голодував. Петро зайшов в управу місцевого колгоспу, щоб взяти підводу і вивезти батьків:

В управі колгоспу сиділа одна-єдина людина. Це був Коля Сезоненко — перший секретар нашого Борисівського осередку комсомолу. Тепер він був колгоспним рахівником… «Здрастуй, Миколо!» — привітався. «A-а, Петро!» — не дивлячись на мене і не поворухнувши жодним членом, вимовив він. — За батьком приїхав. Спасибі, що не забув. Забирай, вивозь, може і врятуєш. Ну, а нам вже не врятуватись.[928]

Василь Гроссман описав цей етап голоду в повісті «Все тече…»:

Спочатку голод жене тебе з дому. Попервах він, наче вогонь, пече, рве кишки і мучить душу, — людина й тікає з дому. Люди викопують черв’яків, збирають траву, бачиш, навіть проривалися до Києва. І подалі від дому, подалі від дому. А приходить такий день, коли голодний назад до себе в хату заповзає. Це означає — пересилив голод, і людина вже не боїться, лягає і лежить. А коли голод людину переміг, її вже не підіймеш, і не від того, що сил бракує, — немає їй інтересу, жити не хоче. Лежить собі тихо і не чіпай її. І їсти голодному не хочеться…, тільки б залишили в спокої, тільки було б тихо…[929]

Державних службовців також шокувала загальна байдужість. Ще в серпні 1932 року інформатор повідомив, що його колега, працівник банку, довірився йому і розказав про «повний занепад віри у краще майбутнє». Він пояснив, що «відчуття глибокої безнадійності притаманне всім сільським і міським жителям, старим і молодим, партійним і позапартійним. І інтелігенти, й представники фізичної праці втрачають мускульну й розумову енергію і думають лише про те, як утамувати голод свій і дітей».[930]

У розгорнутому звіті, надісланому Кагановичу та Косіору в червні 1933 року, партійний чиновник, який працював в МТС у Кам’янському районі, повідомив, що в його районі тисячі людей помирають від голоду. Він наводив численні приклади, коли люди вмирали на полях під час роботи, дорогою додому, а деякі взагалі не могли вийти з хати. Водночас також відзначив, що зростає байдужість: «Характерно, що народ притупів, абсолютно ні на смертність, ні на людоїдство не реагує».[931]

Невдовзі байдужість поширилася і на ставлення до смерті. Зазвичай українські похорони поєднували церковні та народні традиції, передбачали хор, поминки, співи псалмів, читання Біблії, іноді професійних плакальників. Зараз усі ці обряди були заборонені.[932] Ніхто не мав більше сил копати могилу, проводити обряд або виконувати музику. Релігійні ритуали зникли разом із церквами та священиками. Для суспільства, яке високо цінувало свої обряди, неможливість забезпечити належне прощання з мертвими стала ще одним джерелом травми. «Не було похорон, — згадувала Катерина Марченко, — не було священиків, панахид, сліз. Не було сил плакати».[933]

Одна жінка згадувала, як її дідуся поховали без домовини. Його закопали в одній ямі разом із сусідкою та її двома синами: «… Не заридали над ним його чотири дочки, не заплакали чотири сини, не заспівали йому по-християнському «Вічная пам’ять».[934] Інший чоловік пригадав, як його друзі «нагодували» свого батька, котрий помирав: «Ми, діти, пішли у поле у 1933 році і шукали померзлу картоплю. Принесли ті картоплини додому і зробили з них “дируни”… Одного разу я прийшов до своїх товаришів, які чекали на свої млинці [будуть готові]. Їх батько лежав на лаві, весь розпухлий і не міг встати. Він попросив дітей дати йому лише один млинець, а ті йому відмовили: “Іди сам шукай картоплю!” — відповіли вони. Чоловік помер того ж вечора».[935]

Інший хлопчик згадував про свою цілковиту безпорадність:

Матері в хаті не було, я на печі спав, десь перед ранком прокинувся: «Тату, я їсти хочу, тату!» В хаті холодно. Тато мовчить. Я став криком кричати. Вже розвиднілося; в тата під носом була якась піна. Помацав його голову — холодна. Потім підвода приїхала, на ній мертві, як снопи. Два дядьки зайшли до хати, поклали батька на рядно, кинули на підводу з розмаху… Після цього в хаті я спати не міг, ночував на конюшні, в скирдах, ходив опухлий, обірваний.[936]

У багатьох випадках у тих, хто помирав, не залишалося нікого, хто міг би про них подбати, а згодом — поховати. Адміністративні будівлі швидко перетворювалися на примітивні морги. У березні 1933 року Анна С. дізналася, що її школу планують закрити через «епідемію дизентерії та черевного тифу». Столи прибрали з класів, сіно розсипали на підлозі, і туди привели зморених голодом людей, щоб ті там помирали, батьки та діти лежали покотом.[937] Приватні будинки іноді використовували з цією ж метою. У Житомирській області представники місцевих органів влади вломилися в дві хати після повідомлень сусідів про те, що за останні два дні з коминів хат не було видно диму. Усередині вони знайшли людей похилого віку, дорослих, дітей: «Мертві тіла лежали на печі, на лавах, у ліжку». Всі тіла кинули до криниці, а зверху присипали землею. Інколи тіла знаходили не одразу. Зима 1933 року була холодною й морозною, і в багатьох місцевостях поховати мертвих можна було тільки після того, як почалася відлига, і земля відтанула. Собаки та вовки розтягували тіла.[938] Тієї весни «повітря було наповнене запахом тіл, що розкладалися. Вітер розносив цей сморід по всій Україні».[939]

На залізничних станціях, коліях та дорогах також почали нагромаджуватися трупи. Селяни, які намагалися втекти, помирали там, де вони сиділи або стояли, а потім їх «збирали, як дрова, і вивозили».[940] У березні 1933 року одна з очевидиць голоду їхала з родиною через спустошену голодом Полтавщину. Ця подорож запам’яталась їй на все життя. Вздовж дороги лежали, а іноді сиділи мертві люди: «Візник наш вставав, відривав шмат ряднини, що була на возі, підходив до людей і прикривав їм обличчя».[941]

Для інших померлі на дорогах стали повсякденністю. Олександр Гончаренко під час голоду працював залізничником. Він відтворив у пам’яті, як ішов на роботу, «то по дорозі, на залізній дорозі я мав якихсь два, три трупи кожний день. Ішов, переступав, у мене відібрали всяку совість, всяку душу, всі почуття відібрали. Я іду, через ті трупи переступаю — мені абсолютно, так як через дерево. [Ось що] голод зробить з людини…».[942] Петро Мостовий згадував, що жебраки, які приходили до його села, були схожі на «примари», сідали біля доріг або під тин, і помирали: «Ніхто їх не ховав, свого горя вистачало». І найжахливіше в цьому видиві — здичавілі коти і собаки гризли ці тіла. У той час Мостовий боявся йти на хутір, де всі мешканці померли, і не зосталося нікого, хто б їх поховав. Протягом багатьох тижнів трупи так і залишались у хатах і хлівах.[943] Результатом стала епідемія тифу та інших хвороб.[944]

У містах, де влада все-таки прагнула приховати жах, який відбувався на селі, вночі тіла з вулиць прибирали й таємно ховали. Наприклад, у Харкові з лютого по червень 1933 року ДПУ зафіксувало, що було поховано 2 785 трупів.[945] Під час Великого терору 1937–1938 років секретність таких поховань стала ще суворішою. Братські могили жертв голоду приховували й ніяк не позначали, стало навіть небезпечно знати, де вони знаходяться. У 1938 році всіх співробітників Лук’янівського кладовища в Києві заарештували, допитали та розстріляли як контрреволюційних повстанців. Цілком можливо, що так вчинили, щоб приховати все те, що вони знали.[946]

У містечках і селах місцеві чиновники організовували команди для збору трупів. Іноді ці команди складалися з комсомольців.[947] Наприкінці весни 1933 року деякі солдати, відряджені з інших міст, наказували місцевим допомагати ховати померлих і тримати язик за зубами.[948] Гробокопачами призначали й тих, у кого ще залишалося достатньо сил та здоров’я, і вони готові були працювати за їжу. Зокрема, одна жінка розповідала, що робота збирачем померлих допомогла їй вижити: щодня вона отримувала половину хлібини та оселедець.[949] Інші свідки згадували, що таким бригадам видавали хліб у обмін на трупи: «Як умре за день чоловік сорок, то в них добрий заробіток».[950] Часто, особливо в таких містах, як Київ та Харків, ці команди працювали вночі, адже так було легше приховати масштаби їхніх робіт.[951]

Масові поховання, організовані поспіхом, відбувалися взагалі без будь-якого церемоніалу. «Людей хоронили без трун, просто скидали в ями і загрібали землею», — згадувала одна очевидиця голоду.[952] Інколи призначені гробарі викопували могилу на місці, де лежав труп, навіть не намагаючись ідентифікувати особу або позначити місце: «Горбик швидко зникав після дощів, заростав травою, слідів ніяких не зоставалося».[953] Бабуся одного з тих, хто вижив, у команді разом з односельцями збирала мертвих і клала на віз. Якщо над хатою літали ворони, то це означало, що там були мертві. Людей, котрі ще залишались живими, «витягали ближче до дверей, щоб легше потім було їх вивозити».[954] Масових місць поховань часто ніяк не позначали. Через роки наступні покоління більше не могли їх знайти.[955]

Байдужість деяких поховальних бригад могла доходити до жорстокості. Свідки подій з різних куточків України розповідають схожі історії про те, що надто ослаблених людей ховали живцем. «Були випадки, коли вони ховали напівживих людей: “Добрі люди, залиште мене. Я ще живий!”, — намагався кричати “померлий”. “Чорт забирай! Ти хочеш, щоб ми за тобою ще раз їхали?” — відповідали трупарі».[956] Друга така бригада теж збирала ще живих людей, і при цьому стверджувала, що наступного дня вони працюватимуть на іншій вулиці, тому можуть забрати ці тіла зараз, щоб отримати «плату» за кожен «труп» і отримати більше хліба.[957] Такі збирачі тіл вважали, що не так важливо, як саме заповнювати викопані ями: «Людей часом ще живими кидали в траншеї, навіть не дострілювали, економили патрони, тягнули до ями живих».[958] Траплялося, що й родини тих, хто помирав, інколи поводилися з ними жорстоко. Одна літня жінка захворіла і втратила свідомість. «Коли вона впала в напівсонний стан, всі вдома думали, що вона мертва. Коли приїхали її забрати, вони помітили, що вона все ще дихала, але вирішили все рівно забрати. Вони [гробарі] сказали, що бабуся все одно помре. Ніхто не шкодував і не почувався винним».[959]

Декому, однак, вдавалося втекти. Денис Лебідь описав, як його самого кинули до колективної могили. Він намагався вибратись, але зрозумів, що надто слабкий. Сидів і чекав смерті, або що на нього впаде інше тіло. Врешті-решт його врятував тракторист, який приїхав, щоб завалити яму землею.[960] Цей випадок нагадує історію жінки, котру теж випадково врятували з ями мертвих, куди її скинув гробар: «Зайчук Килина йшла через цвинтар, почула стогін і допомогла нещасній вилізти. І та жінка прожила ще 24 роки».[961] Схожі історії можна почути у Черкаській, Київській, Житомирській, Вінницькій та інших областях.[962]

Той, хто коли-небудь був свідком таких подій — або, ще гірше, пережив це, — ніколи цього не забував: «Мене все це так сильно налякало, що я кілька днів не міг розмовляти. Мені снилися мертві люди. І я постійно кричав…».[963]

Жах, виснаження, нелюдська байдужість до життя, постійне нагнітання ненависті засобами пропаганди наклали свій відбиток на людей. У поєднанні з абсолютною відсутністю їжі вони породили в українському селі дуже рідкісну форму божевілля: наприкінці весни й на початку літа набув поширення канібалізм. Утім, його існування не було таємницею ні для Харкова, ні для Москви.[964]

Багато селян, що пережили голод, стали свідками канібалізму або (що відбувалося ще частіше) некрофагії, тобто споживання трупів людей, які померли від голоду. Хоча такі випадки були не поодинокі, їх ніколи не вважали «нормальними». Незважаючи на твердження працівника МТС про те, що люди не реагували на людоїдство, все ж до цього явища рідко ставилися байдуже. Спогади про канібалізм часто поділяють на опосередковані, тобто почуті випадки в інших селах і місцях, і на спогади безпосередніх свідків канібалізму. Перші, віддалені в просторі й часі, деколи описують канібалізм як «щось звичайне». Через десять років після голоду один чоловік, мандруючи окупованою нацистами Україною, заявив, що зустрічав «чоловіків та жінок, які відкрито розказували, що їли людей… населення сприймало подібні випадки як результат крайньої потреби, не осуджуючи їх».[965] У доповіді голови ДПУ у Київській області своєму вищому керівництву також вказано на те, що канібалізм став «звичкою». В уражених канібалізмом селах «з кожним днем зміцнюється думка, що можна вживати в їжу людське м’ясо. Ця думка поширюється особливо серед голодних та опухлих дітей».[966]

Інакше про людоїдство згадують ті, хто насправді на власні очі бачив випадки канібалізму. І спогади, і документи того часу підтверджують, що канібалізм викливав шок та жах, і такі історії закінчувалися втручанням міліції або сільської ради.

Лариса Венжик із Київської області згадувала, що спочатку ходили лише чутки про те, що «кудись зникають діти, що “очманілі” батьки їдять своїх дітей. Виявилось, що це не чутки, а страшна правда». На її вулиці зникли дві дівчинки, з якими вона товаришувала. Їх шестирічний брат Міша втік із дому. Він блукав по селу, просив милостиню і крав. Коли його запитали, чому він пішов з дому, він сказав, що боїться: «Батько хоче мене зарізати…». Міліція обшукала будинок, знайшла докази та заарештувала батьків. Їхній син «Міша залишився напризволяще».[967]

Поліція також заарештувала чоловіка в селі Марії Давиденко в Сумській області. Після смерті дружини він збожеволів від голоду і спочатку з’їв свою дочку, а потім і сина. Сусід помітив, що батько менше опухлий від голоду, ніж інші, й запитав його про це. Чоловік відповів: «Я дітей своїх поїв… І тебе, єслі будеш багато балакать, з’їм». Сусід з криком вибіг з його хати, а чоловіка забрала міліція, пізніше його засудили на вісім років ув’язнення.[968]

У селі Заливанщині Вінницької області переповідали історію жінки, яка вбила власну дитину. Вона сама розповіла про це: «Я беру дитину на цеберчик, а воно питає: “Що ти будеш, мамо, робити?” — “Нічого, нічого”». Але її сусід, через вікно побачив, що жінка щось смажила. Її засудили до трьох років позбавлення волі, але врешті-решт вона повернулася додому і вийшла заміж за чоловіка з іншого села. Коли ця жінка «призналася чоловікові, він не захотів її знати».[969] Це тавро залишилося з нею на роки.

Микола Москаленко також згадував про той жах, який пережила його родина, дізнавшись про зникнення сусідських дітей. Про це він розповів своїй матері, і вона привела чоловіка з сільської ради, щоб разом розпитати сусідку: «Зайшовши до хати, ми запитали де її діти. Вона сказала, що померли і поховала їх на полі. Він пішов на поле, але нічого не знайшов. Почавши пошук, знайшли дома дітей. Вони були порубані і складені в бочку. У неї запитали, чому вона це зробила, а вона відповіла, що діти все рівно не виживуть, а так хоч вона залишиться».[970]

Такі розповіді швидко набирали розголосу й посилювали відчуття небезпеки. Навіть у містах люди переповідали історії про дітей, на яких полювали, як на їжу. Італійський консул Серджо Ґраденіґо повідомив, що в Харкові всі батьки постійно особисто водили своїх дітей до школи та всюди їх супроводжували, побоюючись, що голодні люди будуть на них полювати: «На дітей функціонерів партії та ГПУ полюють особливо, бо вони краще вдягнені… Майже завжди йдеться про крадіжки, до яких, подейкують, треба додати також дедалі жвавішу торгівлю людським м’ясом».[971]

Українська влада добре знала про численні випадки людоїдства: повідомлення міліції були досить докладними. Очільник ДПУ УСРР Балицький доклав особливих зусиль проти поширення цієї інформації. Він застеріг своїх підлеглих, щоб вони не надсилали занадто багато даних про голод у письмовій формі: «Надавати інформацію про проблеми з харчуванням виключно першим секретарям обласних комітетів партії і лише в усній формі… Для запобігання можливості поширення чуток серед чиновників у разі циркулювання між ними повідомлень у письмовому вигляді…».[972]

А проте, ДПУ, міліція та інші місцеві чиновники вели записи. Один зі звітів міліції з Київської області, датований квітнем 1933 року, починався дуже красномовно: «Небувалий випадок людоїдства маємо по району ім. Петровського на Київщині»:

Куркулька 50 років, розкуркулена [з] с. Зеленки Богуславського району, що переховувалася в 1932 р. на Кубані, повернулася на батьківщину разом з дочкою (дорослою). На шляху з Городищенської станції до Корсуня заманила і зарізала перехожого 12-річного хлопчика. Нутрощі та інші частини тіла склала в мішок. У с. Городище гр. Шерстюк, мешканець цього містечка, пустив жінок переночувати. В обманний спосіб видаючи м’ясо хлопчика за м’ясо теляти, стара дала зварити та посмажити печінку і серце родині гр. Шерстюка, нагодувала його сім’ю, і самі їли. Вночі гр. Шерстюк, маючи намір скористатися частиною м’яса, яке було в мішку старої, виявив порублене тіло хлопчика. Злочинці заарештовані.[973]

Окрім психологічного шоку, багато доповідей також містять занепокоєння посадовців, що поширення інформації про подібні випадки може вплинути на політичну ситуацію. Земельне управління в Дніпропетровській області отримало донесення про те, як колгоспник Іван Дудник вбив свого сина ударом сокири в чоло. «Сім’я велика, важко жити, ось я і вбив», — заявив чоловік. При цьому в політвідділі МТС підкреслили, що колгоспники під час бригадних зборів прийняли рішення клопотатися про показовий суд у цьому колгоспі та про «застосування до Дудника вищої міри покарання».[974] Також зазначено, що в зв’язку з цими подіями колгоспники взяли на себе зобов’язання пришвидшити темпи посівної.

Схожі події сталися в селі Новоолександрівці Новоукраїнського району Кіровоградської області, де п’ятнадцятирічний хлопець вбив чотирирічну сестру, щоб її з’їсти. Голова районної контрольної комісії робітничо-селянської інспекції повідомив, що інцидент не викликав «жодних нездорових розмов у найближчих колгоспах». А після того, як чиновник «поширив чутку, що вбивця був лікарями визнаним психічно хворим», всі почали вважати хлопця «ненормальним» і лише боялися, що він може повернутися назад.[975] В одному повідомленні ДПУ в Дніпропетровській області зазначено, що чоловіка «соціально небезпечної» жінки, яка вбила дочку і вже спожила частину її м’яса, засудили за спротив хлібозаготівлям, і тому цю жінку рекомендували розстріляти.[976]

Реальна причина цього «психічного захворювання», або таких раптових нападів «соціально небезпечних» емоцій була абсолютно очевидною для всіх: люди голодували. У Пеньківці, за повідомленнями Вінницького ДПУ, колгоспник убив двох дочок і з’їв їх: «Кожуховський пояснює це голодом протягом тривалого часу. Під час обшуку жодних продуктів харчування в нього не знайшли». Мешканець хутора Дубини вбив обох обох дочок і в цьому «звинувачував голод». У доповідній записці Вінницького обласного відділу ДПУ згадано інші схожі історії.[977]

Навесні 1933 року кількість таких випадків зросла. ДПУ Харківської області повідомляло про численні випадки, коли батьки їли трупи дітей, що померли від голоду, а також випадки, коли «голодні члени сім’ї вбивають слабких, головним чином дітей, і споживають їхнє м’ясо». Дев’ять подібних випадків зареєстрували в березні, п’ятдесят вісім — у квітні, 132 — у травні та 221 — у червні.[978] У Донецькій області від березня також реєстрували численні інциденти: «Хрипунова Ірина задушила свою дев’ятирічну внучку і з нутрощів приготувала їжу. Антон Хрипунов у померлої сестри 8 років вирізав нутрощі та вжив у їжу». Звіт закінчувався майже ввічливим: «Довівши про це до вашого відома, прошу надати відповідні вказівки».[979]

У березні ДПУ в Київській області щотижня отримувало по десять, а то й більше повідомлень про канібалізм.[980] Тоді ж їхні колеги у Вінницькій області доповіли про шість за останній місяць випадків «людожерства, коли батьки вбивають своїх дітей, м’ясо котрих вживають в їжу». Однак цей список, можливо, не враховував усіх випадків. В одному з повідомлень керівник ДПУ Київської області написав, що з 9 січня по 12 березня зафіксовано шістдесят дев’ять випадків канібалізму. Проте «ці цифри, звісно, не точні, адже в дійсності є набагато більше фактів, які ми не врахували».[981]

Звичайно, влада вважала це злочином, інколи навішувала на канібалів ярлик «ворога». Наприклад, Ганну Білорус засудили не тільки за канібалізм, а й за поширення польської пропаганди, бо мала родичів у Польщі; вона загинула у в’язниці в 1933 році.[982] Справи служби безпеки містять численні записи про канібалів, яких згодом ув’язнили, стратили або лінчували. Одна дуже незвична мемуаристка, котра пройшла ГУЛАГ, описала зустріч із канібалками в тюремному таборі на одному із Соловецьких островів у 1935 році. Ольга Мейн, молода полька, заарештована під час спроби перетнути радянський кордон (вона приїхала вивчати медицину в Москві), була засуджена за шпигунство. Через деякий час перебування в таборі її відправили вже як наглядачку на Велику Муксалму, один із островів Соловецького архіпелагу. Вона не хотіла їхати до табору, де тримали «українських людожерок», яких на той час було близько трьохсот осіб. Проте коли Ольга зрештою з ними зустрілася, то почувалась зовсім по-іншому:

Паніка і страх перед зустріччю з людожерками швидко пройшли: вистачило побачити тих нещасних, напівголих і босих українок. Їх тримали у старих монастирських будівлях: у багатьох з них були роздуті від голоду животи, і чимало були душевнохворими.

Я піклувалася про них, вислуховувала їхні спогади та таємниці. Вони розповідали, як їхні діти помирали з голоду, а вони, на межі голодної смерті, готували трупи власних дітей та їли. Це сталося, коли вони перебували у стані голодного шоку. Пізніше, коли вони усвідомили що відбулося, то збожеволіли.

Я співчувала їм, намагалася оточити їх турботою, я знаходила для них теплі слова, коли починали побиватися. Якийсь час це допомагало. Вони заспокоювалися, починали плакати, і я плакала разом з ними…[983]

Керівництву в Москві, так само як і в Харкові, було відомо про випадки канібалізму. Як вже зазначалося, Каганович був безумовно поінформований; робоча група ЦК КП(б)У, відповідальна за весняну посівну кампанію 1933 року, інформувала партійне керівництво про те, що робота була особливо важкою в регіонах з «людожерством» і «безпритульними дітьми».[984]

ДПУ продовжувало повідомляти про випадки канібалізму ще в 1934 році.[985] Але якщо Харків або Москва коли-небудь і надавали рекомендації про те, як боротися з людоїдством чи замислювалися над причинами цього явища, то такі документи ще не знайдено. Немає жодних доказів, що взагалі було вжито будь-яких заходів. Звіти написали, чиновники їх отримали, а потім спалили і про них забули.

12

Виживання, весна та літо 1933-го

Я ходив до церкви, тут на гору, і дер кору з липи. А в нас у хаті була полова гречана, так мати її насіє, добавить липи і пекла млинці. Так харчувались.

Григорій Мазуренко, Київська область, про 1933 рік[986]

Аґрус вже став рости, ми давай вже його, ще даже і не виріс. Калачики їли. Акація цвіла. Тако начухрали та їли.

Віра Тищенко, Київська область, про 1933 рік[987]

Траву їв, як скотина пасся (хтів їсти) на траві.

Тодось Годун, Черкаська область, про 1933 рік[988]

Попри фізичні й психологічні зміни, голод, спрагу, виснаження та схуднення люди робили все можливе для того, щоб вижити. Іноді це виявлялося в готовності долучитися до злочину (так виживали члени бригад активістів), або здатності порушити деякі з фундаментальних людських табу. Водночас інші відкривали в собі виняткову винахідливість та силу волі, ще декому дуже щастило, коли їх рятували ті, хто був спроможний знайти вихід зі складної ситуації.

У голові десятирічної дівчинки з Полтавщини, котра помічала, як фізично слабнуть її близькі, з’явилася відчайдушна ідея порятунку: покинути батьків. Вона написала своєму дядькові у Харків:

Дорогі Дядю!

У нас немає хліба і немає чого їсти. Батько охляли з голоду і лежать на лаві, не встають. Мама осліпли з голоду й нічого не бачать. Я їх виводжу надвір. Мені дуже хочеться хліба. Візьміть мене, дядю, до себе в Харків, бо я вмру од голоду. Візьміть, я ще маленька і хочу жити, а тут я вмру, бо всі вмирають…[989]

Вона не вижила. Але воля до життя врятувала інших.

Щоб вижити, люди їли все. Вони їли зіпсовану їжу та ті залишки, що не забирали активісти. Люди їли коней, собак, котів, пацюків, мурах, ховрашків, білок, черепах, жаб і змій. Вони готували на вогні їжаків, а також смажили пташині яйця.[990] Їли дубову кору, мох і жолуді.[991] Їли листя дерев і кульбабу, а також чорнобривці та лободу. Люди вбивали ворон, голубів і горобців.[992] Надія Луцишина згадувала, що «жаб не було довго. Виловили всі. Поїли котів, голубів, жаб, все це їли люди. Я ловила нюхів, бур’яни їли, бурячки».[993]

Жінки варили суп із кропиви і випікали хліб зі щириці. Товкли жолуді, отримували щось схоже на борошно, а потім використовували це для випікання млинців.[994] Люди їли бруньки з липи: «… Хороші такі, м’які, не гіркі», — згадував один із тих, хто вижив.[995] Також їли проліски, маленькі цибулини яких «здавались солодшими за цукор».[996] Робили млинці з листя й трави.[997] Інші змішували листя акації та гнилу картоплю, яку активісти не забирали, запікали їх разом, і виходило щось схоже на перепічку.[998] Також вибирали крохмаль всередині гнилої картоплі та смажили.[999] Тітка Надії Овчарук випікала млинці з листя липи: «Висушували, теребили і пекли млинчики».[1000]

Діти їли конопляне насіння.[1001] Також їли верхню частину коріння очерету: «Поки молодий, то під корнем сантиметр десь солодкий, наче огірок». Але, помітивши цю тактику виживання, місцева влада витоптала й спалила очерет.[1002] Якщо поруч із селом була скотобійня, то люди їли відходи від забитих тварин, але їхні кістки та шкури часто обливали карболовою кислотою. Коли Оксана Жигадно та її мати з’їли трохи таких ратиць і вух, то важко отруїлися. Хоча матір померла, Оксані вдалось вижити.[1003] Багато селян згадували, як вони наливали воду в нори, зроблені польовими мишами, щоб вимити зерно, яке гризуни припасли на зиму. Інші варили ремені та взуття, щоб з’їсти шкіру.

Так само, як і з випадками канібалізму, влада була добре поінформована, що саме люди намагаються перетворити на їжу. У звіті ДПУ від березня 1933 року зазначено, між іншим, що сім’ї, котрі потерпають від голоду, їдять «макуху, стебла, суцвіття проса, сушену солому, зілля, гнилі кавуни та буряки, картопляне лушпиння та цвіт акації», а також кішок, собак і коней.[1004] Більшість цієї їжі тільки погіршувала стан і без цього хворих людей.

Часом люди виживали завдяки їжі, більш придатній до споживання, особливо якщо їм пощастило жити поблизу озер або річок. Катерина Бутько, яка мешкала в селі біля річки, згадувала, що «якби не риба, то і не вижив би ніхто».[1005] Ще хтось користувався сітками, щоб відшукувати річкових равликів. Спершу їх варили, а потім витягували крихітні шматочки м’яса з мушель.[1006] Селяни, які жили поблизу лісу, збирали гриби, ягоди та полювали на птахів і дрібних тварин.

Багато людей змогло врятуватися з однієї простої причини: їм вдалося зберегти корову. Навіть у добрі часи корови дуже багато значили в житті селянських родин, у яких часто було четверо, а то й більше дітей. Але під час голоду мати корову (особливо коли мова йшла про простих селян, що опиралися колективізації та розкуркуленню, або про колгоспників, котрим дозволяли тримати її для приватного користування) стало в прямому сенсі питанням життя або смерті. У сотнях усних свідчень селяни пояснюють своє виживання одним реченням: «Нас урятувала корова». Більшість споживали коров’яче молоко самі, але деякі, як одна сім’я в Київській області, вимінювали молоко на зерно або хліб.[1007]

Пристрасті навколо корів зростали. Петро Мостовий з Полтавської області згадував, що корова в родині була настільки дорогоцінною, що його батько та старший брат охороняли її з рушницею та вилами.[1008] Після того, як одна селянка на Черкащині дізналася, де тримають односельця, котрий вкрав і зарізав її корову, вона домовилась з вартовим, зайшла до комори і «граблями виколола своєму охлялому ворогові очі».[1009] Для того, щоб прогодувати свою корову, члени родини Марії Пати виймали солому з покрівлі своєї хати, розрізали її на дрібні шматочки, розм’якшували окропом — все для того, щоб тварині було що їсти.[1010]

Ті, в кого корови не було, змушені були покладатися на інших. Випадкові прояви доброти рятували окремих людей, рівно ж як і любов та родинні зв’язки, котрі попри голод, залишалися сильними. У Полтавській області Софія Заливча з братом і сестрою пішли працювати в колгосп на поденну роботу. Як оплату вони отримували ріденький суп і 200 грамів хліба на день. Вони з’їдали суп і ховали хліб. Кожні вихідні один із них ходив додому — там їх чекало семеро братів та сестер — і ділили черствий хліб між малечею. Троє з десяти дітей померли від голоду, але решта вижила завдяки хлібу та супу.[1011]

Інші діти вижили за допомогою сусідів або родичів. «У той час моя двоюрідна тітка з чоловіком виїжджали до Харкова на роботу і забрали мене і сестричку Валю з собою… завдяки цьому ми вижили», — згадував один чоловік. «І до цього часу з вдячністю і теплотою згадую тітку Марфу, яка врятувала мене в ті голодні роки», — сказав інший свідок.[1012] Також могли допомагати й родичі за межами України. Сестра Анатолія Боканя, що переїхала на Урал, відправила додому п’ять кілограмів борошна. У супровідному листі вона написала, що на Уралі не було голоду і не всі там навіть могли повірити, що в Україні такий голод. Борошна не вистачило, щоб урятувати матір Анатолія, але воно допомогло вижити йому.[1013]

Існують дивовижні свідчення про те, як деякі українські селяни отримували допомогу від своїх єврейських сусідів: знову ж таки, більшість євреїв не мали землі й не обробляли її, тому їх не зачепили хлібозаготівлі, якщо вони не проживали в селах, занесених на «чорні дошки». Марія Гавриш з Вінницької області згадувала, як вся її родина «попухли з голоду, лежали, мали вмерти», коли до них навідалась сусідка-єврейка («їх не трогали, в них не було землі»). Жінка зайшла, подивилася, вийшла і повернулася: «Дала нам всім по чуточці горілки, мамі півчарки, потім по кусінчеку хліба». Приготувала поїсти і малими порціями нагодувала всю родину: «Отак вона нас спасла».[1014] Під час зростання ненависті та недовіри до усіх цей вчинок був напрочуд разючим.

Незважаючи на заборону залишати села та заборону колгоспної торгівлі, українські селяни (як вже було згадано) робили й те, й інше. Вони проривалися через кордони й проповзали під огорожами, щоб потрапити до міста й роздобути їжу. Вони намагалися проникнути до заводських містечок і промислових підприємств. Вони прослизали до шахтарських селищ Донбасу, де були потрібні робітники, і роботодавці заплющували на це очі. Вони нишпорили поблизу фабрик і перебирали відходи, які могли бути їстівними: наприклад, жом на спиртових заводах. Або відшукували у відходах те, що можна було продати. Артур Кестлер, угорсько-британський письменник, а тоді ідейний комуніст і німецький журналіст, залишив характерний опис ринку в Харкові в 1933 році:

Ті, у кого було що продати, сідали навпочіпки в пилюці й розкладали свої «скарби» на розстелених хустках чи навіть носовичках, їхній крам складався зі жмені поржавілих цвяхів, картатої ковдри або горщика з кислим молоком, яке продавали «положечно» (включно з мухами). Тут можна було зустріти літню жінку, яка сиділа годинами з однією писанкою або одним маленьким шматочком висохлого козячого сиру. Або старого чоловіка зі вкритими болячками голими ногами, котрий намагався обміняти свої порвані чоботи на кілограм чорного хліба й пачку махорки. Конопляні тапці, в яких підошва і навіть п’ятка були відірвані та перев’язані ганчіркою, були частими предметами бартеру. Деяким старим не було чого продавати; вони співали українські народні пісні, інколи отримуючи за це копійки. Поруч із деякими жінками на узбіччі або на колінах сиділи діти; вкриті мухами губи немовлят були приклеєні до пожухлих грудей, з яких, здавалося, вони смоктали жовч замість молока.[1015]

Той факт, що ринок, навіть такий мізерний, міг існувати в міській Україні, давав шанс деяким людям вижити. Проте справжня причина кращого становища містян крилася в картковій системі: робітники та державні службовці отримували продуктові картки. Вони були доступними не для всіх. Відповідно до рішення Політбюро ЦК ВКП(б) 1931 року всі радянські громадяни, які працювали в державному секторі, отримували картки. До них не належали селяни та особи без офіційного робочого місця. Крім того, розмір пайка залежав не тільки від важливості працівників, а радше від їхнього місця роботи. Пріоритет належав головним промисловим регіонам, а в Україні єдиним таким регіоном був Донбас. Фактично, приблизно 40 відсотків населення України отримували близько 80 відсотків продовольчих товарів.[1016]

Для тих, хто не був на початку цього списку, пайки могли бути незначними. Канадський фахівець із вирощування пшениці Ендрю Кейрнс відвідав Київ у 1932 році. Одного дня він побачив двох жінок, які збирали траву в міському парку, щоб потім зварити з неї суп. Вони сказали йому, що дістають пайки, але їх недостатньо: «Я показав у бік річки і сказав про красивий краєвид; вони погодились, але відповіли, що вони голодні». Насправді жінки були «робітниками третьої категорії», яким платили 125 рублів на місяць, плюс 200 грамів хліба на день — близько чотирьох скибок.[1017]

Керівник кооперативного магазину в Києві, ще один працівник «третьої категорії», також розповів Кейрнсу, що отримував 200 грамів хліба на день і 200 грамів для свого сина, а також 100 рублів щомісяця. Робітник «другої категорії» отримував 525 грамів хліба щодня, і 180 рублів на місяць. Ніхто з них не ходив довго по рядах міських ринків, які крім хліба продавали дуже мало інших продуктів, серед яких траплялися помідори, іноді куряче м’ясо або молочні продукти, і все це — за високими цінами. Хліб міг коштувати п’ять-шість рублів за кілограм, яйце — піврубля, а то й більше, молоко — два рублі за літр.[1018] Стипендії київського студента Петра Егідеса під час голоду не вистачало навіть на один буханець хліба: «Ситуація досягла того критичного моменту, коли у віці сімнадцяти років я ходив із ціпком — так сильно охляв». Його бабуся померла від голоду, хоч і жила в Києві.[1019]

Теоретично, державні крамниці повинні були продавати продукти за нижчими, більш доступними цінами. Однак ці магазини були порожні. Георгій Самброс, який завідував педагогічною практикою студентів Всеукраїнського інституту народної освіти в Харкові, під час голоду вів щоденник. Він яскраво описав тодішні харківські продовольчі та промислові крамниці: «Великі їхні зали й помешкання, забиті колись від підлоги до стелі полицями, повними краму, тепер були порожні. На полицях або зовсім нічого не було, або на них густо стояли батареї пляшок “водки” всіх калібрів… пляшки “водки” мов зливою затопили усе місто». Дуже рідко продавали їжу, але вона була настільки бридкою, що навіть дивитися на неї було важко:

Тільки на одинокому прилавку по деяких крамницях стояв черговий харчовий «крам»: 5–6 таць чи блюдець із нашвидку бідно зробленою стравою: вінеґрета, подібна на силос, із зіпрілою, несмачною кислою капустою; паштет із риб’ячих огризків з моченою капустою й солоними, різаними, прокислими огірками; зрідка — шматочки якогось холодного м’яса у підливі, схожій на мазь для патинок; мочені зелені помідори з цвілим запахом діжки; холодні, кислуваті, фаршировані помідори з переперченим, щоб не смерділо, м’ясним фаршем, зробленим з покидькового, підозрілого м’яса; зрідка, нарешті, як ласощі, варені яйця чи будь-які дрібні овочі. Всі ці страви (я так яскраво пам’ятаю їх!) з’являлися на прилавку в мінімальних кількостях і зразу ж розкуповувалися.[1020]

Ендрю Кейрнс зміг також потрапити до черги в магазині, де він побачив, як «сируватий, теплий, непропечений хліб продавали по 10 рублів за буханець, і небагато сала по 12 рублів за фунт».[1021]

Кращу їжу можна було знайти в їдальнях державних установ: супи, каші, іноді м’ясо. Але для харчування в таких їдальнях були потрібні картки, які видавали за партійними або профспілковими квитками у відповідних установах. Самброс не був членом партії, а з профспілки його виключили. Однак, завдяки дружнім стосункам із секретаркою профспілки в своєму інституті, він щомісяця діставав картку на обіди в їдальні для наукових працівників: «Я й жив, і дихав, і обідав тоді “по блату”, незаконно». Коли голод загострився, і в інституті почали перевіряти, хто має право на отримання карток, Самброс через знайомого композитора дістав талони в їдальню Будинку літераторів імені В. Блакитного:

Йшов свідомо на ризикування: адже могли підійти до мене за столом і спитати письменницького квитка й з ганьбою витурити з-за столу… Але виходу не було, треба було ризикувати, й я почав ходити до їдальні письменників. Мені пощастило: обідав я там щось півтора-два місяці, й ніхто ні разу мене не запитав, що я за їден…[1022]

Згодом Самброс дістав через знайомого картки до їдальні Академії сільськогосподарських наук і деякий час харчувався там. У такий спосіб він залишився живим. Але більшу частину дня він думав про їжу: «Вся зарплата, майже без остатку, йшла на їжу».[1023] І йому, звичайно, було набагато краще, ніж багатьом іншим.

Хоча Самброс не був селянином, його досвід був певною мірою типовим: як це не парадоксально, найважливішим джерелом допомоги тим, хто голодував, були радянські державні чиновники та установи. Історик Тімоті Снайдер описав, як державні інституції в окупованій нацистами Європі, якщо вони все ще функціонували, інколи ставали порятунком для євреїв від Голокосту, й схожу історію можна розказати і про Радянський Союз Сталіна.[1024] Хоча більшовики систематично винищували незалежні організації, включно з церквами, благодійними та приватними установами, такі державні заклади, як школи, лікарні та дитячі будинки, інколи допомагали селянам. Хоча деякі з них взагалі були зобов’язані це робити.

Найкраще допомогти голодним селянам могли родичі, батьки або дорослі діти, котрі працювали всередині системи. Петро Шелест, який пізніше став першим секретарем ЦК Компартії України, описав ці роки в своїх мемуарах (що розпочиналися як щоденник), виданих у 2004 році. Трагедія 1933 року була зрозумілою йому ще тоді: «На селі вимирали від голоду сім’ями, навіть цілими селами. В багатьох місцях було навіть людожерство… Це був просто злочин нашого уряду, але про це сором’язливо замовчується». У цей період Шелест навчався і працював інженером на заводі. Однак він також був членом КП(б)У добре себе зарекомендував, і це дозволило йому надсилати їжу своїй матері в Харківську область, що й врятувало її від голодної смерті.[1025]

Також допомагали друзі та знайомі: родина дівчинки в Полтавській області пережила голод завдяки районному працівнику, з яким її двічі розкуркулений батько колись навчався на сільськогосподарських курсах. Цей чоловік зміг домогтися, щоб родині повернули корову. І хоча їм віддали іншу корову, яка погано доїлася, проте під час голоду в родині ніхто не помер.[1026] Іншій дівчинці пощастило мати тітку, одружену з головою колгоспу: «Я до неї ходила, бо в них був і хліб, і сало, і молоко. То вона мені нишком давала, щоб ніхто не знав».[1027] Часто одна людина, яка працювала всередині системи, могла врятувати цілу сім’ю. Мати Надії Малишко працювала вчителькою у школі в Дніпропетровській області, директор допомагав їй діставати їжу: чверть літра олії і вісім кілограмів ку-курудзяного борошна щомісяця.[1028] Четверо з семи дітей у сім’ї Варвари Горбань, також з Дніпропетровської області, пережили голод, бо вона влаштувалась працювати у зерносховищі і щодня отримувала невеликий шматок хліба.[1029]

Ті, хто не міг знайти роботу в державній установі, іноді намагалися врятувати своїх дітей, передавши їх державі. Одна мати взяла своїх чотирьох дітей і привела їх у контору місцевого колгоспу, заявивши голові, що не має чим їх більше годувати та знімає з себе всю відповідальність за них.[1030] Мати Галини Тимощук з Вінницької області прийняла таке ж рішення:

… мої мама пішли до голови колгоспу і кажуть…: «Заберіть хоч моїх двоє дівчат. Ми помрем, так уже буде». А він здобрився. Маму понравив, я знаю. Так от, каже: «Давайте своїх двоє дітей», і забрали. А його жінка була заведующею в садіку (ясли казали), і цю старшу сестру мою забрала до себе вихователькою. А мама були вже посля у цьому ж садіку в столовій посудомиєм. А я мала ще вісім років, голова колгоспу взяв до себе. Ну, ми повиживали, а люди всі повмирали, геть усі, багато-багато, я не знаю скільки тисяч, ну дуже багато людей.[1031]

Та здебільшого дітей відводили до дитячих будинків. Протягом трьох тижнів лютого 1933 року біля дверей сиротинців у Вінницькій області залишили близько 105 дітей.[1032] Іноді це спрацьовувало: один хлопчик пережив голод, бо мати тихцем привела його до дитячого будинку в селі Дрижина. Вона наказала йому нікому не розповідати, що вона жива, тому що йому не дадуть їжі, якщо він не буде «справжнім» сиротою. Жінка в притулку зрозуміла ситуацію й також сказала йому навіть не згадувати про свою матір. Вихователька оберігала його, допомогла пережити голод, і врешті-решт він повернувся до своєї родини.[1033] Жінка з Полтавської області також до кінця свого життя була вдячна сільському вчителю, який, ризикуючи своєю посадою, потайки її підгодував, а також її братів і сестру, не зважаючи на те, що вони були «куркульськими дітьми». Їжі насправді було небагато — юшка без хліба й крихітні гречані галушки, «розміром з квасолину», але цього було достатньо, щоб вони вижили.[1034]

Вигляд голодних дітей на вулицях в усій республіці спонукав працівників деяких радянських установ до системних дій. Той, хто мав справжню мотивацію, іноді допомагав, зокрема й дітям. Красномовним свідченням тому, принаймні на місцевому рівні, є серія листів на захист сиріт, які страждали від голоду, відправлених секретарем Павлоградського районного комітету партії на адресу керівників у Дніпропетровську. У першому, від 30 березня, він описав, серед іншого, як голод впливав на дітей:

У нас по селах останнім часом з’явилася маса безпритульних дітей, які залишилися після смерті [батьків] і кинутих батьками. За приблизними даними, таких дітлахів нараховується до 800 душ. Виникає потреба організувати спеціально 2–3 дитячі будинки, що вимагатиме великих коштів, яких у нас у бюджеті немає. Тим часом ми починаємо організовувати дитячі майданчики з харчуванням. Для цього потрібні спеціальні продовольчі фонди. Прошу вас врахувати це і дати вказівки по радянській лінії.[1035]

Через місяць, 30 квітня, той самий секретар відправив ще один звіт: «Порівняно з тим, про що я писав у попередніх звітах…, у нас щодня все більше і більше зростає безпритульність». Він пояснив, що впродовж двох останніх днів шістдесят п’ять дітей забрали з вулиць міста; що місцеві органи влади вже організували годувальні станції в семи місцях для 710 дітей. Однак цих заходів було недостатньо: район потребував додаткових ресурсів, бо наявних можливостей було обмаль. Натомість запропонували створити дитячі будинки для 1 500 дітей: «Це питання настільки актуальне саме зараз і для такої кількості дітей, що чим скорше ми його вирішимо, тим більших результатів ми досягнемо у справі ліквідації масових явищ опухання серед дітей, бо подальше перебування дітей у такому стані може остаточно їх згубити».[1036] Цей лист закінчувався заявою: «… Жодного реагування і досі не було, тоді як це питання є надзвичайно серйозним і вимагає термінового розв’язання».[1037] Деякі місцеві керівники робили все, що могли, і цілком ймовірно, що їхні зусилля врятували комусь із дітей життя.

Тим часом у Харкові, одному з тих міст, в які голодні люди прагнули з усіх сил потрапити, ситуація була набагато гіршою. Міська влада, принаймні на словах, намагалася допомогти, визнавала масштаби проблеми. 30 травня Харківське управління з охорони здоров’я повідомило українським республіканським органам влади про «величезний постійний потік сиріт, безпритульних і голодуючих дітей до Харкова та інших великих міст Харківської області». Бюджет 1933 року забезпечив місця для 10 000 дітей у дитячих будинках; реальна ж кількість була вдвічі більшою — 24 475 осіб. Через тиждень на вулицях зібрали понад 9 000 дітей, із яких 700 — протягом однієї ночі з 27 на 28 травня. Харківська область попросила в держави 6,4 мільйона рублів для допомоги сиротам, а також 450 тисяч для допомоги дорослим, що потерпали від голоду.

На практиці такі заходи зрідка були успішними. Спеціальний звіт керівника ДПУ у Вінниці про умови в одному із дитячих будинків міста у травні 1933 року чітко змальовує картину:

Місцеві служби підбирали дітей на вулицях. Потрібно було забрати 40 дітей, але їх було понад 100. Відсутність ліжок і простирадл означала, що тепер на одному ліжку спатиме двоє дітей. Було лише 67 простирадл і 69 ковдр. Деякі ковдри взагалі непридатні до використання. Також бракувало ложок, тарілок та багато іншого. Немовлята часто залишаються брудними, із закислими очима і без свіжого повітря. Іноді діти, які прибували в задовільному стані, помирали протягом двох-трьох місяців життя в такому дитячому будинку. Рівень смертності зростав: у березні загинуло 32 особи (із 115), у квітні 38 (із 134), у першій половині травня 16 (із 135). Хворі діти лежали поруч із здоровими, поширювалися інфекції. Співробітники крали їжу. Електрика й вода були відключені.[1038]

У більш віддалених областях ситуація могла бути ще гіршою. У селищі Велика Лепетиха умови в інтернаті були настільки поганими, що діти втікали і весь день блукали по ринку, випрошували та крали їжу.[1039] У Херсоні чотири сиротинці були переповнені після того, як протягом трьох тижнів березня кількість дітей зросла майже вдвічі — з 480 до 750 осіб, переважно через те, що безпритульних дітей почали підбирати на вулицях.[1040] У Харкові клопотання про продовольство та допомогу означало, що їжа закінчувалася дуже швидко. У травні міський відділ охорони здоров’я повідомив, що більшість дітей у переповнених дитячих будинках міста були ослабленими від голоду. Багато з них мали кір та інші інфекційні захворювання, а смертність становила 30 відсотків.[1041]

Були також і такі «дитячі будинки», які взагалі не заслуговували на цю назву. У травні 1933 році Любов Дражевська була студенткою геолого-географічного факультету Інституту професійно-педагогічної освіти в Харкові. Одного дня їм повідомили, що всі заняття скасували, а їх мобілізують. Наступного ранку близько сорока студентів під керівництвом комсорга трамваєм приїхали до залізничного вокзалу, де їх привели до переповнених дітьми вагонів. «Коло поїзду стояло кілька чоловіків у формі. Один з них підійшов до нашої групи і коротко сказав, що у вагонах тимчасово перебувають діти, які мають бути розподілені по дитячих будинках. Ми, студенти, маємо бути “вихователями”, по двоє на кожний вагон, частину студентів відправили додому, сказавши прийти увечорі на нічну зміну».

Дражевська зайшла до одного із вагонів: «Всі дуже бліді, деякі надмірно худі, інші — опухлі… деякі виглядали як тяжко хворі: на обличчях шкіра тісно обтягала кістки. Часом діти тулились одне до одного — видно з однієї родини». Дражевська та інші почали розливати дітям у кухлики густий пшоняний куліш, яким їх годували тричі на день. Порції мали бути невеликими, «щоб не пошкодити їм після голодівки». Більшість дітей не могли пояснити, як вони потрапили до вагонів: чи їх залишили батьки, чи їх підібрали на вулиці. Вже у перший день кілька дітей померло. Дражевська згадувала, що «у тому поїзді близько в житті побачила смерть». Деякі діти божеволіли. Одна восьмирічна дівчинка кричала: «Не ріжте мене, не ріжте!», в неї були зорові галюцинації. Дівчинка вигукувала: «Он моя тітонька буряки поле!» Її вивели з вагону, щоб не травмувати інших дітей.

Дражевська набула жахливий досвід: «Взагалі я вмію себе контролювати, але коли я ввечері першого дня повернулася додому, в мене почалась істерика. До цього я не знала, що це таке — істерика, але тоді вона в мене була». Незабаром дівчина призвичаїлась до виняткової ситуації та дітей. Вона приносила книги та папір і намагалася їх чомусь навчити. Щодня деякі з них помирали, але інші виживали. Зрештою, для них знайшли місце в тимчасовому дитячому будинку в бараках за містом біля Тракторного заводу:

Уже стемніло, коли ми трамваєм доїхали до останньої зупинки. Звідти довелось ще добру відстань іти пішки. Було темно і досить холодно… Малеча скоро вибилась з сил. Діти плакали і питали: «Тітонько, куди ми йдемо? Куди ви нас ведете?». А що я їм могла сказати… Тягла чотирьох-п’ятирічних дітей за ручки, а вони бідні спіткалися, не могли йти. Нарешті завела їх до бараку.

Що з ними далі сталося, не знаю.[1042]

Навіть з усіма смертями та стражданнями, історія Дражевської слугує доказом суворої істини: без міліції, яка організувала «добровольців», без брудних, недофінансованих дитячих будинків — навіть тих, де працювали нечесні працівники та були жахливі умови, померло б ще більше дітей. Дитячі будинки були жахливі. Але їх існування комусь врятувало життя.

Такі ж висновки можна зробити і про не менш популярні в Радянському Союзі спеціалізовані державні установи: мережі магазинів «Торгзін», де операції проводили в твердій валюті. Ці магазини, вперше відкриті в 1930 році, спочатку були призначені для іноземців, які не мали права користуватися радянськими рублями. У 1931 році вони стали доступними для громадян СРСР, які могли обміняти іноземну валюту або золото. Під час голоду 1932–1933 років кількість цих крамниць значно зросла, так само як зросли їхня активність і значення. Магазини досягнули рекордних продажів і створили явище, котре деякі згадуватимуть як «золоту лихоманку “Торгзіна”». У листопаді 1932 року Політбюро ЦК ВКП(б) постановило, що крамниці можуть приймати й срібло, і очевидно через цей факт італійський консул в січні 1933 року згадує в своєму звіті:«… Кажуть, що невдовзі буде оголошено про прийом коштовного каміння».[1043] У 1933 році, коли мережа «Торгзіну» досягла свого найбільшого розквіту, вона налічувала 1 500 відділень, більшість з яких працювали у великих містах. У Києві магазин «Торгзін» можна було знайти і на Хрещатику.

Збільшення мережі не було випадковістю: режим знав, що голод принесе золото в державну скарбницю. Після високого товарообігу «Торгзіну» в 1932 році — тоді крамниці принесли 21 тонну золота, що в півтора раза більше, ніж видобувала радянська промисловість — держава пожадливо встановила більш ніж подвійний план на 1933.[1044] Прибуток «Торгзіну» за дуже короткий час став вирішальним фактором радянської міжнародної торгівлі: протягом 1932–1935 років золото та інші цінні предмети, вилучені державою через «Торгзін», допомогли оплатити п’яту частину валютних витрат Радянського Союзу на машинобудування, сировину та техніку.[1045]

Для голодних людей магазини «Торгзін» — найчастіше єдина крамниця в місті, де були продукти, стали заповітною мрією. Вони привертали увагу як допитливих перехожих, так і жебраків. У 1933 році Москву відвідав валлійський журналіст Ґарет Джонс. «Усього вдосталь», — записав він у своєму записнику.[1046] Малкольм Маґґрідж писав про «засмучені групи» людей, які вешталися навколо цього магазину, витріщаючись на «спокусливі піраміди фруктів».[1047] У романі Булгакова «Майстер і Маргарита» два біси ефектно з’являються перед «скляними дверима магазину “Торгзін” на Смоленському ринку» і входять до крамниці, «наповненої різнобарвним попліном» та полицями, «заставленими взуттям, що розтягнулися на велику відстань».[1048]

Що далі від столиці, то магазини «Торгзін» ставали все темнішими й бруднішими, схожими на інші радянські крамниці, й працювали там неввічливі та сердиті люди.[1049] Утім, деякі селяни, під враженням від кількості товарів широкого вжитку та наявністю твердої валюти в цих крамницях, вважали їх «американськими».[1050] Ходили чутки про асортимент «Торгзіну». Один чоловік під час колективізації втік до Ростова. Почувши, що в Україні можна було обміняти золото на хліб, він вирішив (як згадував його син) ризикнути: повернутися і виміняти приховані вдома царські монети на хліб.[1051]

Часто подорож до «Торгзіну» була довгою. Хоча до мережі магазинів входили й мобільні крамниці, котрі в пошуках золота подорожували по віддалених селах, не всі селяни мали до них доступ, і тому їхали до міст і містечок. Батько Надії Бабенко зібрав весільні обручки, хрестильні хрестики, сережки та пройшов 200 км від села Пилиповичі до магазину «Торгзін» у Києві. Але це того вартувало: він отримав 16 кілограмів борошна, 1 літр олії та 2 кілограми гречаної крупи, які разом із просяною половою, мерзлою картоплею, щавелем, грибами, ягодами та жолудями допомогли сім’ї вижити протягом наступних місяців.[1052]

Не всі такі подорожі мали щасливий кінець. Навколо магазинів «Торгзін» тинялося багато злодіїв, які грабували й навіть інколи вбивали людей, коли вони заходили або виходили з крамниці. Водночас співробітники «Торгзіну» обманювали селян або погано з ними поводилися. Іван Клименко з матір’ю приїхали із села Красної Слобідки Київської області до «Торгзіну» на Хрещатику, щоб продати весільну обручку своєї бабусі й купити трохи борошна. Ніхто не зважив обручку, тому вони не знали, чи отримали за неї належну суму грошей. Як тільки вони повернулися додому, мати побачила, що борошно було змішане з вапном. Вони все одно його з’їли.[1053] Григорій Сім’я вирушив до «Торгзіну» з вітчимом, який хотів виміняти свою військову медаль — срібний георгіївський хрест — на борошно. Продавець не захотів видати їм гроші: він заявив, що цією медаллю нагороджували тільки «царських прислужників», хто «добре воював за царя-батюшку». Вітчим марно заперечував і намагався пояснити, що він був тільки ротним фельдшером, який виносив поранених з поля бою і лікував їх. Продавець так і не повернув назад хреста, але при цьому сказав: «Отже, лікував офіцерів! Панів! Ворогів революції! Так? Ану геть звідси, поки я міліцію не покликав!»[1054]

Коли голод став ще лютішим, дехто пробував шукати золота в інших місцях. Упродовж століть українців хоронили з найціннішими речами: коштовностями, зброєю та хрестами. Декого голод позбавив і поваги до померлих, тому чимало старих цвинтарів було пограбовано, спочатку тільки вночі, але зрештою і вдень. Позаяк кладовища уособлювали «християнську традицію» («релігійність»), тому радянська влада далеко не завжди зупиняла крадіжки, а в деяких місцях посадовці самі їх організували.[1055]

Водночас радянський режим почав використовувати магазини «Торгзін» для припливу іноземної валюти. Друзям і родичам радянських громадян дозволили переказувати кошти з-за кордону. Отримані гроші адресати відразу обмінювали на продукти. У наступні роки контакти з іноземцями заборонили й підтримувати їх було небезпечно, навіть смертельно небезпечно. Однак в 1932–1933 роках бажання режиму одержати якомога більше твердої валюти було настільки сильним, що навіть людям, котрі проживали за межами СРСР, дозволили відправляти «продовольчі перекази» своїм родичам, які потерпали від голоду.[1056] Тим, кому пощастило щось отримати, доводилось повертати державі 25 відсотків від загальної вартості, а іноді — навіть половину. Людям видавали купони, які дозволяли купувати їжу в «Торгзіні». Перекази надходили з Німеччини, Польщі, Литви, Франції, Великої Британії та передусім зі Сполучених Штатів.[1057] Етнічні німці в Україні і Поволжі розпочали кампанії листування зі своїми одновірцями (менонітами, баптистами та католиками) за кордоном. У листах вони благали про їжу. Крихітна допомога могла мати величезний вплив. Олександра Радченко, вчителька в Харківській області, отримала грошовий переказ у три долари. За них її чоловік купив у «Торгзіні» «борошна, пшеничної крупи 6 кг, цукру 2 кг, рису 3 або 4 кг і манної крупи 1 кг. Яка це величезна допомога для нас…».[1058]

Незважаючи на те, що «Торгзін» рятував життя, це спричинило загальну озлобленість. Багато людей чудово розуміли призначення таких магазинів за тогочасних обставин: вони існували, щоб грабувати селян, які страждали від голоду, й забирати все, що ще в них залишилося від колишніх статків. В Одесі інформатор повідомив ДПУ про почуту розмову двох викладачів про те, що багатство селян могло бути метою самого голоду: «Вони створили голод, щоб “Торгзін” отримав більше золота і срібла».[1059] Полтавські селяни жартівливо розшифровували «ТОРГСИН», як «Товарищи, революция гибнет, Сталин истребляет народ! [Товариші, революція гине, Сталін знищує народ!]»[1060] Протестувати проти системи експлуатації, здійснюваної «Торгзіном», було неможливо, хіба що анонімно. Коли співробітники одного магазину «Торгзін» вранці прийшли на роботу, то побачили на дверях крамниці плакат: «Сталін — кат».[1061]

І все ж чимало сімей вижили завдяки тому, що вони продали свої речі в «Торгзіні». «За золото ми купили кукурудзи», — згадував один із тих, хто залишився в живих.[1062] Родина Павла Чорного продала срібні медалі прадідів від часів російської війни на Кавказі в 1830-х роках.[1063] Інша жінка пам’ятала, що в її матері «були деякі золоті речі з дореволюційних часів: у неї був золотий годинник мого батька, кілька перснів тощо. Отже, час від часу вона йшла до “Торгзіна”… За срібло та золото мама отримувала кашу, картоплю або борошно. Всі ці продукти вона змішувала з різними травами і давала нам їсти раз на день. Таким чином, ми вижили».[1064] Ще одна жінка згадувала, як її матір обмінювала сережки та обручки на борошно, спідниці та сорочки на буряк та зерно, а також посаг — «полотно, вишивані рушники» — на висівки чи просо.[1065]

Ці жінки вижили, але водночас втратили частину себе. Речі, які вони могли успадкувати від своєї матері, що поєднали б їх з минулим, персні та ювелірні прикраси, котрі вони могли б носити самі або подарувати своїм дітям чи онукам, — усе це було втрачено назавжди. Історія, культура, неперервність передачі сімейних реліквій та власне ідентичність також були зруйновані голодом — їх довелося принести в жертву, щоб вижити.

13

Наслідки

Вже половіє жито,

В нього ж сторчма волосся:

Адже до хліба дожити

Небагатьом вдалося.

Ночі, пекельні ночі!

Він не засне до ранку…

Потім приходить мати

І промовляє з болем:

— Сину, пора вставати.

Сонце зійшло над полем.

Нам не лежиться в могилі,

Мертвим не до спочинку:

Хто ж колосочки милі

В полі догляне, синку?

Микола Руденко, «Хрест», 1976[1066]

Навесні в українському селі усіма барвами вирує життя: садки вкриті білим вишневим цвітом, заквітчані червоними тюльпанами, повсюдно пробивається молода зелена трава, а в полі чорніє родюча земля. Лише годину їзди від Києва й села мають настільки провінційний вигляд, що дуже непросто уявити їх свідками великих історичних подій. Дороги густо встелені вибоїнами та калюжами, деякі хиткі підсобні будівлі і досі вкриті солом’яними стріхами. Біля кожного будинку є город, можна побачити вулики, курей, а сараї — повні реманенту.

Саме навесні 1933 року голод в Україні досяг свого апогею. І все ж таки відгомін історії не можна не помітити — достатньо лишень придивитися: широкі поля колись належали колгоспам, а біля порослих чагарником кладовищ стоять пам’ятники жертвам голоду, встановлені вже після розпаду СРСР. На околиці села Вінницькі Стави Київської області, де закінчуються хати й починаються безмежні поля, мешканці села спорудили пам’ятник жертвам голоду. Через хрест, вирізаний в центрі чорної гранітної плити, скільки сягає око, стелиться пшеничне поле, а на самому пам’ятнику напис: «В пам’ять жертвам Голодомору 1932–1933 рр.». У сусідніх Гребінках на місці масового поховання жертв голоду в 1933 році височіє курган з хрестом. Спочатку про це поховання ніби забули, але в 1990 році впорядкували та встановили хрест.

На північ, у селі Барахти, неможливо обминути меморіал: велика скульптура скорботної матері стоїть на перехресті в центрі села. Поряд зі скульптурою на чорних гранітних дошках викарбувано список жертв. Цей перелік розкриває страшну правду та водночас і приховує її. Прізвища повторюються — свідчення того, що від голоду вимирали цілі родини. Але імена часто пропущено, бо інколи померлих просто не встигали записувати або їхні імена вже забули:

Бондар Оверко

Бондар Йосип

Бондар Марія

Бондар 2 дітей

Пропущені імена вказують на глибшу проблему. Навіть за найкращих умов було б дуже важко порахувати всіх чоловіків і жінок, які померли при дорозі, біля залізничних станцій або на вулицях міст. Районні органи реєстрації не змогли б взяти до уваги й зробити підрахунок усіх, хто поїхав або втік, чи навіть дізнатися про дітей, котрі якимось дивом вижили в сиротинці далеко від дому. До всього й система політичного устрою більш ніж ускладнила цю справу. Хоча підрахунок померлих вели і в 1933 році, режим (як буде пояснено в наступному розділі) згодом змінив записи про смерть від голоду по всій Україні. Це було зроблено з метою приховати сам факт голоду, а в 1937 році згорнули цілий перепис населення саме через ті показники, котрі він оприявнив.

Через усі ці причини підрахунки чисельності померлих різняться: від десятків тисяч до двох, семи чи навіть десяти мільйонів. Проте в останні роки команда українських демографів проаналізувала всі цифри, що подавали з районів та областей до Харкова та Москви, й запропонувала кращі відповіді.[1067] Виходячи з того, що «причини смерті на деяких свідоцтвах фальсифікували, але кількість зареєстрованих смертей ніхто не змінював», вони спробували встановити вірогідну цифру «надсмертності», що означає число людей, які померли понад очікувану кількість померлих в цей період. Демографи також врахували «дефіцит народження», тобто кількість народжень, котрі через голод не відбулися порівняно з тим, що очікували.[1068] Завдяки їхній копіткій праці, зараз узгодженими є дві цифри: 3,9 мільйона загиблих, або прямих втрат, і 0,6 мільйона ненароджених, або непрямих втрат. Разом це становить 4,5 мільйони життів. Ці цифри включають усіх жертв, незалежно від того, де вони померли — біля дороги, у в’язниці, в сиротинцях, братських могилах біля станцій — і базуються на кількості людей, котрі жили в Україні до і після голоду.

Загальна чисельність населення республіки в цей час сягнула 31 мільйона людей. Прямі втрати склали близько 13 відсотків від загальної кількості осіб.[1069] Переважна більшість жертв — серед сільського населення: з 3,9 мільйона смертей 3,5 мільйони — це селяни, і 400 000 — містяни. Понад 90 відсотків смертей сталися в 1933 році, більшість людей померли у першій половині року, зокрема в травні, червні та липні.[1070]

Водночас ці цифри оприсутнюють глибинні проблеми. Наприклад, статистика показує дуже різке падіння середньої тривалості життя в 1932–1934 роках серед усіх груп. Напередодні 1932 року середня тривалість життя чоловіка в місті при народженні була від 40 до 46 років, жінки — від 47 до 52 років. Тривалість життя для сільських чоловіків коливалась від 42 до 44 років, жінок — від 45 до 48.

Натомість українські чоловіки 1932 року народження, як у селі, так і в місті, мали середню тривалість життя лише 30 років. Жінки того ж року народження могли очікувати на середню тривалість життя в 40 років. Для народжених у 1933 році ці цифри ще більш приголомшливі. Жінки, народжені цього року в Україні, у середньому проживали 8 років. Чоловіки 1933 року народження доживали в середньому до 5 років.[1071] Ця надзвичайна статистика вказує насамперед на дуже високий рівень смертності серед дітей того ж року народження.

Нові статистичні методи також розкривають цікаві факти про цей же період у Росії. Вони свідчать, що порівняно з Україною населення в РСФРР голод охопив набагато менше: «надсмертність» у сільській місцевості тут становила тільки 3 відсотки, у той час як в Україні ця цифра була 14,9 відсотка. Лише кілька регіонів у Росії голодували так само, як українці: регіон поволзьких німців, Саратов, Краснодар, Північний Кавказ — усі вони мали високий рівень смертності в першій половині 1933 року (що демонструвало «реальне втілення» політичних рішень, які було прийнято тієї зими). Навіть у цих випадках загальний рівень «надсмертності» був меншим, ніж у найгірших регіонах України.[1072]

Загальна статистика не може розповісти про все. Наприклад, вона не відтворить історію голоду окремих груп в Україні, про які не збереглося записів. З особистих історій ми знаємо, наприклад, що етнічні німці потерпали від голоду в Україні та Поволжі, й деякі з них отримували продовольчу й грошову допомогу від німців з-за кордону. Німецький консул у Києві з 1933 по 1936 рік Андор Хенке провів кілька перших місяців своєї роботи в Україні, намагаючись роздобути їжу для німецької меншини, незважаючи на те, що «партійні керівники та радянські установи апріорі вороже налаштовані до надання допомоги». Він порадив етнічним німцям були обережними й утриматися від візитів до консульства, аби зайвий раз не привертати уваги, а сам тим часом продовжував спілкуватися з ними поштою.[1073] Так само є історії про сільських євреїв, які краще пережили голод, адже більшість з них не займались сільським господарством і не стали жертвами розкуркулення чи колективізації. Євреї, німці, поляки мали ще одну перевагу. Їх не вважали частиною українського національного руху, і через це вони не стали мішенню для репресій 1932–1933 років, а зазнали переслідувань кількома роками пізніше.

Статистика виявляє особливості голоду в різних регіонах України. У минулому, починаючи з XIX століття чи навіть ще раніше, посухи та голод періодично торкались східних та південних регіонів — власне до степової зони, адже тут добробут безпосередньо залежав від зерна. Так сталося в 1921–1923 роках і меншою мірою в 1928–1929 роках. Аналогічна ситуація повторилася в повоєнному голоді 1946–1947 років. Проте в 1932–1933 роках найбільша смертність була в Київській та Харківській областях, де селяни традиційно вирощували широкий перелік культур, включаючи буряки, картоплю та інші овочі, і на цих землях голод був історичною рідкістю. У Київській області рівень смертності під час 1932–1933 років був на 23 відсотки вищим, у Харківській — на 24 відсотки, порівняно з роками, коли не було Голодомору. У Вінницькій та АМСРР ця цифра становила 13 відсотків, відповідно в Дніпропетровській та Одеській — 13 і 14 відсотків. Натомість у Донецькій області рівень смертності під час голоду був вищим тільки на 9 відсотків.

Демографи запропонували кілька гіпотез для пояснення регіональних відмінностей, і в трьох останніх випадках знайшли переконливі пояснення. Наприклад, теоретично, селяни в лісових районах могли збирати гриби, ягоди або полювати. Таким чином географічний фактор може пояснити, чому мешканці Чернігівської області постраждали менше, ніж селяни в інших областях. А втім, це не пояснює високого рівня смертності в Київській та Харківській областях, у яких більшість районів — лісостепові, а окремі — лісові та з болотами.[1074]

Наближеність до кордонів також мала вплив на рівень смертності, як, наприклад, було у Вінницькій області та Молдові на кордоні з Польщею та Румунією, а також у західних районах Київської області. Місцева влада в цих районах переймалася проблемами контрабанди, проявами незадоволення та підривної діяльності з-за кордону, тому для ретельного застосування методів з вилучення продовольства не було можливості. Незважаючи на заборони, мешканці цих районів перетинали кордон і вимінювали речі на їжу або отримували допомогу від родичів з іншого боку.[1075]

Голод у Донецькій області також мав свої особливості. Як уже було згадано, це один з небагатьох регіонів в Україні, котрий як промисловий мав переваги над іншими, тому робітники в цій області отримували більше продовольства. А з міста більше їжі потрапляло і в сільські райони, адже багато робітників все ще мали родини в селі. Така близькість також означала, що селянам в цій місцевості було легше втекти до міст і знайти роботу на заводах і шахтах.

Найбільш інтригуюча різниця залишається з одного боку між Київщиною та Харківщиною, котрі зазнали великих прямих втрат, і з іншого — Дніпропетровщиною та Одещиною, де відповідний рівень втрат був нижчим. Напевно пояснення слід шукати в політичній площині: і протягом 1918–1920 років, і упродовж 1930–1931 років у Київській та Харківській областях політичний опір спочатку більшовикам, а згодом колективізації був чи не найпотужнішим. Найбільше «терористичних актів» мали місце саме в цих регіонах, рівно ж як і найбільшу кількість операцій ДПУ Андреа Ґраціозі зауважив «разючу географічну, ідеологічну і навіть особисту та “родинну” тяглість між селянськими соціальними та національними повстаннями 1918–1920 років, та виступами проти розкуркулення та колективізації в 1930–1931 роках, з одного боку, та районами з найбільшими втратами від голоду», — з другого.[1076] І хоча ця кореляція не зовсім точна (наприклад, махновці довгий час діяли в південно-східній Україні), ці дві області, що безпосередньо прилягають до двох найважливіших культурних центрів України, пов’язаних з національним рухом, насправді постраждали від голоду найбільше. Це може пояснити той факт, чому репресії тут були найжорстокішими, продовольчої допомоги було обмаль, а рівень смертності був найвищим.[1077]

Іншими словами, регіони, які через природні умови традиційно потерпали від посухи чи недороду, під час голоду 1932–1933 років постраждали найменше, бо цей голод був штучним. Це був голод, витворений цілеспрямованою політикою, що мала на меті знесилити селянський опір, а заразом і підкосити національну ідентичність. І в цьому він досяг своєї мети.

Голод в Україні сягнув свого апогею навесні 1933 року. Рівень смертності значно підвищився в січні й продовжував зростати протягом весни. Проте замість різкого спадання влітку, трагедія сповільнювала свій хід поступово. «Надсмертність» продовжувалася протягом 1933–1934 років.

У травні режим нарешті погодився на істотну продовольчу допомогу Україні, що складалася з зерна, котре в самих же селян спочатку й відібрали. Особливу увагу при розподілі допомоги приділяли прикордонним районам (де найбільше остерігалися закордонного впливу) та районам, в яких не вистачало людей для збору врожаю.[1078] Збір врожаю також поліпшив ситуацію. Замість загиблих, помираючих і немічних селян до збирання врожаю цього літа були залучені студенти, робітники, службовці та військові. У свою чергу, продовольство стало більш доступним у містах і селах. Теоретично, заготівельники також припинили свою роботу відповідно до січневої директиви Ради народних комісарів. Починаючи з весни, вони мали збирати податок — відсоток від врожаю, а не фіксовану кількість зерна згідно із затвердженим у Москві планом. На практиці це правило виконували не завжди і не всюди. У деяких селах сплачували податок, а в інших — продовжувалися конфіскації.[1079]

Також у травні ЦК ВКП(б) та РНК СРСР спільно видали директиву «Про припинення масового виселення селян, впорядкування здійснення арештів та розвантаження місць ув’язнення». Цей таємний документ надіслали всім партійним керівникам та ОГПУ судам і прокуратурі. Директива відображала рішення «припинити, як правило, застосування масових виселень та гострих форм репресій на селі» та зробити режим у сільській місцевості менш жорстоким. Таке рішення мало прагматичні причини: на момент прийняття директиви під арештом у СРСР перебувало 800 000 людей, тюрми та табори були переповнені, держава ледве могла впоратися з такою кількістю в’язнів. Отже, режим визнав, що для збору врожаю були потрібні люди. Директива також сигналізувала про завершення жорстокого поводження із селянами, а саме — кінець політики вилучення продовольства.[1080]

Як і в попередні роки, наприкінці літа 1933 року проходила кампанія державних заготівель. Як і в минулому, плани не виконували, але цього року порівняно з попереднім, обговорювали плани стримано. У жовтні 1933 року генеральний секретар ЦК КП(б)У Станіслав Косіор написав Сталіну про добрий врожай, і вказав на його «покращення», порівняно з попередніми роками. Однак він також зізнався в існуванні «проблем». Врожайність так і залишилась низькою.[1081] До того ж Косіор попросив зменшити план хлібозаготівель для України.

18 жовтня 1933 року Політбюро в Москві задовольнило його прохання. План для України в 1934 році зменшили на 415 000 тонн. Через кілька тижнів Косіор і Постишев, сталінський посланець й очільник Харківського обкому, зустрілися з більшовицьким лідером — цього разу в його розкішному особистому вагоні, де він підтвердив додаткове зниження на 500 000 тонн частки України в хлібозаготівлях. Хоча від республіки все ще вимагали здати велику кількість зерна державі, зміна у ставленні до неї була важливою.

У відповідь на ці поступки українські комуністи також змінили свою риторику. У численних промовах і статтях вони виступали за непримиренну боротьбу радянської влади з «націоналізмом», який відтепер став причиною всіх «помилок» у сільськогосподарській політиці. У листопаді на пленумі Косіор повідомив, що «в деяких республіках СРСР, зокрема в Україні, на ґрунті відчайдушного спротиву куркуля нашому переможному соціалістичному наступу головну небезпеку становить помітне зростання місцевого націоналізму».

Проте таке визнання «помилок» не було достатньо переконливим для більшовицького лідера. Сталін особисто відредагував промову і для більшого ефекту наголосив на таких моментах: «У деяких республіках СРСР, особливо в Україні, в даний момент головну небезпеку становить український націоналізм, що змикається з імперіалістичними інтервентами».[1082] Сталін ще раз актуалізував цей аргумент у січні 1934 року на XVII партійному форумі, що увійшов в історію як «з’їзд переможців». У прикінцевому слові своєї довгої промови, котра викликала бурхливі оплески присутніх, Сталін ознаменував завершення найжахливішого в радянській історії голоду гострою критикою націоналізму:

… Слід відзначити, що пережитки капіталізму в свідомості людей набагато тривкіші в царині національного питання, ніж у будь-якій іншій сфері. Вони більш тривкі через те, що мають можливість добре заховатися в національному вбранні…

Ухил до націоналізму відображає спроби «своєї», «національної» буржуазії підірвати радянський лад та відновити капіталізм… Це — відхід від ленінського інтернаціоналізму… [Бурхливі оплески][1083]

На цьому ж з’їзді Постишев, «другий перший секретар» ЦК КП(б)У поклав на республіканську парторганізацію повну відповідальність за «грубі помилки та промахи» в українському сільському господарстві, звинувативши ще й націоналізм, контрреволюціонерів та невидимі іноземні сили, але при цьому так і не згадав про голод:

КП(б)У не врахувала усіх особливостей класової боротьби в Україні та своєрідності внутрішньопартійної обстановки в КП(б)У Що це за особливості?

Перша особливість полягає в тому, що на Україні класовий ворог маскує свою підривну діяльність проти соціалістичного будівництва націоналістичним прапором і шовіністичними лозунгами.

Друга особливість — та, що український куркуль пройшов добру школу боротьби проти радянської влади, адже в Україні Громадянська війна була особливо запеклою та довготривалою, через те, що в республіці політичний бандитизм хазяйнував особливо довго.

Третя особливість — на Україні осіло найбільше ніж будь-де уламків різних контрреволюційних організацій та партій, які особливо тягнуться до України через її близькість до західних кордонів.

Четверта особливість — це та, що Україна є об’єктом зазіхань різних інтервенціоністських штабів і перебуває під їхнім особливо пильним наглядом.

І, нарешті, п’ята особливість полягає в тому, що ухильники в КП(б)У в загальнопартійних питаннях здебільшого сходилися і сходяться з націоналістичними елементами в її рядах, з ухильниками в національному питанні…

На жаль, всіх цих висновків КП(б)У повною мірою для себе не зробила. Цим пояснюються її помилки та прориви як у сільському господарстві, так і в здійсненні ленінської національної політики в Україні…[1084]

Були й інші поступки. Навесні 1934 року не вилучали овочів. Селянам дозволили залишити продукти харчування, вирощені на їхніх власних присадибних ділянках. Українські зверхники навіть зважились відкрито повідомити Сталіна, що деякі поля не буде засіяно — бо немає кому їх засівати — й не вистачає насіння (окрім пшениці), включно з насінням кукурудзи, льону та коноплі. Цього разу Сталін погодився надати Україні насіннєву «позику» та їстівні припаси.[1085]

Колективізація продовжувалась, насправді навіть пришвидшилася: тієї весни одноосібники, котрі пережили голод, масово вступили до колгоспів. Цього разу вже ніхто не говорив про повстання, 151 700 замучених родин віддали свою останню власність державі, а самі стали її наймитами. Ще 51 800 сімей приєдналися до колективів восени. Вимоги хлібозаготівель було пом’якшено, а кількість арештів на селі зменшилась.[1086]

Життя ніколи не стало «нормальним» або таким, як було раніше. Але поступово українці перестали вмирати від голоду.

Пізньої весни 1933 року агроном з Дніпропетровської області Макс Гармаш працював у колгоспі на посівній кампанії за 25 кілометрів від свого села. Після першого робочого дня голова сільради скерував Гармаша до хати, де той мав ночувати. Там він зустрів «дуже худого чоловіка в лахмітті», котрий не відповів на привітання. Окрім чоловіка Гармаш побачив на соломі «велике напівголе розпухле тіло» іншої людини. Уся підлога була закидана лахами, нестерпно смерділо. Гармаш залишив господарям трохи свого хліба, вийшов з хати й побіг назад до сільради. Сторож сказав йому, що в усіх навколишніх селах не залишилося ані крихти хліба. Лише кілька колгоспників усе ще мали якісь запаси. Близько половини мешканців села вже померли. Решта виживала, полюючи на котів, собак та птахів.

Шокований і наляканий почутим і побаченим, Гармаш побіг світ за очі з цього вимираючого села. Ще довгий час після того йому снилися «жахіття», й він очікував суворого покарання за дезертирство. Гармаш боявся розповідати будь-кому про те, що сталося. Проте його так і не покарали. Через роки Гармаш усвідомив, що посадовці, котрі послали його на село, напевно знали, що в колгоспі не було кому і чим сіяти, а послали його туди тому, що мали когось послати заради «галочки». Адже ніхто не наважувався відверто сказати, що селяни помирали від голоду.[1087]

Приблизно в цей час харківська студентка Лідія також поїхала на село в складі трудової бригади. Їх розмістили в приміщенні порожньої школи й наказали не виходити на вулицю вночі та не відчиняти двері. Вдень вони пололи цукровий буряк у полі й нікого не бачили. Через кілька днів їх раптово відіслали назад: «Ми повернулися до Харкова на світанку, але нас не відпустили додому. Голодних і брудних відвели усіх нас до якоїсь установи. Потім приїхали якісь службовці і одна дівчина наказала мені йти до Особливого відділу. Начальник запитав мене про те, що я бачила. Я сказала: “Нічого”. Тоді він сказав: “Йди та не смій про це говорити”. Налякана, я ніколи про це не говорила з іншими, чи викликали їх до того самого Особливого відділу, чи ні».[1088]

Лідія та Макс стали свідками одного з негайних наслідків голоду: в 1933 році радянська держава раптом опинилася без робочих рук в українському селі, й ситуація в деяких районах була дуже скрутною. Наприклад, у районному центрі Марківка Донецької області голови сільських рад обговорювали аж ніяк не радісні перспективи. Близько 20 000 осіб, або більше половини населення району, померло від голоду. 1933 року загинуло більш як 60 відсотків коней і 70 відсотків волів. Власники тварин теж зникли. Місцевий керівник пояснював новоприбулим селянам: «Зараз, коли ви їдете, ви бачите, що села спорожніли настільки, що тут й вовки у хатах завелися». Запаси зерна були настільки малими, що їх не вистачало на денне харчування колгоспників, які працювали в полі. Кількість засіяних земель помітно знизилася: з 80 000 гектарів у 1931 році до 67 000 у 1933 році.[1089]

Бригади студентів, робітників та партійців надсилали з міст на село — і це трохи допомогло зарадити проблемі. Разом із тим, такі дії були ризиковані: все більше радянських громадян могли побачити на власні очі ситуацію на селі. Щоб запобігти витоку інформації від всіх осіб, що побували там, зокрема від Макса (котрий втік) та Лідії, необхідно було їх контролювати. Інакше вони повернуться й розповідатимуть страшні історії про смерть і спустошення, і це призведе до непередбачуваних наслідків.

Праця студентів і робітників не вирішувала проблеми в довготерміновій перспективі. Режим потребував постійного складу населення та нових людей, які б могли жити в селі та обробляти землю. З цією метою наприкінці 1933 року розпочалася програма переселення. На практиці це означало заміну українців росіянами в деяких районах республіки, і це спрацювало в часі переселення, хоча саме переселення виявилося провальним.

До 1933 року в радянського керівництва вже був певний досвід з переселення людей. Сотні тисяч «куркулів» депортували до порожніх на той час північних і східних регіонів країни, а також до бідних і менш заселених районів України. У роки Другої світової війни масові депортації за етнічною ознакою допровадять до виселення цілих народів. Зокрема народів Кавказу — чеченців та інгушів, карачаївців, калмиків, балкарів, месхетинців, а також кримських татар та поволзьких німців. У своїй «Таємній доповіді», виголошеній перед партійною номенклатурою в 1956 році, Микита Хрущов засудив ці масові переселення людей, і пожартував, що «українці уникли такої долі лише тому, що їх чисельно забагато і не було місця, куди б їх депортувати. Інакше [Сталін] депортував би і їх». Офіційна стенограма занотувала, що ця ремарка викликала «сміх та збудження в залі».[1090]

Офіційно переселення росіян в Україну було викликане нагальною потребою. Нагорі добре знали про нестачу робочої сили. У телеграмі, надісланій у серпні 1933 року, народний комісар землеробства СРСР Яков Яковлєв описав колгосп неподалік Мелітополя, в якому залишилось «не більше третини господарств… менше п’ятої частини з кіньми». Кожна окрема родина мала обробляти самотужки 20 гектарів родючої землі. Натомість у західній Росії землі не вистачало, і на одну родину припадав у середньому 1 гектар землі. Сталін у записці до Молотова відповів, що необхідно пришвидшити можливе «переселення селянства».[1091]

Перший етап переселення охопив 117 000 селян або 21 000 господарств з Росії та Білорусі. Вони почали з’являтися в Україні восени 1933 року. З січня та лютого 1934 року додаткові 20 000 господарств прибули до спорожнілих сіл східної та південної України, цього разу з Росії та інших регіонів України.[1092] Ці цифри можуть бути неповними, оскільки вони включають лише тих, кого переселили офіційно, за державної підтримки. Інші — їхня кількість невідома — просто зібралися й переїхали з Росії та інших регіонів самі, почувши, що в цих районах України було багато вільної та безкоштовної землі. Взагалі, першу хвилю переселенців утворили добровольці, котрі розраховували на безкоштовне житло, продовольче забезпечення та оплачений державою переїзд, хоча деяких з них виселили як «куркулів» і ворогів народу — в них вибору не переселятися не було.

Багато переселенців були розчаровані. Вони сподівались отримати житло та родючу землю. Держава оплатила переїзд та перевезення речей, включно з худобою, забезпечила гаряче харчування протягом переїзду й навіть обіцяла податкові пільги. Однак реальність виявилась дуже відмінною, як про це згадувала одна переселенка (в той час ще дитина) з Житомирської області:

Нас також виселили [як куркулів], але відправили в с. Городище Дніпропетровської області. Це село вимерло і нас туди переселили. Ми ніякої допомоги не отримували… В Городищі нам дали маленьку кімнату в хаті, ми стелили солому й спали на підлозі. У колгоспі давали 1 кілограм хліба на 10 днів. Нам обіцяли багато, та не побачили ми з того нічого…[1093]

До того ж на переселенців чатувало ще багато несподіванок. По прибутті багато росіян так і не змогли призвичаїтись до життя в українському степу. Вони не звикли розтоплювати печі соломою так, як це робили місцеві українці. Також не завжди привітним до них було місцеве населення, котре до того ж розмовляло не зовсім зрозумілою мовою. Села були зловісно порожніми: в них забракло навіть собак і котів, про що зазначали радянські заготівельники наприкінці 1933 року. А це, в свою чергу, призвело до нашестя мишей як в села, так і на поля.[1094] Один переселенець у листі до родичів в Росії описував моторошну, гнітючу атмосферу, при цьому ні словом не обмовившись про голод: «Народу тут багато померло, була епідемія в 1932 р., і залишилось дуже мало, так що цю землю не можуть обробляти». Інший переселенець згадав про голод і додав: «У селі обійстя розвалені, розкидані, взагалі порядку немає. Правда, розказують місцеві жителі, що раніше цього не було, село було впорядковано як і належить, і люди жили багато, тут родить картопля, й городина, й усе інше. Лише мешканці цих країв останнім часом страшно збідніли».[1095]

Також переселенці почали перейматися тим, що їх спіткає доля попередників, особливо коли після кількох місяців проживання обіцянки так і не знайшли матеріального підтвердження. У 1935 році переселенцям повідомили, що їх, як і місцевих жителів, на загальних умовах оподатковано поставками м’яса й молока: напевно, це теж стало для них зловісним знаком. Записи в Марківському районі засвідчують, що чимало переселенців повернулися до Росії навесні 1935 року, а ті, хто залишився, вагалися. У листах додому вони скаржилися на погані умови і зазначали, що голодні місцеві колгоспники виглядали напівмертвими, не мали одягу-взуття та їли «качани після кукурудзи».[1096]

І хоча наявні архівні матеріали, можливо, і не повні, але багато цих переселенців з першої хвилі насправді повернулися назад протягом першого року. Ймовірно, саме через це було організовано нові потоки депортацій до цього регіону. Проте наступні переселенці вже не були добровольцями. Згідно з наказами про депортацію, 39 000 «поселенців» у лютому 1935 року були особами, які добре «не зарекомендували себе у зміцненні кордону та колгоспної системи», а також були «націоналістичними антирадянськими елементами». Чимало з них були із західних прикордонних районів радянської України й включали велику кількість етнічних німців і поляків. Цю «п’яту колону», як її охарактеризувало ОГПУ, було назавжди переселено подалі від кордону.

Цього разу держава доклала більших зусиль для того, щоб переселенці не поїхали назад. Для попередження втеч ОГПУ завербувало місцевих стежити за новоприбулими селянами. Тих, кого затримували при спробі втечі, карали. Це відносно «успішне» переселення було повторено в 1936 році, хоча багато депортованих із західних районів цього разу опинилося далеко за межами східної України. Близько 15 000 польських і німецьких сімей (за деякими підрахунками 70 000 людей) переселили до спустошеного голодом Казахстану.[1097]

Утім, навіть тоді кампанії з переселення сприймали як складову русифікації. Італійський консул Серджо Ґраденіґо спостерігав за подіями в Харкові і повідомив Рим про розмову зі знайомим (імені він не вказав), який підтвердив, що «русифікація Дрнбасу» йшла повним ходом. Він пов’язував політику закриття українськомовних театрів, обмеження сфери діяльності української опери лише до трьох міст — Харкова, Києва та Одеси — з кінцем українізації.[1098] Пересічні люди також знали про вимерлі села, до яких привезли росіян. «Люди кажуть, що влада хоче виморити Україну голодом та заселити землю російським населенням, щоб тут була Росія», — згадував один свідок.[1099] Анонімний лист від мешканця Полтави до газети «Комуніст» повторював ті самі тези: «Нечуваний в історії людства голод, що охопив всі райони України… це одна з головних цілей незаконного встановлення повної влади більшовиків». Цей лист був досить важливим, щоб стати темою окремого звіту, надісланого самому Сталіну.[1100]

Якими б драматичними не здавалися термінові переселення з 1933 по 1936 роки, вони не відіграли великої ролі в кількісному вимірі й не справили того впливу, який мала повільна імміграція росіян до спустошеної України та її республіканських установ про-тягом наступних років і десятиліть. Дехто з росіян приїхав зміцнити КП(б)У, котра так ніколи й не оговталась від масових арештів 1933 року. Під час і після голоду держава виключила з партійних лав, зарештовувала десятки тисяч українських партійців, частину їх навіть стратили. Часто на заміну їм присилали безпосередньо з Москви. Тільки в 1933 році ЦК ВКП(б) відрядив з Росії до України тисячі партійних кадрів усіх рівнів. На січень 1934 року лише чотири з дванадцяти членів Політбюро КП(б)У були українцями. Вісім з дванадцяти не володіли українською мовою, яка все ще залишалася рідною для більшості українців.[1101]

«Чистки» на цьому не припинилися. Три роки по тому верхівка КП(б)У стала особливою мішенню Великого терору — тотального нападу Сталіна на старих комуністів у Радянському Союзі. Як відомо, Хрущов згадував у своїх мемуарах, що у 1937–1938 роках КП(б)У «бездоганно вичистили».[1102] Він знав про це напевно, адже власноруч допомагав організовувати арешти. Хрущов народився в російському селі поруч з українським кордоном і виріс у робітничому Донбасі. Як і Каганович, він ідентифікував себе з пролетарською, російськомовною Україною, а не з українськомовним селянством. За вказівкою Сталіна Хрущов повернувся до Києва в 1938 році в супроводі співробітників ОГПУ. Після боротьби й «чистки» КП(б)У (котра спочатку чинила опір), він став відповідальним за арешт усієї правлячої партійної верхівки, включаючи Косі-ора, Чубаря й Постишева. За кілька місяців усі вони будуть мертві; більшість членів українського уряду стратять навесні 1938 року. Пересічні партійці також почали зникати: між січнем 1934 року і травнем 1938-го третину КП(б)У — тобто близько 167 000 людей було заарештовано.[1103] За словами Хрущова, «здавалось ніби жоден секретар партійного або виконавчого комітету району, жоден керівник у Раді народних комісарів, навіть жоден заступник не залишився на місці. Ми мали починати все з нуля».[1104]

До кінця десятиліття «чистку» завершили: на початок війни в 1939 році ніхто з вищого керівництва КП(б)У не мав жодного стосунку чи прихильності до національного руху чи бодай наці-онал-комунізму. Коли в 1945 році війна закінчилася, нацистська окупація та Голокост ще більше спустошили республіку та її інституції. У повоєнний час партія продовжувала дотримуватися «українських» символів і навіть мови, але вищі щаблі її складалися переважно з російськомовних партійців. Етнічних українців, котрі перебували в партії, часто набирали з сільських активістів (які виконували подвірні обшуки, що призвели до голоду), а протягом наступних років до владних структур увійшли їхні діти та онуки.[1105] Ніхто з партійців вже не пам’ятав іншої України.

Куди партія вела, туди вслід за нею рухався й народ. Приваблені можливостями, що відкривалися в республіці для нових мешканців після руйнувань війни, голоду й «чисток», більш як мільйон росіян переїхали до України між 1959 і 1970 роками. У той час, як промисловість в Україні переживала період відбудови й розвитку, російськомовні працівники державного апарату вербували керівні кадри для промисловості на Півночі. Університети, лікарні та інші установи робили те саме. У той же час майже всі інші меншини, котрі все ще проживали в Україні — євреї, німці, білоруси, болгари та греки — асимілювалися з російськомовною більшістю. Селяни, котрі переїхали зі спустошеного села до міст, аби досягти чогось більшого в житті, також часто переходили на російську мову. Як і в XIX столітті, російська мова відкривала можливості та просування. Українську мову асоціювали з провінційною, «відсталістю».[1106]

У 1970-х та на початку 1980-х ідея масового українського національного руху видавалася не тільки мертвою, а й глибоко похованою. Вона жевріла в колах інтелігенції кількох міст. Більшість росіян та чимало українців знову вбачали в Україні лише провінцію Росії. Здебільшого чужинці взагалі не бачили різниці між Росією та Україною, якщо вони взагалі пам’ятали слово «Україна».

Навесні 1933 року Михайло Шолохов, тоді вже визнаний письменник, сів за друкарську машинку в козацькій станиці Вешенська на Дону та написав листа Сталіну. Це було не перше послання вождю. Як патріот і прорадянськи налаштована людина, Шолохов протягом тривалого часу інформував Сталіна про перебіг колективізації в станиці. Можливо через те, що він особисто зустрічався зі Сталіним у Москві, письменник, імовірно, не боявся наслідків від написання таких листів. Його перші повідомлення були короткими, написані власноруч, часто розповідали про незначні події, котрі, на думку автора, відбувалися неправильно. У 1931 році він, стурбований тим, що бачив сам: скрізь на селі від голоду помирали коні та худоба. У 1932 році його непокоїло те, що колгоспники крали насіння із сіялок. Він також повідомив радянському лідерові, що намагання усуспільнити всю худобу зазнали поразки. У деяких місцевих селах «заготівельники» худоби били селян й силоміць забирали в них тварин. Селяни боронилися і в одному селі вбили заготівельника.

Проте навесні 1933 року Шолохов у своєму зверненні раптом наполегливо зажадав невідкладної допомоги: Вешенська опинилася в скруті, Сталін повинен знати, що люди помирають з голоду:

У цьому районі, як і в інших районах, наразі помирають від голоду колгоспники та одноосібники; дорослі й діти пухнуть і харчуються усім, що людина не повинна їсти, починаючи з падалі тазакінчуючи дубовою корою й всіляким болотним корінням.

Далі йшли численні подробиці. Живою літературною мовою Шолохов описав, як селяни відмовлялися працювати, бо «хліб наш, як видно, весь за кордон попливе». Він змалював портрет місцевого партійного секретаря Овчиннікова, котрий заявив: «Хліб треба здобути за будь-яку ціну! Будемо давити так, що кров бризне! Дров наламати, але хліб взяти!». Письменник перерахував методи Овчиннікова, включаючи вилучення насіннєвого зерна та корів, картоплі та солінь — усі ті заходи, котрі передбачали постанови 1932 року на Дону, Північному Кавказі та в Україні.

Шолохов також описав, що сталося з низовими партійними керівниками після «чисток». Тих, хто втратив партійні квитки, заарештували; членів їхніх родин позбавили права на продовольчі картки, й ті голодували. Письменник благав Сталіна відрядити до Вешенської «справжніх» комуністів, в яких було б достатньо мужності, щоб виправити ситуацію. Використовуючи цитати з виступів Сталіна, Шолохов закликав більшовицького лідера допомогти «викрити» всіх, хто бив і катував селян, вкрав їхнє зерно та зруйнував сільське господарство району.

Відповідь Сталіна була безжальною. У двох телеграмах й у власноруч написаному листі він повідомив Шолохова, що йому прикро чути про такі помилки в роботі партії. Він запропонував надіслати конкретну допомогу в станицю та в сусідній Верхньо-Донський район. Але співчуття у відповіді Сталіна не було. Лідер країни вважав, що письменник не бачить повноти проблеми. «Ви бачите один бік справи, — зазначав Сталін, — шановні хлібороби вашого району (і не лише вашого району) провадили “італійку” (саботаж!) і були не проти залишити робітників, Червону армію — без хліба». Ці люди могли видаватися простими селянами, пояснював Сталін, але насправді вели тиху, безкровну й водночас ефективну «війну з радянською владою». Можливо, Шолохову вони здавались безневинними. Якщо це так і було, то письменник глибоко помилявся.

У відповіді Сталіна Шолохову, написаній у розпал голоду навесні 1933 року, повторено ідеї про існування суцільних змов. Про них Сталін писав у персональному листуванні, згадував у промовах та на партійних зборах: ті, хто помирав від голоду, не були безневинними. Навпаки, це — зрадники й саботажники, котрі намагалися підірвати пролетарську революцію. Адже саме вони оголосили «війну радянській владі».

Якщо в 1921 році більшовицькі керівники говорили про селян, які страждали від голоду як про жертв, то в 1933 році Сталін докорінно змінив термінологію. В його тлумаченні ті, хто потерпав від голоду, були не жертвами, а злочинцями. Вони не страждали, а самі були винні в своїй лихій долі. Вони витворили голод і тому заслуговували на смерть. Згідно з таким трактуванням він дійшов логічного висновку: держава справедливо відмовляла їм у порятунку.

Сталін обстоюватиме цю позицію до кінця свого життя. Він ніколи не заперечував (ні в спілкуванні з Шолоховим, ні з будь-ким іншим), що в 1933 році селяни помирали від голоду, спричиненого державною політикою, але ніколи за це не вибачався. Зрозуміло, що він читав повідомлення Шолохова, й вони були для Сталіна достатньо важливими, якщо він на них відповідав. Однак він ніколи не визнавав, що важливі складові його політики — колективізація, хлібозаготівлі й навіть подвірні обшуки й труси, котрі загострили голод в Україні, — були неправомірними. Навпаки, всю відповідальність за нестачу продовольства та масові смерті він переклав на плечі тих, хто помирав.[1107]

Саме ці думки він озвучив на «з’їзді переможців» у січні 1934 року. Сталін засудив націоналізм та наголосив необхідність продовження боротьби. «Ми перемогли куркулів», — заявив він, додавши, що їхня ліквідація ще триває. Агенти старого режиму, «колишні люди», як він їх називав, усе ще можуть завдати багато шкоди. Ба більше, партія має очікувати спротиву від цих «відмираючих класів»: «Саме тому, що вони відмирають і доживають останні дні, вони переходитимуть від одних форм нападок до інших, більш різких форм нападок, апелюючи до відсталих верств населення та мобілізуючи їх проти радянської влади».[1108]

Такий хід міркувань відповідав марксистській логіці про те, що загострення суперечностей, зростання протистояння є передвісниками революційних змін. Іншими словами, смерть мільйонів не означала, що політика Сталіна була провальною. Навпаки, це було ознакою успіху, адже здобуто перемогу, а ворог зазнав поразки. Доки існував СРСР, таку інтерпретацію подій ніхто не брав під сумнів.

14

Замовчування

Насправді немає ні голоду, ні голодних смертей, однак поширена смертність від хвороб, викликаних недоїданням.

Волтер Дюранті, New York Times, 31 березня 1933 року

Я майже неграмотний і пишу дуже просто, але те, що пишу — це правда, а правда, як кажуть, переможе кривду.

Петро Дробилко, Сумська область, 1933[1109]

У 1933 році в містах знали, що село гине. Лідери та прості члени партії, державні службовці знали, що селяни помирають. Докази масової смертності були у всіх на очах: покійники на залізничних станціях, звіти з сільської місцевості, переповнені кладовища та морги. Поза сумнівом, усі ці факти були добре відомі радянському керівництву. У березні 1933 року Косіор написав листа Сталіну, в якому відкрито говорив про голод (українські області благали Кремль про допомогу) та передбачав погіршення становища, зазначивши при цьому, що «голодування не навчило ще дуже багатьох колгоспників уму-розуму», адже вони зволікають із посівною.[1110] У квітні він знову напише листа, в якому зверне увагу на вступ до колгоспів значної кількості селян: «Тут не останню роль відіграла голодівка, котра вдарила передусім по одноосібниках».[1111]

Проте в публічній мові радянської влади голоду в Україні (як і голоду всесоюзного) просто не було. Не було його ні в газетах, ні у виступах можновладців. Жоден національний або місцевий керівник не згадував про голод привселюдно. Якщо відповідь влади на голод 1921 року була вагомою (адже в той час з проханням про допомогу відкрито звернулися до інших країн), то реакція на голод у 1933 році стала повним запереченням будь-якої серйозної нестачі їжі в Радянському Союзі. Головне завдання полягало в замовчуванні голоду — так, ніби його ніколи й не було. Враховуючи, що на той час не існувало ні телебачення, ні інтернету, кордони були закриті, подорожувало надзвичайно мало людей, досягти цього виявилося не складно. Однак навіть замовчування, як у 1933 році, так і протягом багатьох наступних років, вимагало надзвичайних зусиль досить великої кількості людей.

Організоване невизнання голоду почалося відразу, ще до того, як голод досяг свого апогею. Від самого початку виконавці мали кілька завдань. У СРСР приховування голоду могло ввести в оману тільки частину радянських громадян і лише тих, у кого не було безпосереднього знання про голод. Та й у цьому випадку невідомо наскільки успішно спрацювала така тактика, тому що чутки було неможливо контролювати і вони поширювались (як це добре знав Сталін) навіть у родинах самої більшовицької верхівки. Відповідно, постійний потік листів від обурених громадян: селян, службовців і партійців — незабаром припиниться. Існують окремі свідчення про те, що під час голоду всередині Радянського Союзу намагалися контролювати кореспонденцію військовослужбовців Червоної армії. Брат Марії Бондаренко в той час служив на Кавказі й згодом розповів їй, що ніхто з українців у 1933 році не отримував листів з дому. Один земляк зрештою знайшов заховану від них пошту. Тільки тоді вони дізналися правду про те, що відбувалося з їхніми родинами.[1112] Інші так ніколи й не одержали листів від рідних протягом 1932–1933 років; деякі з них згадували, як повернулись додому й не віднайшли своїх близьких.[1113]

Значно більше зусиль докладали для контролю над публічною мовою. Одного українського селянина, котрий пережив голод, призвали до армії в 1934 році. Під час обов’язкового для усіх «політичного заняття» він запитав інструктора про голод. Той швидко все заперечив: «Припиніть ті дурні балачки, ніякого голоду не було й не могло бути, а вам за це дадуть 10 років».[1114] Студентам і робітникам, яких у 1933 році відряджали на село збирати врожай, наказували мовчати про те, що там бачили. Вони, налякані, корилися. «Нам сказали “зашити рота”», — пригадував один зі свідків.[1115] Це правило мовчанки було зрозуміло всім:

На роботі ніхто не говорив про голод чи трупи на вулицях, ніби ми усі домовилися мовчати. Лише з найближчими і найвірнішими друзями ми говорили про страшні новини з села… Чутки підтвердилися, коли нас, містян, почали відправляти на село для допомоги зі збором врожаю — тоді ми побачили на власні очі, звідки на вулицях міста з’являлися оті напівживі скелети.[1116]

Табу на прилюдне обговорення голоду поширювалося й на лікарів. Доктори й медсестри згадували, як їм наказували «видумати щось» для оформлення свідоцтв про смерть або ж списувати всі випадки смерті від голоду на «інфекційні захворювання» чи «серцеві напади».[1117]

Страх вплинув і на листування чиновників. У березні секретар Дніпропетровського обкому партії написав листа до ЦК КП(б)У в якому скаржився, що місцеве керівництво не звертає жодної уваги на численні випадки голоду, опухання та смерті від голоду, бо реагувати на них «вважають антипартійною й гідною осуду» справою. В іншому випадку опухлий секретар сільського партійного осередку нікому не повідомляв про свій стан, тому що боявся звинувачень в опортунізмі.[1118]

Коли ситуація вже не була критичною, офіційну пильність поширили й на всі письмові згадки про голод. У квітні 1934 року Одеський обком повідомив усі районні партійні комітети про «відверто злочинний спосіб», яким реєструють народження та смерті: «У деяких селах сільські ради працюють на руку класовим ворогам — куркулям, петлюрівцям, адміністративно-висланим та іншим». Щоб посилити контроль над ситуацією, Одеське керівництво вилучило книги реєстрації за 1933 рік з усіх сільських рад «без винятків», а в деяких районах також і за 1932 рік.[1119] Подібні накази віддали й у Харківській області, де чиновники вилучили записи про смерть за період з листопада 1932 до кінця 1933 року на тих підставах, що вони перебували в руках «класово-ворожих елементів», як-от «куркулі», петлюрівці та адміністративно-вислані особи.[1120]

Отже, обидва документи виготовили за одним і тим же шаблоном (ймовірно після наказу республіканського керівництва), щоб знищити докази голоду.[1121] Хоча показники про кількість померлих, складені на рівні областей та республіки, все-таки залишились в архівах статистиків, на рівні села багато записів було ліквідовано. Свідки з Житомирської та Чернігівської областей описували зникнення книг реєстрації померлих з їхніх сіл у 1933–1934 роках.[1122] У Вінницькій області батько Степана Подоляна під час голоду працював секретарем сільської ради. Одного дня співробітник ОГПУ наказав йому переписати книги реєстрації, виключивши згадки про голод як причину смерті, а оригінальні записи спалити в його присутності.[1123]

На найвищих щаблях замовчування стало формою партійної дисципліни: знаряддям контролю над чиновниками, навіть способом випробовування їхньої відданості. Для доведення своєї лояльності партійці мали прийняти й сповідувати офіційну брехню. Роман Терехов, перший секретар Харківського обласного партійного комітету та секретар ЦК КП(б)У насмілився восени 1932 року привселюдно вжити слово «голод» у присутності Сталіна. Як згодом згадував сам Терехов, відповідь радянського лідера була жорсткою: «Ви придумали таку страшну казку про голод в Україні й думаєте, що налякали нас, але нічого з цього не вийде!» Натомість Сталін порадив йому облишити партійну роботу та «вступити до Спілки письменників. Тоді ви зможете писати свої казочки, і дурні читатимуть їх».[1124] За два тижні Терехова позбавили його посади.

Відлуння цього інциденту спостерігалися й наступного року в промовах на партійних конференціях. У них багато українських комуністів зверталися до наявних «проблем» або «труднощів», і надзвичайно рідко — до «голоду». Звісно, вони знали про те, що відбувалося, але, щоб вижити, дотримувалися правил гри, встановлених Кремлем. В особистому спілкуванні (як видно з листів Косіора до Сталіна) слово «голод» залишилося. Хоча не існує письмового наказу про те, щоб не вживати слово «голод» привселюдно, видається дуже дивним, як рідко ним послуговувалися.[1125] Натомість радянські керівники вживали евфемізми. Наприклад, коли японський консул в Одесі зробив офіційний запит про голод, йому відповіли, що «є продовольчі ускладнення, але не голод».[1126]

Важче було позбутися жертв. Навіть після того, як їхні тіла сховали в непозначених масових могилах і записи про смерть сфальсифікували, вони все ще залишалися проблемою для радянської статистики. У 1937 році Центральне управління народно-господарського обліку (ЦУНГО) розпочало облік та вивчення складу населення Радянського Союзу. Це було зумовлено нагальними потребами скоординованого централізованого планування. Та щойно розпочався складний процес, що вимагав заповнення бланків мільйонами людей в один день, радянське керівництво виявило стурбованість можливим результатом. Вже в грудні 1936 року співробітникам місцевих статистичних відділів наказали «не публікувати жодних цифр перепису». Також наклали заборону на «будь-яке попереднє опрацювання сирих даних».[1127]

Навіть після цього результати перепису 1937 року шокували. Газети заздалегідь звітували про зростання добробуту та бум народження як «доказ значного поліпшення рівня життя наших робітників» після «десяти років героїчної боротьби за соціалізм».[1128] Статистики, які остерігалися звинувачень за погані новини, також регулярно рапортували про темпи росту. Один попередній звіт обережно натякав на те, що кількість населення України, Північного Кавказу та на Поволжі може виявитися дещо нижчою, ніж очікували, тому що це — «регіони, де спротив куркулів колективізації був особливо запеклим та гірким». Проте цій проблемі відвели небагато місця. Загалом проекції були оптимістичні. У 1934 році лічильники оцінювали населення СРСР у 168 мільйонів. У 1937 році вони передбачали від 170 до 172 мільйонів.

Коли нарешті надійшли справжні цифри, вони були зовсім іншими. Загальна кількість населення СРСР зросла до 162 мільйонів — замість очікуваних 170 мільйонів. Такі показники свідчили про «втрату» восьми мільйонів. Ця неточна цифра включала жертв голоду та їхніх ненароджених дітей. Вона також свідчила про справжній хаос у роки після голоду. Померлі на дорогах селяни, масова міграція, депортації, неможливість точних підрахунків у селах, де всі мешканці потерпали від голоду, — всі ці фактори дуже ускладнювали працю обліковців.[1129] Насправді, ніхто не був абсолютно впевненим скільки людей реально померло й скільки вижило, переписаних або непереписаних. Ті, хто провадив облік, помилялися заради власної безпеки.

Замість того, щоб врахувати результати перепису, Сталін його заборонив. Скликали збори, створювали групи експертів, а резолюція ЦК проголосила, що перепис був погано організованим, непрофесійним і «з грубим порушенням елементарних норм статистичної науки».[1130] У журналі «Блокнот агітатора» стверджували, що перепис «зірвали мерзенні вороги народу — троцькістсько-бухарінські агенти фашизму, котрі пробралися в керівництво ЦУНГО». А в редакційній статті «Правди» заявили: «Вороги народу зробили все для того, щоб спотворити справжню цифру, що вказує на кількість населення».[1131]

Публікацію результатів перепису 1937 року одразу припинили, вони так і не були оприлюднені. Самим статистикам перепис коштував дуже дорого. Голову управління Івана Краваля, який проживав у будинку на Набережній (одному з найунікальніших партійних помешкань Москви), заарештували та розстріляли у вересні. Його найближчих колег також стратили. Репресії продовжили каскадом вниз — в Україну та Казахстан, а також до російських областей, де звільнили сотні низових працівників перепису, а деяких заарештували й покарали на смерть. Список репресованих включав не тільки тих, хто безпосередньо відповідав за перепис, а й статистиків, які могли мати доступ до достовірних чисел. Київського редактора «Радянської статистики» Михайла Авдієнка заарештували в серпні й стратили у вересні. Така ж доля спіткала голову відділу економіки АН УСРР Олександра Аскатіна.[1132]

До листопада зовсім інші люди обійняли посади репресованих, і всі вони відтепер усвідомлювали, як небезпечно показувати реальні цифри.[1133] Тим часом замовили новий перепис. Цього разу Сталін не став чекати на результати. Ще до того як розпочали сам перепис, він оголосив про перемогу:

Під сонцем Великої Соціалістичної Революції нечувано швидко зростає кількість населення — ніколи ще у світі не чули про такий темп. Потужна соціалістична індустрія дала життя новим професіям. Десятки тисяч людей, учора низькокваліфіковані робітники, сьогодні стали справжніми майстрами в різноманітних галузях виробництва. Вчорашні стахановці стали техніками та інженерами. Мільйони одноосібних селян вибралися зі злиднів і перетворилися на успішних колгоспників, творців соціалістичних врожаїв… Всесоюзний перепис населення має показати всі ті великі зміни, що сталися в житті людей, зростання культурного і матеріального рівня мас, підвищення кваліфікації заводських робітників і службовців…[1134]

Сталін отримав те, що замовляв: на XVIII партійному з’їзді в березні 1939 року, перед тим як були готові кінцеві цифри, під гучні фанфари він проголосив, що радянське населення таки досягло позначки в 170 мільйонів.[1135]

Тим часом статистики знайшли спосіб, як узгодити числа з риторикою. Вони перекрутили дані так, щоб приховати значну кількість ув’язнених на півночі та сході СРСР (на 1937–1939 роки якраз припало найбільше розширення ГУЛАГу) і, звісно, наслідки голоду. Бланки перепису понад 350 000 людей з інших регіонів приписали до України. Ще 375 000 мертвих душ зарахували до Казахстану. Також змінили загальні цифри, викресливши деякі нечисленні етнічні групи і народи й, відповідно до радянської політики, змінили баланс між населенням в етнічно змішаних регіонах. Загалом статистики збільшили кількість населення щонайменше на 1 відсоток. Десятиліттями перепис 1939 року наводили як приклад зразкового статистичного дослідження.[1136]

З оприлюдненням результатів перепису 1939 року великий голод зник не тільки зі шпальт газет, а й з радянської демографії. Сталінська влада ніколи не вела записів про кількість жертв, їхнє життя та смерть. Майже до кінця свого існування радянська держава не визнавала, що вони померли.

Насильство, репресії та фальсифікація перепису фактично заглушили розмови про голод усередині СРСР. Натомість замовчування голоду за кордоном мало іншу тактику. Контролювати інформацію тут було набагато важче: вона перетинала кордони разом з людьми. У травні 1933 року українська газета у Львові опублікувала статтю, що засуджувала голод як напад на український національний рух:

Східна сторона Збруча має вигляд справжньої воєнної лінії, котру важко перетнути цивільній людині навіть серед ночі. Про це розповідають утікачі, що їм нещодавно вдалося перейти убрід Збруч… Прийшли тут живі кістяки, бо голод там страшний. Полюють навіть за собаками, тому що сучасних невільників у колгоспах годують собачим м’ясом, бо на родючій Україн ні хліба, ні картоплі нема.[1137]

Інші новини надходили від посадовців і консулів, які перетинали кордон, а також надсилали листи з портів через подорожніх або з повідомлень, пропущених цензорами. Етнічні німці писали приватним особам у Сполучені Штати і Німеччину, родичам і лідерам їхніх релігійних громад: «Дорогі Батьки та Брати у далекій Німеччині, прохання з Росії від мого німецького імені… Я прошу вашої поради та допомоги, а також [хочу] сказати вам про те, що в мене на серці, розбитому тугою і сумом».[1138] Такі листи потрапляли навіть до Канади.

Звістки, так само як і нечисленні біженці, сприяли поширенню інформації. У міру того, як голод розгортався, українці за кордоном у різний спосіб почали протестувати. Політики-українці внесли тему голоду до сесій польського Парламенту та писали про голод в українськомовній пресі.[1139] У жовтні 1933 року Микола Лемик, член Організації українських націоналістів у Польщі, вбив секретаря радянського консула в Львові. У Львівському окружному суді Лемик, який прагнув убити самого консула, заявив, що це була помста за голод.[1140] Наприкінці того ж місяця українська громада Польщі намагалась організувати масову демонстрацію на знак протесту проти голоду, але їх зупинив польський уряд, який боявся подальшого розгортання насильства.[1141]

Приблизно в цей же час в іншій частині світу Українська Національна Рада (організація, що постала у травні 1933 року) організувала вуличні протести у Вінніпезі та надіслала листа разом із свідченнями очевидців про голод Президентові Рузвельту.[1142] На зустрічі в українській церкві у Вінніпезі провідні діячі діаспори зачитали вголос листи з України та закликали громадськість допомогти Україні «вирватись» з СРСР.[1143] Українці в Брюсселі, Празі, Бухаресті, Женеві, Парижі, Лондоні, Софії та інших містах створювали комітети допомоги, які намагались (хоча й без великого успіху) поширювати інформацію про голод та передати домогу селянам, що потерпали від голоду.[1144]

Новини також надходили через католицьку церкву. У Польщі українські греко-католицькі священики збирали кошти для допомоги жертвам голоду 1933 року та відзначали день пам’яті, вивішуючи чорні прапори на українських церквах та місцевих відділеннях української культурної організації «Просвіта».[1145] Польські та італійські дипломати й священики, котрі мали контакти всередині СРСР, також сповістили про голод церковну ієрархію. Ватикан уперше отримав письмовий опис голоду в квітні 1933 року в анонімному листі, який контрабандою надіслали з Новоросійська. Другий анонімний лист до Рима надійшов з Північного Кавказу в червні. Папа Пій XI наказав опублікувати обидва листи в газеті Ватикану «L’Osservatore Romano».[1146] Того ж місяця Віденський архієпископ кардинал Іннітцер відкрито забив на сполох. Він засудив голод в Росії і в «українських районах Радянського Союзу»:

[його] супроводжують такі жорстокі явища, як масове голодування, вбивство новонароджених та канібалізм… Вже встановлено, що ця катастрофа продовжується навіть за нового врожаю. Через чотири місяці голод досягне нового піку. Знову буде втрачено мільйони життів… Пасивно спостерігати за цією ситуацією — це взяти велику відповідальність усього цивілізованого світу за масові смерті в Росії. Це означатиме взяти провину за той факт, що в час, коли деякі частини світу майже задихаються від надлишків зерна та їжі, люди в Росії страждають від голоду.[1147]

Невдовзі Іннітцер отримає незвичну форму доказів: колекцію з двох десятків світлин — майже єдині автентичні фотографії голоду, зроблені Олександром Віненберґером, австрійським інженером, який працював на заводі в Харкові й переправив світлини через кордон. Збережені в архіві церковної єпархії у Відні, це єдині верифіковані фото жертв голоду, зроблені в Україні в 1933 році.[1148] Однак в той час церкву більше хвилювали не докази, а політика. У Ва-тикані почалися гарячі дебати: одна сторона прагнула надіслати допомогову місію людям, що потерпали від голоду в СРСР, інша — закликала до дипломатичної обережності. Останній аргумент переміг. І хоча Ватикан продовжував отримувати інформацію про голод, привселюдно Святий Престол продовжував мовчати. До того ж, прихід Гітлера до влади у 1933 році став для них політичною пасткою: церковне керівництво побоювалось, що різкі вислови про радянський голод сформують враження, що Папа надає перевагу нацистській Німеччині.[1149]

Подібні міркування були поширеними та зумовлені схожими політичними обмеженнями. Багато міністерств закордонних справ європейських країн мали інформацію про голод, ще коли він тільки-но розпочався — тобто в реальному часі. Насправді в 1933 році Україні пощастило мати кілька незвичайних іноземних резидентів-спостерігачів. Італійський консул Ґраденіґо, котрий жив у Харкові з 1930 по 1934 рік, розумів і масштаби голоду, і його наслідки для українського національного руху. Він не сумнівався, що «смерті від голоду — це наслідок спеціально запровадженого голоду, щоб провчити селян»:

… теперішня катастрофа спричинить колонізацію України переважно російським населенням. Це змінить її етнографічну автентичність. Можливо, в недалекому майбутньому не доведеться більше говорити ні про Україну, ні про український народ, а отже, не буде й української проблеми, тому що Україна фактично стане частиною Росії…[1150]

У 1933 році німецький консул в Одесі також переймався причинами голоду:

Комуністичні лідери не дозволяють селянам тривалий час згадувати про їхні поневіряння і досягають цього завдяки негайному створенню нових випробувань. Таким чином, хочеш ти цього чи ні, старі жахи призабувають. У минулому, якщо когось у селі спіткала невдача, про це пам’ятали цілі покоління.[1151]

Ґустав Гілґер, німецький дипломат у Москві, невдовзі — чільний радник Гітлера з радянської політики (а згодом — ЦРУ), в той час також вважав, що голод був штучним:

У нас складалося враження, що влада навмисно не надавала допомоги населенню, котре постраждало від голоду, за винятком колгоспників, щоб продемонструвати впертим селянам, що єдиною альтернативою колективізації є смерть від голоду.[1152]

Проте голод не вплинув на тогочасну офіційну політику Італії або Німеччини — одна з них уже стала фашистською державою, а інша перебувала в процесі становлення. Беніто Муссоліні особисто читав та зробив позначки на звітах з України, але ніколи нічого не сказав привселюдно — мабуть, через те, що для його режиму не було властиво виявляти співчуття, або можливо тому, що у вересні 1933 року Італія підписала з СРСР угоду про ненапад і була більше зацікавлена в розвитку торговельних відносин.[1153] Також і Німеччина, окрім свідомо скромних зусиль, спрямованих на підтримку етнічних німців і використання голоду в нацистській пропаганді (що згодом відбудеться), у той час не зробила жодної спроби протестувати.

Не всім звітам довіряли. Польські дипломати були глибоко шоковані голодом — настільки, що таким звітам не завжди йняли віру. Голові Польського консульства в Києві Станіславу Косніцькому в січні 1934 року зробили догану за включення до повідомлень забагато «інформації про голод, страждання, переслідування населення, боротьбу проти українства тощо». Польські дипломати, як і їхні колеги, однак, не сумнівалися, що голод і репресії були складовою спланованої політики: «Масові арешти й переслідування не можна пояснити або виправдати загрозою з боку українського національного руху… справжня причина цього — спланована, далекоглядна, довгострокова політика московських лідерів, які все більше і більше перетворюються на імперіалістів, зміцнюючи політичну систему та кордони держави».[1154]

Натомість британські дипломати вірили навіть найгіршим історіям. Вони мали цілу мережу інформаторів, включно з канадським експертом з сільського господарства Ендрю Кейрнсом, котрий подорожував Україною та Північним Кавказом у 1932 році від імені Імперської ради з торгівлі. Кейрнс побачив і описав «обдертих голодних селян, деякі з них просили хліба, більшість безуспішно чекала на квитки, багато забиралися на сходи або приєднувалися до натовпу на даху кожного вагона, усі брудні та жалюгідні, й ніде не знайти й сліду посмішки».[1155] Також він підсумував, що урядовий план експорту був «абсурдним» і його неможливо виконати.[1156]

Однак британський уряд не тільки не запропонував допомоги, а й активно унеможливив зусилля кількох незалежних груп, які прагнули передати продовольство людям, котрі потерпали від голоду в 1933 році. Так він учинив на тих підставах, що, мовляв, радянський уряд був проти таких ініціатив, і тому такі зусилля є даремними. Тодішній голова Північного відділу Міністерства закордонних справ Лоуренс Кольє також виступив проти присутності українців з діаспори в кількох благодійних організаціях: «Для радянських посадовців будь-що, пов’язане з українським націоналізмом, було як червона ганчірка для бика». Кольє розумів, що відбувалося, і про звіт Кейрнса він написав так: «Мені дуже рідко трапляється читати більш переконливий документ». Проте він вирішив не будити лихо.[1157]

Дипломатичне мовчання грало на руку радянському керівництву, в якого було достатньо причин, щоб продовжувати замовчувати голод. Хоча більшовицьку мету світової революції відтермінували якомога далі, про неї ніколи не забували повністю. На 1933 рік радикальні політичні зміни в Європі знову здавались можливими. Континент охопила економічна криза, Гітлер щойно став канцлером Німеччини. Міжнародна ситуація погіршилася, а в марксистсько-ленінській уяві це означало, що наближається остання фаза кризи капіталізму. У цьому контексті формування образу СРСР за кордоном для більшовицьких лідерів було надзвичайно важливим, адже вони сподівалися використати кризу на Заході для того, щоб представити Радянський Союз як найкращу цивілізацію.

Більшовицькі керманичі також переймалися громадською думкою зарубіжних країн щодо радянської внутрішньої політики. З 1917 року іноземці, від американського комуніста Джона Ріда до французького письменника Анатоля Франса, працювали в СРСР і перетворилися на надійні стовпи пропаганди. Дописи чужинців, які вихваляли досягнення революції, публікували та поширювали всередині країни так само, як і коментарі натхненних приїжджих комуністів, письменників та інтелектуалів, яких возили до радянських шкіл, господарств та заводів. Під час голоду радянське керівництво заохочувало цих попутників таврувати будь-які розмови про нестачу їжі, й декотрі з них так і робили.

Їхня мотивація була різною. Дехто, як британські соціалісти Беатрис і Сідней Вебб, «насправді увірували» й сподівалися на соціалістичну революцію в своїх країнах, і з цією метою намагалися використати приклад СРСР. Подружжя Вебб знало про голод, але применшувало його значення, вихваляючи колективізацію. Зокрема в 1936 році вони написали: «Досвід останніх трьох врожаїв, здається, підтверджує слова радянського уряду про те, що початкові труднощі цієї велетенської трансформації вже подолано. Насправді, немає підстав сумніватися, що сукупне виробництво продовольства зростає великими темпами».[1158]

Інші іноземні гості, ймовірно, шукали слави, гучних фанфар та благ, якими СРСР щедро обдаровував знаменитостей. Письменник Джордж Бернард Шоу в супроводі члена Парламенту Ненсі Астор відсвяткував своє сімдесятип’ятиріччя в Москві на банкеті, який підготували з урахуванням його вегетаріанської дієти, — і це в 1931 році. Отримавши привітання від сторони, яка його приймала, та послухавши гру оркестру, Шоу із запалом звернувся до присутніх радянських посадовців та видатних іноземців.[1159] Подякувавши господарям, він проголосив себе ворогом усіх, хто поширює антирадянські чутки. Коли його друзі дізнались, що він їде в Росію, промовив Шоу до аудиторії, то дали йому консерви для подорожі: «Вони гадали, що Росія голодує. А я викинув усю їжу через вікно в Польщі перед тим, як перетнув радянський кордон».

Як згадував один з присутніх на заході журналіст, слухачі «завмерли», почувши ці слова: «Ми відчули напад нудоти. Бляшанка з англійською яловичиною була б справжнім святом в оселі будь-якого робітника чи інтелігента, котрі були на тій зустрічі».[1160] Присмак сарказму, з яким принаймні деякі радянські інтелігенти зустрічали цих марнославних іноземців, влучно передав Андрій Платонов у п’єсі «Чотирнадцять червоних хатинок». У творі приїжджий іноземець запитує: «Де тут соціалізм? Покажіть його зараз же, мене дратує капіталізм».[1161]

У серпні 1933 року в реальному житті найважливішим антигероем п’єси Платонова виявився Едуард Ерріо — французький радикальний політик і колишній прем’єр-міністр, якого запросили до України наприкінці літа навмисно для спростування поширених на Заході чуток про голод. Особиста мотивація Ерріо видається політичною. Як й інші державні діячі-«реалісти» в багатьох західних столицях, він прагнув посприяти розвитку торговельних відносин своєї країни із СРСР, і політичне нутро радянського уряду його особливо не цікавило. Під час двотижневої поїздки Ерріо відвідав зразкову дитячу колонію, побачив магазини, полиці яких заздалегідь наповнили продуктами, покатався на пароплаві по Дніпру та зустрівся зі спеціально підготовленими до зустрічі енергійними колгоспниками й робітниками. До його прибуття в готелі, де Ерріо мав зупинитися, швидко оновили інтер’єр, а персоналу видали нову форму.

Головним у програмі візиту француза стали відвідини колгоспу. Пізніше він згадував про «добре зрошені та дбайливо доглянуті» колгоспні поля. Ерріо стверджував: «Я проїхав всією Україною і запевняю вас, що побачив квітучий садок».[1162] Згідно зі звітами ДПУ після поїздки Ерріо таки розпитував про голод, але його запевнили, що всі труднощі, котрі траплялися в минулому, зараз подолано.[1163] «Правда» відразу використала візит француза для внутрішньої пропаганди, з гордістю відзначивши, що Ерріо «категорично заперечив брехню буржуазної преси про голод в СРСР» і це важливо знати, якщо радянські громадяни випадково почули таку «брехню».[1164]

Дипломати та відвідувачі, що приїжджали на короткий термін, не були особливою проблемою для радянської влади. Очільники наркомату закордонних справ були надто обачними, щоб озвучувати свої думки. Діячі на зразок Ерріо або Шоу не розмовляли місцевою мовою, до того ж їхні маршрути контролювали; також відносно легко було моніторити те, що вони побачать і з ким зустрінуться. Натомість надзвичайно багато копіткої роботи потрібно було провести, щоб маніпулювати корпусом іноземної преси в Москві. Пересування і розмови закордонних кореспондентів було важко повністю відстежити; їм не можна було наказати про що саме писати.

До 1933 року режим вже мав негативний досвід спілкування з представниками незалежної преси. Один із таких прикладів — Ріа Клайман, неординарна канадійка, що провела чотири роки в Москві перед тим, як вирішила проїхати машиною по СРСР у товаристві двох жінок з Атланти, при цьому вона постійно сперечалася з посадовцями. Улітку 1932 року Клайман доїхала до Тбілісі (тоді знане як Тифліс), звідти її силоміць депортували (дві інші жінки доїхали до Ташкента, перед тим, як їх спіткала та сама доля).[1165] Результатом став великий заголовок у «Toronto Evening Telegram»:

Журналістку Telegram вигнали з Росії. Ріа Клайман розказала світові про умови в таборах для ув’язнених і тим самим розлютила радянських диктаторів.[1166]

Як тільки Клайман переконалась, що їй ніколи не дозволять повернутись у СРСР, вона опублікувала серію яскравих історій про те, як «куркульські родини» висилали на Північ, про нестачу продовольства, що в Україні постійно зростала, про перші табори ГУЛАГу біля фінського кордону в Карелії. Вона також описала наслідки колективізації в Україні:

На диво жалюгідні й покинуті села. Спочатку я не могла зрозуміти, у чому причина такого стану. Порожні хати, двері широко відчинені, завалені дахи. Здавалось, ми йшли слідом за голодною ордою, що розорила всі ці будинки. Коли проїхали десять-п’ятнадцять таких сіл, мені раптом прояснилось. Це були хати тисяч розкуркулених селян, або куркулів, яких я бачила в шахтах та на лісоповалі на Півночі. Ми натиснули на газ, здійнявши густу хмару куряви спереду і позаду машини, але в нашій уяві ще довго стояли ці порожні хати, і дивилися на нас своїми невидющими очима.[1167]

Незважаючи на те, що статті Клайман компрометували радянський уряд, ні вона, ні її газета не були настільки впливовими, щоб спричинити якісь зрушення на найвищому рівні. Видворення кореспондентки допомогло радянській державі підтримати порядок. Це стало сигналом для більш знаних і впливових журналістів у Москві бути обережними, якщо вони хотіли зберегти свою роботу.

Насправді для того, щоб узагалі мати змогу працювати, журналісти були змушені бути обережними. У той час московські кореспонденти потребували дозволу держави не тільки на проживання, а й на публікацію статей. Без підпису та печатки відділу преси центральне поштове відділення не надсилало телеграфом за кордон їхні тексти. Щоб здобути такий дозвіл, журналісти регулярно торгувалися з цензорами наркомату закордонних справ за слова, котрі використовували. Також вони повинні були підтримувати добрі стосунки з Костянтином Уманським — радянським чиновником, відповідальним за масив іноземної преси.[1168] Вільям Генрі Чемберлін, московський кореспондент «Christian Science Monitor», писав, що коли іноземний кореспондент відмовляється пом’якшити тон своїх дописів, то він «працює під мечем Дамокла: тебе або депортують, або відмовлять у дозволі на в’їзд, що означає те саме».[1169]

Режим щедро винагороджував тих, хто добре грав за правилами, і красномовний тому приклад — Волтер Дюранті. Дюранті був кореспондентом «New York Times» у Москві з 1922 по 1936 роки. Ця праця зробила його відносно багатим і відомим. Дюранті, британець за народженням, не мав жодних ідеологічних зв’язків з лівими, і зайняв позицію тверезого і скептичного «реаліста», що намагається вислухати обидві сторони історії. «Хтось виступає проти розтину живих тварин на тих підставах, що це жахливо й сумно, і справді, доля багатьох куркулів та інших, хто опирався радянському експерименту, не є щасливою», — написав він у 1935 році, додавши, що «в обох випадках спричинене страждання вже завдано, і заради благородної мети».[1170]

Така настанова зробила Дюранті надзвичайно корисним для режиму, і він доклав максимальних зусиль для забезпечення комфортного життя журналіста в Москві. У нього була велика квартира, машина й коханка, кращий за інших кореспондентів доступ до вождя — двічі він взяв інтерв’ю в Сталіна. Слава, котру він здобув на репортажах з СРСР, здається була головною мотивацією його схвального висвітлення радянської політики. Якщо тексти Клайман викликали невелике зацікавлення, то дописи Дюранті з Москви зробили його одним із найвпливовіших журналістів свого часу. Багато радників із так званого «мозкового тресту» Франкліна Рузвельта шукали нові економічні ідеї та виявляли неабиякий інтерес до радянського експерименту; декілька з них відвідали Москву в 1927 році, де їм надали можливість шестигодинного інтерв’ю зі Сталіним. Міркування Дюранті привернули широку увагу громадськості: й у 1932 році він виграв Пулітцерівську премію за серії статей про успіхи колективізації та першої п’ятирічки. Незабаром після цього успіху Рузвельт, на той час губернатор штату Нью-Йорк, запросив Дюранті до свого маєтку в Олбані. Кандидат у Президенти від демократів засипав Дюранті запитаннями. «Я весь час його розпитував. Це було дивовижно», — розповів Рузвельт іншому кореспонденту.[1171]

Коли голод посилився, контроль став ще жорсткішим. У 1933 році Наркомат закордонних справ, врахувавши досвід Клайман та її товаришок, почав вимагати від кореспондентів отримувати дозвіл на виїзд з Москви та подавати маршрут подорожі. В усіх запитах на поїздки до України чи Північного Кавказу відмовляли. Єдиний французький кореспондент у Москві отримав дозвіл приєднатися до подорожі Ерріо влітку 1933 року тільки тоді, коли він погодився постійно перебувати в групі колишнього французького прем’єр-міністра, дотримуватися марштруту поїздки й писати лише про заходи, організовані владою. Цензори також почали стежити за прихованими повідомленнями про голод у матеріалах журналістів. Вони пропускали лише фрази на кшталт «різка нестача їжі», «економія їжі», «дефіцит їжі», «хвороби від недоїдання», але нічого більше.[1172] Відомо, що наприкінці 1932 року радянські посадовці відвідали оселю Дюранті. Після їхнього візиту журналіст став нервовим.[1173]

За цих умов лише кілька кореспондентів наважилось писати про всім відомий голод. Ось як коментує це Чемберлін: «Офіційно голоду не було. Для всіх, хто жив у Росії в 1932 році і тримав очі й вуха відкритими, правдивість голоду була поза питанням».[1174] Сам Дюранті в британському посольстві обговорював голод з дипломатом Вільямом Стренгом наприкінці 1932 року. Стренг сухо сповістив своє керівництво, що кореспондент «New York Times» вже «протягом деякого часу усвідомлює правду», хоча він не «відкрив цю таємницю американській громадськості». Дюранті також сказав Стренгу, що, на його думку, «цілком можливо, що десять мільйонів людей загинуло безпосередньо чи опосередковано від браку їжі», хоча ця цифра ніколи не з’являлась в жодному з його репортажів.[1175] Небажання Дюранті писати про голод могло бути цілком логічним, тому що викриття голоду поставило б під сумнів його попередні позитивні статті про радянську політику, котрі принесли йому міжнародні винагороди.

Приклад Дюранті не єдиний. Юджин Лайонс, московський кореспондент «United Press» (у минулому ревний марксист), через деякий час напише, що всі іноземці в місті добре знали, що відбувалося в Україні, Казахстані та Поволжі:

Насправді ми не шукали пояснень з однієї простої причини — ми знали напевно, що відбувалося. Деякі факти настільки очевидні, що не потребують підтверджень свідків… Не треба було ніяких розслідувань для встановлення самого факту голоду в Росії, так само як і переконатися в існуванні Великої депресії в Америці. У Росії ми через це не сперечалися. Ми визнавали голод у приватних розмовах — і в своїх готельних номерах, і в себе вдома. Серед нас, іноземців, підрахунки загиблих від голоду починалися від одного мільйона; серед росіян — від трьох мільйонів…[1176]

Усі знали, але ніхто про це не згадував. Звідси — така надзвичайна реакція радянського істеблішменту та корпусу преси в Москві на журналістську ескападу Ґарета Джонса.

Джонс був молодим валлійцем — йому було всього двадцять сім років під час візиту до СРСР у 1933 році. Можливо, на цю поїздку його надихнула матір, яка в молоді роки працювала гувернанткою в домі Джона Юза, валійського підприємця, який заснував Донецьк. Джонс вивчав російську, а також французьку й німецьку мови в університеті Кембриджа. Згодом він одержав посаду особистого секретаря Девіда Ллойд-Джорджа, колишнього британського прем’єр-міністра. Одночасно Джонс писав про європейську й радянську політику як фрілансер, постійно відвідуючи СРСР з короткотривалими візитами. Це поставило його в особливе становище порівняно з московськими кореспондентами, які мали отримувати згоду режиму на продовження своїх дозволів на проживання. Під час однієї такої подорожі на початку 1932 року — ще до того як заборонили поїздки за межі столиці, Джонс поїхав у сільську місцевість (разом із Джеком Хайнцем II, власником імперії кетчупу), де він спав на підлозі, «повній вошей», та побачив початок голоду. Через кілька місяців він сидів поруч з Гітлером у літаку, що прямував до Франфурта-на-Майні. Саме Ґарет Джонс став першим іноземним журналістом, який взяв інтерв’ю у новообраного канцлера Німеччини.[1177]

Навесні 1933 року Джонс повернувся до Москви, цього разу з візою, наданою йому як секретарю Ллойд-Джорджа (з печаткою «безкоштовно» як визнання особливого статусу гостя в Радянському Союзі). Іван Майський, радянський посол у Лондоні, намагався всіляко справити враження на Ллойд-Джорджа та лобіював справу Джонса особисто. По прибутті Джонс спершу поїхав до радянської столиці, де зустрівся з іншими іноземними кореспондентами й службовцями. Лайонс запам’ятав його як «серйозного й ретельного молодого чоловіка… той тип людини, який носить записну книжку і безсоромно записує все, що ви говорите».[1178] Джонс зустрівся з Уманським, і показав йому запрошення від генерального консула Німеччини в Харкові, план візиту до тракторного заводу і попросив дозволу відвідати Україну. Уманський погодився. З офіційним дозволом влади Джонс вирушив на південь.[1179]

10 березня він сів на поїзд у Москві. Однак замість того, щоб доїхати до Харкова, зійшов з потяга за сорок миль на північ від міста. Подорожуючи з рюкзаком, наповненим «буханками білого хліба, масла, сиру, м’яса й шоколаду, придбаних за валюту в магазинах «Торгзіну», він прямував уздовж залізничних колій до столиці України.[1180] Протягом трьох днів без офіційного наглядача або супроводу він пішки обійшов більш ніж двадцять сіл і колгоспів, побачив сільську Україну під час найгіршого голоду, записував власні думки та враження в записники, котрі збереже його сестра:

Я перетнув кордон із Росії з Україною. Усі селяни, з якими я розмовляв у селах, розповідали одне й те саме: «Немає хліба, ми вже 2 місяці без хліба. Багато людей вмирає». У першому селі не залишилося картоплі й закінчувалися запаси буряків. Усі вони сказали: «Худоба помирає, немає чим годувати. Колись ми годували світ, а зараз ми самі голодні. Як ми можемо сіяти, коли в нас не залишилось коней? Як ми можемо працювати в полі, коли ми охляли від голоду?»

Згодом я наздогнав бородатого селянина, що йшов вулицею. Його ноги були замотані в мішковину замість взуття. Ми почали розмовляти. Він говорив з помітним українським акцентом, хоча вживав українські й російські слова. Я дав йому буханку хліба та сиру. «За 20 рублів ви цього ніде не купите. Тут просто немає їжі».

Ми йшли і розмовляли. «До війни все тут було золотим. У нас були і коні, і корови, і свині, і кури. Зараз все втрачено… Ми — приречені».[1181]

Джонс ночував на підлозі селянських хат. Він ділився їжею з людьми та слухав їхні розповіді. «Вони намагалися забрати в нас ікони, але я сказала, я селянка, а не собака, — розповідали йому жителі сіл, — коли ми вірили в Бога, ми жили добре і були щасливі. Коли вони спробували скинути Бога, ми почали голодувати». Ще один чоловік сказав йому, що не їв м’яса цілий рік.

Джонс побачив жінку, що ткала полотно в домашніх умовах, і село, де люди їли конину.[1182] Незабаром до нього підійшли «міліціонери» й попросили показати документи. Після перевірки документів ті міліціонери в цивільному (без сумніву співробітники ДПУ) наполягли, що будуть його супроводжувати до Харкова в найближчому потязі. По прибутті до міста журналіста доставили до дверей німецького консульства. Джонс зрадів «свободі та чемно з ними попрощався — анти-апогей, але приємний».[1183]

У Харкові він продовжував вести нотатки. Джонс спостерігав за тисячами людей у чергах за хлібом: «Вони починають утворювати чергу о третій-четвертій годині дня, щоб отримати хліб наступного ранку о сьомій. Надворі зимно: набагато нижче нуля».[1184] Кореспондент провів вечір у театрі («Глядачі: багато губної помади і ні крихти хліба») і говорив з людьми про політичні репресії та масові арешти, що прокотилися всією Україною під час голоду:

«На заводах зараз жорстка дисципліна. Якщо ти пропустиш день, тебе звільнять, заберуть картку на хліб і ти не зможеш отримати паспорт».

«Це жах, а не життя. Я не можу їздити трамваєм, це вбиває мої нерви».

«Стало гірше, ніж коли-небудь. Якщо скажеш хоч слово на заводі — тебе звільнять. Нема свободи…».

«Усюди переслідують. Усюди терор. Один знайомий чоловік розказав: “Мій брат помер, але він так там і лежить, і ми не знаємо, коли його зможемо поховати, на кладовищах черги”».

«Немає надії на майбутнє».[1185]

Здається, Джонс намагався зв’язатися з колегою Уманського в Харкові, але ніколи з ним так і не побачився. Дуже обережно Джонс виїхав з Радянського Союзу. Через кілька днів, 30 березня, він дав прес-конференцію в Берліні, організовану швидше за все Паулем Шеффером, журналістом «Berliner Tageblatt», якого вислали з СРСР у 1929 році. Джонс стверджував, що великий голод охопив Радянський Союз та розповів таке:

Скрізь плакали: «Нема хліба. Ми помираємо». Цей плач чутно з усіх частин Росії, з Поволжя, Сибіру, Білорусі, Північного Кавказу, Центральної Азії…

У потягу один комуніст заперечив мені, що голоду немає. Я викинув окраєць хліба зі своїх запасів у плювальницю. Пасажир поруч зі мною одразу його дістав і почав жадібно їсти. Тоді я жбурнув шкірку апельсина: її схопила селянка і почала її просто жерти. Комуніст замовчав. Я заночував у селі, де колись було 200 волів, а залишилося шість. Селяни їли фураж, якого зосталося на місяць. Вони розповіли, що багато людей вже померло з голоду. Два солдати прийшли заарештувати крадія. Вони порадили мені не подорожувати вночі, бо на дорогах багато «голодних» скажених чоловіків.

«Ми чекаємо смерті», — ось так зі мною привітались. «Бачите, в нас ще є фураж. Йдіть на південь, в них нічого не залишилось. Багато хат стоять порожні, господарі вже давно в землі», — плакали селяни.

Прес-конференцію Джонса висвітлили два провідні американські журналісти, що працювали в Берліні. Також «New York Evening Post» опублікував статтю під заголовком «Голод охопив Росію, мільйони вмирають і не можуть піднятися, каже британець», а в газеті «Chicago Daily News» вийшла стаття «Російський голод досяг рівня 1921 року, каже секретар Ллойд-Джорджа».[1186] Багато подібних повідомлень з’явилось у британській пресі. Статті, посилаючись на прес-реліз самого Джонса, пояснювали, що той «пройшов велику відстань в Україні» та рясніли подробицями про голод. Автори покликалися на самого Джонса й зазначали, що він порушив правила, яких дотримуються решта іноземних журналістів у Радянському Союзі. Як вказував Джонс: «Я пішки пішов у чорноземний регіон, колишню житницю Росії, адже кореспондентам заборонено туди їхати і на власні очі бачити, що відбувається».[1187] Джонс видав понад десять статей в «London Evening Standard» і «Daily Express», а також в «Cardiff Western Mail».[1188]

Можновладці, які допомагали Джонсу в СРСР, були розлючені. Нарком закордонних справ Максим Літвінов розгнівано поскаржився Майському, порівнявши ситуацію з сюжетом відомої п’єси Гоголя про чиновника-самозванця:

Це дивовижно, як Ґарет Джонс вжився в роль Хлєстакова, та змусив вас усіх грати ролі місцевого губернатора та різних персонажів з «Ревізора». Насправді, він пересічний громадянин, називає себе секретарем Ллойд-Джорджа й, здається, скориставшись його іменем, подав прохання про візу, і ви у дипломатичній місії навіть нічого не перевірили, а навпаки — наполягли, щоб [ОГПУ] взялося до справи, і задовольнили його запит. Ми надали цій особі різного роду підтримку, допомогли в його роботі, я навіть погодився з ним зустрітися, а він, виявляється, самозванець.

Одразу після прес-конференції Джонса Літвінов оголосив про ще суворішу заборону на роботу журналістів за межами Москви. Згодом Майський поскаржився Ллойд-Джорджу, котрий, згідно зі звітом радянського посла, дистанціювався від Джонса й зауважив, що не виступав спонсором поїздки та взагалі не посилав Джонса як свого представника. Причини, через які він це сказав, невідомі, але Ллойд-Джордж вже більше не бачився з Джонсом.[1189]

Журналісти в Москві були розлючені. Звичайно, усі вони знали, що Джонс написав правду, й деякі вже починали обмірковувати способи зробити те саме. Малкольм Маґґрідж (у той час кореспондент «Manchester Guardian», що змінив Чемберліна, котрий уже перебував за межами країни) щойно переправив через кордон дипломатичною поштою три статті. «Guardian» надрукувала їх анонімно з великими правками редакторів, яким не сподобалась критика СРСР. Статті не привернули уваги: вони вийшли одночасно із великими матеріалами про Гітлера й Німеччину. Всі інші представники преси, яка безпосередньо залежала від доброї волі Уманського та Літвінова, виступили проти Джонса. Лайонс ретельно описав те, що сталося:

Спростування Джонса було неприємним у такій мірі, що її можна порівняти з тією брудною роботою, що ми роками виконували, спотворюючи факти на догоду диктаторським режимам. Проте ми все-таки його спростували, в один голос і майже ідентичними лицемірними фразами. Бідний Ґарет Джонс, мабуть, здивувався не на жарт, коли факти, які він з великими труднощами з нас витяг, було поховано під валом наших спростувань… Ми довго торгувалися в дусі джентльменського «ти — мені, я — тобі», осяяні золотозубою усмішкою Уманського, і нарешті випродукували формулу спростування. У досить обтічних висловах, щоб потішити нашу совість, ми визнали, що чортів Джонс — брехун. Після завершення брудної справи хтось замовив горілку й закуски.[1190]

Невідомо, чи була зустріч насправді чи ні, але її опис метафорично змальовує, що сталося далі. 31 березня, лише через день після виступу Джонса в Берліні, відповів сам Дюранті. «Росіяни голодні, але не помирають з голоду» — під таким заголовком вийшла його стаття в «New York Times». У ній Дюранті висміював Джонса:

Виявляється, в американській пресі виринула «страхітлива історія», що походить із британського джерела про голод в Радянському Союзі, про «тисячі вже загиблих і мільйони, яким загрожує голодна смерть». Автор історії — Ґарет Джонс, колишній секретар Девіда Ллойд-Джорджа, нещодавно провів три тижні в Радянському Союзі й дійшов висновку, що країна перебуває «на межі жахливої катастрофи», як він [мені] повідомив. Містер Джонс — дуже кмітливий і розумний чоловік, йому не складно було вивчити російську, розмовляє він нею вільно, але автор [цих рядків] подумав, що висновки містера Джонса передчасні, й запитав, на чому вони ґрунтуються. Виявляється, що Джонс пройшов 40 миль селами навколо Харкова й засмутився побаченим.

Я відзначив, що це дещо неадекватна кількість випадків й дещо вибірковий метод, як на таку велику країну, але ніщо не могло змінити його переконання в неминучості лиха.[1191]

Дюранті продовжив свої міркування, використавши вислови, що невдовзі стали добре відомими: «Грубо кажучи — не можна приготувати омлет, не розбивши яєць». Він також пояснив, що на свої запити отримав вичерпну інформацію й дійшов висновку, що «умови були поганими, але голоду не було».

Обурений Джонс написав листа до редактора «The Times», терпляче перерахувавши свої джерела: довгий перелік інтерв’ю, включно з понад двадцятьма консулами й дипломатами, а також розкритикував журналістів у Москві:

цензура перетворила їх на геніїв евфемізмів та замовчування. Тому вони ввічливо найменували голод «нестачею продовольства», а смерть від голоду замінили на «поширену смертність від хвороб, викликаних недоїданням».

На цьому полеміку припинили. Дюранті затьмарив Джонса: він був більш відомий, його більше читали, йому довіряли й ніхто йому не перечив. Згодом Лайонс, Чемберлін та інші жалкували, що не виступили проти Дюранті. Однак у той час ніхто не став на захист Джонса, навіть Маґґрідж — один з небагатьох московських кореспондентів, хто наважився висловити ті самі погляди анонімно. Щодо самого Джонса, то його викрали та вбили китайські розбійники, коли він працював у Маньчжурії в 1935 році.[1192]

«Росіяни голодні, але не помирають з голоду» — такий вислів став загальновідомою приказкою. Це виявилося суголосним із тодішніми жорсткими політичними і дипломатичними потребами США. Час спливав, 1933 рік змінив 1934, а незабаром й 1935, і європейців дедалі більше хвилював Гітлер. Едуард Ерріо був тільки одним з кількох французьких політиків, включно з колишніми прем’єр-міністрами Жаном-Луї Барту і П’єром Лавалем, які стверджували, що зростання нацизму зобов’язує до створення франко-радянського союзу.[1193] У британському Міністерстві закордонних справ Лоуренс Кольє вважав, що британсько-радянський союз теж може стати конче потрібним. У відповіді на запит від члену Парламенту він пояснив:

Насправді, звичайно, в нас є достатньо інформації про обставини голоду… і ми не зобов’язані надавати їй публічності. Відверто кажучи, ми не хочемо її оприлюднювати, бо це розлютить радянський уряд і наші стосунки з ними стануть упередженими.[1194]

Також мовчали поляки, в яких була докладна інформація про голод з багатьох джерел. У липні 1932 року Польща підписала пакт про ненапад із СРСР; незабаром її політика «холодного миру» з радянськими сусідами боляче вдарить по ній у 1939 році.[1195]

До кінця 1933 року нова адміністрація Рузвельта намагалася активно ігнорувати всі погані новини з Радянського Союзу. Команда американського Президента підсумувала, що в зв’язку із розвитком подій у Німеччині та потребою в стримуванні японців, настав час відновити повні дипломатичні відносини з Москвою. Рузвельт уважно стежив за повідомленнями Дюранті. Зацікавленість американського Президента централізованим плануваням, яке він уважав великим економічним досягненням СРСР, спонукали його повірити також у можливість вигідних комерційних відносин.[1196] Незабаром така угода була укладена.

Для її підписання до Нью-Йорка прибув Літвінов у супроводі Дюранті. Під час щедрого банкету на честь радянського наркома закордонних справ, у готелі «Валдорф Асторія», Дюранті представили 1 500 гостям. Він підвівся та вклонився. Залунали гучні оплески. Ім’я Дюранті, згідно з повідомленням у «New Yorker», викликало «єдине, по-справжньому довге, бурхливе піднесення» того вечора: «Насправді може скластися враження, що Америка в цьому шаленому пориві визнала Росію разом із Волтером Дюранті».[1197] Саме відтоді замовчування голоду стало повним.

15

Голодомор в історії та пам’яті

Мій Боже милий, знову лихо!…

Було так любо, було тихо;

Ми заходились розкувать

Своїм невольникам кайдани.

Аж гульк!… І знову потекла

Мужицька кров!

Тарас Шевченко, «Мій Боже милий, знову лихо!», 1859[1198]

Протягом років після голоду українцям забороняли говорити про те, що сталося. Вони боялися відкрито сумувати за померлими. Якщо навіть наважувалися згадати про загиблих, то не могли помолитися в церквах, бо їх закрили, і не було куди покласти квіти — місць поховань не позначали. Держава знищила громадські інститути на селі й тим самим завдала нищівного удару суспільній пам’яті про голод.

Зрозуміло, що на особистому рівні свідки все добре пам’ятали. Хтось тримав спогади в голові, а хтось робив записи. Дехто навіть вів щоденники, які потім «забивали у дерев’яні скриньки» й приберігали під половицею або закопували в землю.[1199] В селах у родинних колах батьки розповідали дітям про трагедію. П’ятирічному Володимиру Чепуру під час голоду матір сказала, що вони з батьком і бабусею віддаватимуть йому всю їжу, аби тільки він вижив і «розповів людям, як ми і наша Україна гинули в муках від Голодомору».[1200] Елада Золотоверха згадувала, що її мати, Олександра Радченко, вела щоденник під час голоду для того, щоб його прочитали її діти, онуки, а потім і правнуки: «Про той жах, який пережила Україна, мають знати».[1201]

Такі слова, повторювані в родинному колі багатьма людьми, залишили свій слід. Натомість мовчання влади надавали цим знанням майже таємної сили. Починаючи з 1933 року, такі розповіді стали альтернативним наративом, емоційно потужною «правдивою історією» голоду, усною традицією, що зростала й розвивалася поруч з офіційним запереченням.

Мільйони українців знали цей альтернативний наратив, незважаючи на постійну пропаганду та повний контроль партії за публічним обговоренням минулого. Відчуття невідповідності, прірви між приватною й офіційною пам’яттю, порожнього місця, де мало б бути офіційне визнання й вшанування загиблих — такі думки непокоїли українців десятиліттями. Зокрема, ця тема заполонила всі помисли Гаврила Прокопенка з Дніпропетровської області. У сьомому класі він проілюстрував для шкільної газети оповідання «Голодовка», написане товаришем, батьки якого померли від голоду. Вчитель похвалив оповідання та ілюстрації, але наказав усе спалити й пояснив, що інакше він та хлопці матимуть проблеми. Це залишило в Гаврила відчуття, що щось в цьому було неправильно. Чому про голод не можна говорити? Що саме намагалась приховати радянська влада? Тридцять років по тому Прокопенкові вдалося прочитати свою поему на місцевому телебаченні, разом із рядком про материнські руки, що «почорніли з голоду, щоб не вмер я у тридцять третім». За цим не забарився з візитом «ідеолог з місцевої держбезпеки». Така ситуація вкотре переконала Гаврила в тому, що СРСР — відповідальний за трагедію.[1202]

Відсутність меморіального вшанування також бентежила Володимира Самойлюка. Він пережив окупацію та воював на фронті під час Другої світової війни, але ніщо не здавалось йому більш трагічним за голод. Ця пам’ять ятрила його душу десятиліттями і він чекав визнання голоду в офіційній історії. У 1967 році Самойлюк дивився радянську телевізійну програму про 1933 рік, і все очікував згадки про жах, котрий він ніяк не міг забути. Натомість у програмі йшлося тільки про ентузіазм героїв п’ятирічки, першотравневий парад і навіть футбольні матчі, але «ні одного слова, ні одного кадра про страшний голод!»[1203]

З 1933 року й до другої половини 1980-х років замовчування в Україні було тотальним — за одним промовистим, болісним і суперечливим винятком.

Гітлер напав на Радянський Союз 22 червня 1941 року. До листопада Вермахт захопив більшу частину території радянської України. Не знаючи, на що сподіватись далі, багато українців, навіть українських євреїв, спочатку вітали німецькі війська. «Дівчата підносили солдатам квіти і люди зустрічали їх із хлібом, — згадувала одна зі свідків подій, — ми були такі раді їх бачити. Вони прийшли врятувати нас від комуністів, які все забрали і морили нас голодом».[1204]

Схожу реакцію на прихід німецьких військ на початку спостерігали й у Балтійських республіках, окупованих СРСР з 1939 року. Також з ентузіазмом зустріли німецьких солдатів на Кавказі та в Криму, але не тому, що місцеве населення було нацистами. Розкуркулення, колективізація, масовий терор та переслідування більшовиками церкви спровокували ці наївно оптимістичні сподівання на закінчення терору, яке мав принести Вермахт.[1205] У багатьох частинах України прихід німців супроводжувала спонтанна деколективізація. Селяни не тільки забирали назад землю, а й ламали трактори і комбайни з таким же задоволенням, з яким луддити псували свої верстати в Англії.[1206]

Проте це піднесення швидко минуло, як і не справдилися надії всіх, хто сподівався на краще життя під німецькою окупацією. Докладний опис того, що відбулося далі, виходить за межі цієї книги. Спустошення, заподіяне нацистами Україні, було настільки широкомасштабним, жорстоким і нещадним, що це майже неможливо уявити. До нападу на СРСР німці вже здобули досвід зі знищення інших держав, і вони добре знали, що мають робити в Україні. Одразу розпочався Голокост, і не в далеких таборах, а цілком відкрито. Замість депортацій нацисти організували масові вбивства євреїв, а також ромів на очах їхніх сусідів на околицях сіл та в лісах. Два з трьох українських євреїв загинули під час війни — від 800 000 до мільйона — значна частина від усіх жертв Голокосту в Європі.

Серед радянських жертв Гітлера також було понад два мільйони радянських військовополонених, більшість з яких померла від голоду, багато з них на території України. Знову постала примара канібалізму: в Шталагу 305, у тодішньому Кіровограді охоронці звітували про те, що ув’язнені їдять своїх померлих товаришів. Подібні свідчення були й в Шталагу 365, у Володимирі-Волинському.[1207] Окрім того, німецькі солдати грабували, били та вбивали населення України, особливо колишніх партійців. За нацистською ієрархією, слов’яни вважалися неповноцінними недолюдьми, були хіба що на один рівень вищі за євреїв, але у кінцевому підсумку — зайві. Багато з тих, хто вітав Вермахт, дуже швидко зрозуміли, що вони проміняли одну диктатуру на іншу, особливо коли німці почали нову хвилю депортацій. Протягом війни нацисти відправили більш як два мільйони українців на примусові роботи до Німеччини.[1208]

Подібно до інших окупаційних сил в Україні, нацисти мали одну мету — хліб. Гітлер вже давно стверджував, що «окупація України звільнить нас від усіх економічних турбот» і що завдяки українській землі «ніхто не зможе морити нас голодом, як під час останньої війни». З другої половини 1930-х років його уряд планував втілити цей план. Герберт Баке, сумнозвісний нацистський політичний діяч, що пізніше очолить міністерство продовольства та сільського господарства, запропонував «План голоду». Його мета була простою: «Війну можна виграти, якщо на третій рік увесь Вермахт годуватиме Росія». Утім, на його думку, весь Вермахт, а також Німеччину, можна прогодувати, тільки забравши всю їжу в радянського населення. Як Баке пояснював у своїх «Принципах економічної політики», виданих у травні, а також у меморандумі, який надсилали німецьким керівникам у червні 1941 року, «неймовірний голод» незабаром має охопити Росію, Білорусію та промислові міста СРСР: Москву, Ленінград, Київ і Харків. Цей голод не буде випадковим — його метою є винищення близько 30 мільйонів людей.[1209] У «Директивах з економічної політики для організації економіки на Сході» містилися вказівки про порядок використання ресурсів підкореної території і дуже недвозначно зазначалося:

Багато десятків мільйонів людей на цій території стануть зайвими, а отже повинні померти або виїхати до Сибіру. Спроби врятувати населення від голоду завдяки надлишкам продовольства з чорноземної зони можливі лише за рахунок постачання Європи. Це зашкодить спроможності Німеччини витримати війну; вони завадять Німеччині та Європі витримати наявну облогу. З цього погляду тут має бути чітке розуміння.[1210] [курсив в оригіналі]

Це була помножена на багато разів політика Сталіна: знищення голодом цілих націй.

У нацистів ніколи не було часу повністю реалізувати «План голоду» в Україні. Проте вплив цього плану можна було помітити в окупаційній політиці. Спонтанну деколективізацію швидко зупинили на тих підставах, що заготовляти хліб у колективних господарствах було набагато легше. За словами свідків, Баке пояснював, що «якби радянська влада не встановила колгоспну систему, то це зробили б німці».[1211] У 1941 році колгоспи мали перетворити на «кооперативи», але цього ніколи не сталося.[1212]

А ще повернувся голод. Політика «випаленої землі» Сталіна означала, що виробничу базу України зруйнували під час відступу Червоної армії. З початком окупації ситуація лише погіршилася. Перед тим, як німці захопили Київ у вересні, президент Рейхстагу й одночасно міністр авіації Герман Геринг зустрівся з Баке. Чоловіки погодились, що населенню міста не треба надавати можливості «пожирати» їжу: «Навіть якщо хтось і хотів би нагодувати усіх мешканців завойованої території, він не зміг би цього зробити». За кілька днів голова німецької служби безпеки, а згодом міністр внутрішних справ Генріх Гіммлер сказав Гітлеру, що кияни — расово нижчі й від них треба позбавитися: «Можна легко позбутися від вісімдесяти до дев’яноста відсотків».[1213]

Взимку 1941 року окупанти заборонили ввіз продуктів до міста. Усупереч стереотипам, німецькі керівники на місцях були менш ефективними, ніж їхні радянські колеги: селянам, що йшли торгувати до Києва, вдавалось проходити крізь заслони на дорогах — виявилося, що набагато важче було подолати кордони 1933 року. Тисячі городян тепер вирушили на село в пошуках їжі. Дефіцит продовольства зростав по всій території зони окупації. Як і в минулому, люди почали опухати, ставали охлялими, дивилися кудись за обрій і відходили в інший світ. Тієї зими в Києві внаслідок голоду померло кілька тисяч людей. У Харкові, який оточили за наказом окупаційної влади, тільки за два перші тижні травня 1942 року померло від голоду 1 202 людини; загальна кількість загиблих від голоду під час окупації в цьому місті становила близько 20 000.[1214]

І за таких умов — труднощів та хаосу під жорстокою окупацією разом з новим голодом — уперше стало можливим відкрито говорити про голод 1933 року в Україні. Однак на інтерпретацію історії впливали й обставини. Адже під час окупації про голод згадали не для того, щоб сумувати за померлими, допомогти змиритися з втратами, скласти повний список жертв та винести уроки на майбутнє. Ті, хто сподівався на встановлення справедливості, були розчаровані. Деякі селяни повідкопували свої записи про голод та принесли до редакцій місцевих газет та, «на жаль, редактори… мало в тих справах розумілися і надзвичайної цінності записки не побачили світ».[1215] Натомість журналісти, які в той час повністю залежали від нової диктатури, публікували переважно статті з нацистською пропагандою. Завданням обговорення голоду було виправдати дії нового режиму.

Насправді нацисти знали про голод досить багато. Під час голоду німецькі дипломати докладно описували подробиці катастрофи в своїх повідомленнях у Берлін; Йозеф Геббельс згадав про голод 1933 року в своїй промові на з’їзді НСДАП в 1935 році, та про те, що його жертвами стали п’ять мільйонів людей.[1216] Від початку німецькі окупанти в Україні використовували голод у своїй «ідеологічній роботі». Вони сподівалися розпалити ненависть до Москви та нагадати людям про наслідки більшовицького панування. Особливо їх цікавили українські селяни, чия праця була потрібна для того, щоб забезпечити Вермахт продовольством. Пропагандистські плакати, настінні газети та карикатури зображували нещасних і голодних селян. На одному плакаті виснажена жінка з дитиною стояли перед зруйнованим містом. Гасло під плакатом застерігало: «Ось що Сталін дав Україні». На іншому плакаті бідна родина сиділа за порожнім столом, на фоні цього був розміщений напис — відомий вислів Сталіна «Жити стало краще, товариші, жити стало веселіше».[1217]

За збігом обставин на десяті роковини голоду, в 1942–1943 роках, нацисти досягли найбільшого панування в Україні. У цей час багато газет друкували матеріали, покликані здобути підтримку українського селянства. У липні 1942 року селянський тижневик «Український хлібороб», який нараховував 250 000 читачів, опублікував велику статтю про «рік роботи без жидобольшевизму»:

Усі селяни добре пам’ятають 1933 рік, коли голод косив людей як траву. За двадцять років Совєти зробили з багатої країни голодну пустку, де загинули мільйони. Німецький солдат зупинив цю наругу, селяни вітали німецьку армію хлібом і сіллю, армію, що бореться за право українських селян вільно працювати.[1218]

Згодом з’явилися інші статті, які отримали багато відгуків. Провідний український режисер записав у своєму щоденнику, що нацистська пропаганда мала неабиякий вплив, бо дещо з неї було правдою:

Найкращим наочним приладдям німецької контрпропаганди у своїх частинах є зовнішній вигляд наших людей, наші хати, двори, долівки, нужники, сільрада, церковні руїни, мухи, бруд, одним словом все те, що викликає почуття жаху у європейської людини і чого наші великі правителі і їх великоміські підлабузники, самобрехи не бачать і не хотять бачити через одірваність од народу і через одірваність від сучасного рівня пересічного європейського укладу речей.[1219]

Жінка з Полтавської області розповіла, що під час окупації голод жваво обговорювали. Вона згадала, що коли перемога Червоної армії стала очевидною, люди почали запитувати тих, хто чекав повернення радянської влади; «А що тобі, кажуть, ті “наші” червоні принесуть? Новий голод 1933-го року?»[1220]

Як і всі тексти в нацистській пресі, опубліковані матеріали були просякнуті антисемітизмом. У голоді, злиднях і репресіях постійно звинувачували євреїв, — добре відома ідея, що утвердилась в ідеології окупантів. В одній газеті навіть написали, що євреї були єдиним прошарком населення, що не відчував голоду, тому що вони купували все необхідне в магазинах «Торгзін»: «А в жидів не бракувало ні золота, ні доларів». Інші називали більшовизм «жидівським витвором».[1221] Один свідок подій згадав, як під час війни в Києві він дивився антисемітський пропагандистський фільм про голод. Стрічка містила фотографії загиблих від голоду та закінчувалася вбивством єврея — співробітника НКВС.[1222]

І все ж таки під час окупації в газетах друкували, хоч і небагато, статті про голод, які виходили за рамки нацистської пропаганди. У листопаді 1942 року агроном-економіст С. Сосновий в харківській газеті «Нова Україна» надрукував статтю — практично наукове дослідження причин і наслідків голоду. Праця Соснового не містила нацистського жаргону й пропонувала просту історію того, що сталося. Голод, писав автор, було створено для знищення українського селянського спротиву радянській владі. Він не був результатом «природних причин»: «В усякому разі, з боку природних умов нічого катастрофічного в 1932 році не було». Сосновий також зробив першу серйозну спробу підрахунку кількості загиблих. Посилаючись на переписи 1926 і 1939 років та інші радянські статистичні видання (без використання прихованого перепису 1937 року, хоча він мабуть про нього знав), автор дійшов висновку, що в Україні від голоду в 1932 році померло 1,5 мільйона людей, і 3,3 мільйона — в 1933. Цифри не набагато вищі за загальноприйняті на сьогоднішній день.

Сосновий також правильно описав те, як голод став можливим, тим самим довівши, що правдива історія або «альтернативний наратив» все ще був живим через десять років після подій:

Спочатку забрали з колхозних комор те, що не було досі роздане колхозникам на трудодні, потім забрали фуражний фонд, далі насіннєвий матеріал, нарешті ходили по хатах і забирали в селян останнє зерно з одержаних ними на трудодні авансів. Большевики знали, що на Україні посіяно зернових менше і стан їх у 1932 р. гірший, ніж за попередніх років. Проте плян хлібозаготівель був надзвичайно високий. Хіба це не перший захід до організації голоду? Коли було закінчено збирання хлібів і почалися хлібозаготівлі, большевики побачили, що хліба в селян мало. Проте, не зважаючи ні на що, вони забирали хліб до останнього зерна. Силоміць забрати останнє, вирвати з рота — оце і є справжня організація голоду.[1223]

Пізніше схожі ідеї стануть підвалинами для аргументації, що голод був геноцидом, навмисним планом знищити українців як націю. Однак у 1942 році цей термін ще не вживали, а сама концепція ще нікого не цікавила в окупованій нацистами Україні.

Стаття Соснового була сухою й аналітичною, але містила вірш як красномовне свідчення суму, який огортав родичів загиблих, усупереч офіційному замовчуванню. Вірш «Пам’ятник», написаний Олексою Веретенченком, був з циклу поезії «1933 рік», який виходив на сторінках «Нової України» впродовж 1943 року. Кожен з віршів нагадував про різні смутні події або викликав ностальгію:

Де поділись — усмішка весела

І купальські вогнища дівчат,

Де поділись українські села

І садки вишневі коло хат?!

Щезло все в голодному пожарі,

Матері дітей своїх жеруть,

Божевільні люди на базарі

Людське м’ясо людям продають.[1224]

Відлуння цих емоцій можна було почути в домашніх приватних розмовах. Коли внаслідок радянської та німецької окупацій Західна Україна (Галичина, Буковина та Західна Волинь) фактично об’єдналася з рештою України, мешканці цих областей змогли вперше поїхати на Велику Україну та занотувати побачене й почуте. Під час війни Богдан Любомиренко подорожував селами центральної України, і був шокований постійно повторюваними історіями про голод: «Всюди, де тільки приходилося відвідувати людей, то кожен перший при розмові ніяк не може оминути, щоб не згадати, як щось дуже жахливе, пережитих днів голоду». Інколи господарі «цілу ніч нам оповідали про пережиті жахіття під час штучного голоду»:

В пам’яті людей глибоко врізалися жахливі роки штучного голоду, який злорадно для України уплянувала була влада в роках 1932–1933. Довгих десять років неспроможні були затерти тих душогубних слідів, розвіяти передсмертне голосіння невинних дітей, жінок і чоловіків, умираючої виснаженої голодом молоді. І досі сумні спогади чорним маревом витають над містами й селами і навівають смертельний жах на очевидців, які врятувалися від голодної смерти.[1225]

Предметом публічного обговорення стали колективізація та опір, а також дії озброєної міліції, яка придушувала численні повстання в 1930 році. Багато хто чітко вказував на політичні причини голоду, розповідаючи «як грабували селян; як все забирали і не залишали нічого дітям, навіть немовлятам. Усе вилучене відправляли в Росію».[1226] Те саме говорили українці в інших регіонах СРСР. У 1980-х письменниця Світлана Алексієвич брала інтерв’ю в російської ветеранки, яка згадала про українку, разом з якою вона воювала. Усі рідні цієї жінки загинули під час голоду, а вона врятувалася кінськими кизяками і пам’ятала про злочин влади: «Мій тато був вчителем історії, він мені казав: “Колись товариш Сталін відповість за свої злочини”».[1227]

Як це було і пізніше, і відбувається зараз — не всі вірили почутому. Ветеранка хвилювалася, що українка могла бути «ворогом» або «шпигункою». Навіть деякі українські націоналісти з Галичини не могли повірити в штучний голод, організований державою: «Чесно кажучи, ми не могли повірити, що влада на таке здатна».[1228] Думка, що Сталін навмисно дозволив людям помирати від голоду, здавалась жахливою, занадто нелюдською навіть для тих, хто його ненавидів.

Закінчення війни не означало повернення до попереднього життя. У повоєнній Україні режим змінив свою мову. Критики СРСР вже були не просто ворогами, а «фашистами» або «нацистами». Будь-які розмови про голод були «гітлерівською пропагандою». Мемуари заховали ще глибше в шухляди та шафи, а обговорення їх стало небезпечним. У 1945 році одну з найвідоміших сьогодні мемуаристок Голодомору Олександру Радченко засудили — в буквальному сенсі — за її спогади. Під час обшуку в Радченко знайшли та конфіскували щоденники. Після шести місяців допитів її звинуватили в написанні «щоденника контрреволюційного змісту». Під час процесу Радченко сказала суддям, що «мета моїх записів — присвятити їх дітям. Я писала, що через 20 років діти не повірять, що такими жорстокими методами будували соціалізм. На Україні в 1930–1933 роках український народ переживав страхіття…». Судді не почули її слів та засудили до десяти років ГУЛАГу, до України вона повернулася лише в 1955 році.[1229]

Окрім цього, спогади про голод потіснила пам’ять про страшні події війни: вбивство київських євреїв у Бабиному Яру в 1941 році; битви під Курськом, Сталінградом, Берліном; табори військовополонених, ГУЛАГ, фільтраційні табори для депортованих, масові вбивства та арешти, спалені села та сплюндровані поля — все це тепер також стало історією України. В офіційній радянській історіографії Велика вітчизняна війна стала центральною темою досліджень та вшанування, а репресії 1930-х ніколи не обговорювали. 1933 рік тепер відтіснили 1941, 1942, 1943, 1944 і 1945 роки.

Утім, навіть 1946 рік виявився гірким, коли повоєнний хаос, жорстоке вилучення продовольства, сильна посуха і цього разу експорт зерна до країн Центральної Європи, щойно окупованих Радянським Союзом, знову призвели до нестачі продовольства. У 1946–1947 роках приблизно 2,5 мільйони тонн радянського зерна відправили до Болгарії, Румунії, Польщі, Чехословаччини, Югославії та навіть Франції. Українці в селах і містах знову залишились голодними, як і решта населення СРСР. Кількість загиблих від голоду була високою, сотні тисяч потерпали від нестачі їжі.[1230]

Проте ситуація за межами України радикально змінилася. Після закінчення війни в Європі в 1945 році сотні тисяч українців разом з іншими громадянами СРСР опинилися далеко від радянського кордону. Багато кого вивезли до Німеччини на примусові роботи на заводах і фермах. Деякі втекли сюди з частинами Вермахту (котрі відступали) або від наступу Червоної армії, тому що після голоду в минулому вони не очікували нічого доброго від повернення радянської влади. Агроном з Одеси Олекса Воропай, який добре пам’ятав голод, опинився в «таборі переміщених осіб» біля Мюнстера в Німеччині, де він та його земляки мешкали «у величезному бараці — бувшому Гаражі військових автомашин». Чекаючи на відправлення до Канади або Великої Британії взимку 1948 року, вони розмовляли про життя: «Робити нічого, вечори довгі і нудні. Щоб скоротити час, люди розповідали хто що знав». І Воропай записував ці історії.[1231] Кількома роками пізніше збірка цих спогадів вийде у Лондоні під назвою «У дев’ятім крузі».

І хоча тоді збірка не викликала особливого інтересу, зараз вона являє собою надзвичайно цікавий матеріал. Зокрема, в ній відтворено ще свіжі спогади дорослих на час голоду людей, які мали можливіть обміркувати причини та наслідки трагедії. Воропай, як і Сосновий кілька років до нього, вважав, що голод був штучним, що Сталін спланував його ретельно, щоб приборкати та «радянізувати» Україну. Він описав повстання під час колективізації та пояснив їх значення:

Москва розуміла, що це початок українсько-російської війни, якої вона дуже боялася, пам’ятаючи період Визвольних Змагань 1918–21 рр. Розуміла Москва ще й те, що економічно незалежна Україна — це постійний і дуже поважний контрагент комунізму. Тим більше, що в селах України було ще багато національно-свідомого і морально-сильного елементу, що плекав у своєму серці ідею самостійної, ні від кого незалежної Соборної України… червона Москва стає на найганебніший шлях — тридцяти п’яти мільйонний нарід підсовєтської України морить голодом.[1232]

Інші іммігранти наслідували його приклад. Спонтанно в різних країнах вони почали відзначати роковини голоду, вшановувати пам’ять жертв і підкреслювали важливість голоду в історії України. У 1948 році українці в Німеччині, багато з них із таборів для переміщених осіб, відзначили п’ятнадцяту річницю голоду; в Ганновері вони організували демонстрацію і роздавали листівки, в яких визначили голод як «масове вбивство».[1233] У 1950 році українська газета в Баварії надрукувала статтю Соснового, яка вийшла під час війни у Харкові, підтвердивши його висновок: голод було організовано радянським режимом.[1234]

У 1953 році український емігрант Семен Підгайний зробив дещо більше. Підгайний народився в козацькій родині на Кубані та пройшов через ГУЛАГ. Після арешту та ув’язнення в таборі на Соловецькому острові його звільнили перед початком війни, під час якої Підгайний працював у міській адміністрації Харкова. У 1949 році він осів у Торонто, де присвятив весь свій час вивченню та популяризації історії України. Як і в українців у Німеччині, його цілі були політичними й моральними: він прагнув зберегти пам’ять про голод і вшанувати його жертви, а також привернути увагу Заходу до репресій та насильства, вчинених радянським режимом. На початку Холодної війни в багатьох країнах Європи й Північної Америки симпатія до Радянського Союзу все ще залишалася міцною. Підгайний з українською діаспорою виступали проти цих сентиментів.

Підгайний ініціював створення Союзу українців, жертв російського комуністичного терору (СУЖЕРО) в Канаді. Він також став провідним організатором численних заходів серед іммігрантів та часто виступав на зборах різних груп із закликами до написання мемуарів не тільки про голод, а й про життя в СРСР. Так само робили це й інші іммігрантські організації. 1947 року Осередок української культури і освіти у Вінніпезі (заснований у 1944 році) провів конкурс з написання мемуарів. Хоча метою заходу було зібрати матеріал про Другу світову війну, в багатьох надісланих спогадах розповідали про голод і зрештою сформувалася чимала колекція.[1235] Українська громада в усьому світі також відгукнулася на заклик надіслати мемуари до діаспорної газети в Мюнхені, котрі б «служили серйозним звинуваченням більшовиків у свавіллі в Україні».[1236]

Одним із результатів стала книга «Чорні справи Кремля» за редакцією Підгайного. Згодом вийшло два томи — перший у 1953 році — на двадцяту річницю голоду, другий — у 1955. «Чорні справи» містили десятки спогадів, а також аналіз голоду та репресивних діянь радянського режиму. Серед авторів був і Сосновий. Цього разу його аргументи скоротили та переклали англійською мовою. Його есе під назвою «Правда про голод» починалося дуже просто: «Голод 1932–1933 років був потрібний радянському урядові, щоб зламати хребет українському опору повному російському домінуванню. Отже, це був політичний хід, а не результат природних чинників».[1237]

Інші описували власний досвід голоду. Короткі, моторошні мемуари увійшли до книги разом із розлогими й літературно опрацьованими роздумами, малюнками та світлинами померлих. Економіст-плановик з Полтави Г. Сова згадував, що «був свідком багатьох випадків, коли в селян забирали останній грам зерна, борошна і навіть гороху».[1238] Свідок, що підписався лише «І. Х-ко», описав, як його батько «зміг заховати трохи зерна у чоботах» під час обшуку. Зрештою він все одно помер: «Ніхто його не ховав, бо мертві лежали усюди».[1239]

Редактори відіслали «Чорні справи» до бібліотек країни. Однак, як і у випадку з книгою «У дев’ятім крузі», газетними статтями в Канаді та листівками в Німеччині, «Чорні справи» послідовно проігнорували більшість дослідників Радянського Союзу та провідні академічні журнали.[1240] Поєднання емоційних спогадів селян з наукоподібними есе не викликали зацікавлення в професійних американських істориків. Парадоксально, але Холодна війна також не допомогла українським іммігрантам. Вислови на кшталт «чорні справи» або «голод як політична зброя» звучали дуже заполітизовано для багатьох науковців у 1950-х, 1960-х і 1970-х роках. Авторів таких формулювань одразу іменували казкарями Холодної війни.

Агресивне замовчування голоду радянською владою мало вплив на західних істориків і письменників. Через повну відсутність будь-якої перевіреної інформації про голод заяви українців видавались надто перебільшеними, навіть неймовірними. Якби такий голод насправді мав місце, то українська влада мусила б відреагувати? Не може бути, щоб уряд стояв осторонь, коли його громадяни помирають від голоду!

До того ж на становище української діаспори мав вплив зведений нанівець статус України. Навіть для шанованих дослідників російської історії саме поняття України в повоєнний час здавалось більш підозрілим, ніж коли-небудь. Мало хто знав про короткотривалу незалежність України після революції, а ще менше людей знали про селянські повстання у 1919 та 1930-х роках. Про арешти та репресії 1933 року взагалі нічого не було відомо. Радянський уряд заохочував як іноземних науковців, так і власних громадян трактувати СРСР як єдине ціле. Офіційні представники України на світовій арені були представниками СРСР, і на Заході в повоєнні десятиліття майже всі ототожнювали Україну з провінцією Росії. Людей, котрі називали себе українцями, сприймали несерйозно — так само як колись ставилися до активістів за незалежність Шотландії чи Каталонії.

У 1970-х роках українська діаспора в Європі, Канаді та Сполучених Штатах вже стала достатньо сильною, щоб виплекати власних істориків та видавати періодичні видання, а також заснувати Український дослідний інститут у Гарвардському університеті та Канадський інститут українських студій (КІУС) в Альбертському університеті в Едмонтоні. Однак цих зусиль виявилося замало для того, щоб змінити курс панівних історичних наративів. Провідний діаспорний науковець Френк Сисин написав про те, що «етнізація» предмету віднадила інших представників наукової спільноти і зробила з української історії другорядний, не вартий уваги предмет.[1241] Пам’ять про нацистську окупацію й колаборацію деяких українців з нацистами далася взнаки, відтак через кілька десятиліть після війни будь-якого прихильника незалежної України природно розцінювали як «фашиста». Обстоювання українською діаспорою власної ідентичності здавалось багатьом північноамериканцям та європейцям «націоналістичним», а звідси — підозрілим.

Іммігрантів могли звинуватити в «яскраво вираженій упередженості», а їхні свідчення трактували як «сумнівні історії про звірства». Зрештою провідний дослідник радянської історії назве збірку «Чорні справи» продуктом Холодної війни, котрий не має наукового значення.[1242] А тим часом почала змінюватися ситуація в самій Україні.

У 1980 році, напередодні п’ятдесятих роковин голоду, українська діаспора в Північній Америці активізувала свою діяльність. У Торонто Український комітет досліджень голоду почав записувати інтерв’ю зі свідками в Канаді, США та Європі.[1243] У Нью-Йорку Фонд катедр українознавства запропонував молодому науковцю Джеймсу Мейсу, котрий щойно написав докторську роботу з української історії, очолити великий дослідницький проект в Українському дослідному інституті в Гарвардському університеті.[1244] Як і в минулому, відбувалися конференції, демонстрації та зустрічі в українських церквах і клубах в Чикаго та Вінніпезі. Проте цього разу резонанс від заходів був іншим. Французький історик комунізму П’єр Ріґуло написав, що «людські знання не нагромаджують як цеглини стіни, яку повільно вибудовують руки каменяра. Розвиток знання, його стагнація або втрата залежить від соціальних, культурних і політичних обставин».[1245] У випадку України ці обставини почали змінюватися саме в 1980-х роках, і цей процес тривав ціле десятиліття.

Сприйняття України на Заході зазнало змін завдяки досить повільним трансформаціям всередині Радянського Союзу. Смерть Сталіна в 1953 році не призвела до змін у ставленні влади до голоду. У таємній доповіді Микити Хрущова на XX з’їзді КПРС у 1956 році наступник Сталіна засудив «культ особи», а самого Сталіна — за вбивство сотень тисяч людей, включно з багатьма партійними лідерами протягом 1937–1938 рр. Однак Хрущов, перший секретар ЦК КП(б)У з 1938 до 1947 року, не сказав ані слова про голод і колективізацію. Його відмова визнати голод означала, що протягом наступних років долю селянства буде важко висвітлити навіть дисидентам. У 1969 році Рой Медвєдєв, своя людина у вищих партійних колах, згадав про колективізацію в книжці «До суду історії. Про Сталіна і сталінізм» — першій «дисидентській» історії сталінізму. Медвєдєв описав, як «десятки тисяч» селян помирали від голоду, але визнав, що він знав про це дуже мало.

Втім, «хрущовська відлига» оприявнила багато тріщин у системі. Хоча історики не могли досліджувати складні теми, до них почали звертатися письменники. У 1962 році радянський літературний журнал «Новый мир» надрукував повість Олександра Солженіцина «Один день з життя Івана Денисовича». Це було перше правдиве зображення радянського ГУЛАГу. У 1968 році інший журнал опублікував новелу маловідомого радянського автора Володимира Тендрякова, в якій змальовано смерть «розкуркулених і висланих з України» біля станції в районному центрі в Росії: «Бачити там зранку мертвих стало звичним, приїжджала підвода, конюх з лікарні Абрам звалював трупи. Помирали не всі, багато хто ходив курними, непоказними вуличками, тягнучи за собою слонячі від водянки, безкровні блакитні ноги, по-собачому благальними очима обмацуюючи кожного перехожого».[1246]

У самій Україні інтелектуальне й літературне відкидання сталінізму мало національний присмак. У менш репресивній атмосфері кінця 1950-х і початку 1960-х років українська інтелігенція в Києві, Харкові та Львові знову почала говорити й писати про можливість національного відродження. Багато з них здобули початкову шкільну освіту українською мовою й виросли, слухаючи «альтернативну історію» від своїх батьків, бабусь і дідусів. Дехто навіть почав відкрито агітувати за українську мову, літературу та історію, відокремлену від російської.

Ці приглушені спроби відтворити тінь національної ідентичності сполошили Москву. У 1961 році сімох українських науковців заарештували та віддали під суд у Львові. Серед них — Степана Віруна, який долучився до написання памфлету, що засуджував «невиправдані репресії, супроводжувані звинуваченнями в націоналізмі, та знищення сотень партійних і культурних діячів».[1247] Ще кілька десятків інтелектуалів судили в Києві в 1966 році. Серед інших «злочинів» їм інкримінували зберігання книги з «антирадянським» віршем; через відсутність імені автора співробітники спецорганів не впізнали вірш Тараса Шевченка (поезію якого ніхто не забороняв).[1248] За арештами стояв Петро Шелест, якого згодом у 1973 році виведуть зі складу Політбюро КПРС і також звинуватять у тому, що в творі «Україно наша Радянська» він «забагато місця відводить минулому України, її дожовтневій історії, в той час слабко розкриваються такі епохальні події, як перемога Великого Жовтня, боротьба за побудову соціалізму». Книжку заборонили, а Шелест перебував в опалі до 1991 року.[1249]

Проте в 1970-х роках СРСР вже не був абсолютно ізольованим від світу, і цього разу арешти інтелектуалів набули розголосу. Українські в’язні передавали інформацію про своє становище до Києва; дисиденти в Києві встановили зв’язок з Радіо Свобода та ВВС. До 1971 року настільки багато матеріалів переправили за кордон, що стало можливим зібрати і видати редаговану збірку свідчень разом із палкими заявами ув’язнених активістів українського національного руху. У 1974 році дисиденти видали підпільний журнал, що містив кілька сторінок про колективізацію і голод 1932–1933 років. Також з’явився англійський переклад журналу під назвою «Етноцид українців у СРСР».[1250] Радянські аналітики й спостерігачі на Заході поступово усвідомили, що українські дисиденти мали свій окремий і виразний перелік претензій. Радянське вторгнення в Афганістан у 1979 році та обрання Президентом США Рональда Рейгана в 1981 році ознаменували закінчення періоду розрядки напруги на міжнародній арені. Відтоді більша частина громадськості на Заході знову звернула увагу на історію радянських репресій, включно з репресіями в Україні.

На початок 1980-х років також відбулися зміни в українській діаспорі. Краще зорганізована і з більш потужними ресурсами — її члени вже не були бідними біженцями, а стали шанованими представниками середнього класу в Північній Америці та Європі, і таким чином могли підтримати більш вагомі проекти, систематизувавши розпорошені в книгах та фільмах матеріали. Канадський проект інтерв’ю виріс у великий документальний фільм «Жнива розпачу», котрий отримав нагороди на кінофестивалях. Стрічку також показали на канадському громадському телебаченні навесні 1985 року.

У США початкова відмова громадської телекомпанії демонструвати фільм через його «правий» політичний характер викликала суперечки. Урешті-решт канал PBS вирішив показати фільм у вересні 1986 року як особливий випуск програми «Гаряча лінія», продюсером якої був колумніст-консерватор та редактор «National Review» Вільям Баклі. Одразу за фільмом відбулися дебати між Баклі, істориком Робертом Конквестом і журналістами Гаррісоном Солзбері з «New York Times» та Крістофером Гітчензом з «Nation». Більшу частину дебатів говорили не про голод. Гітченз підняв тему українського антисемітизму. Солзбері зосередився на Дюранті.[1251] Усе це спричинило зливу відгуків та статей.

Ще більшу хвилю пожвавлення та інтересу через кілька місяців викликала публікація книги Конквеста «Жнива скорботи» — найбільш промовистий результат Гарвардського проекту. Книга Конквеста (як і ця) була написана в співпраці з Українським дослідним інститутом Гарвардського університету. Тоді в історика не було доступу до архівів, який є у нас сьогодні. Але разом з Мейсом Конквест використав усі наявні джерела: офіційні радянські документи, мемуари, усні свідчення людей, які пережили голод. Книга «Жнива скорботи» вийшла в 1986 році та отримала рецензії в головних британських та американських газетах і багатьох академічних журналах — на той час безпрецедентний випадок для книжки про Україну. Багато рецензентів висловили здивування тим, як мало вони знали про таку велику трагедію. У «The Times Literary Supplement» дослідник радянської історії Джефрі Госкін визнав, що був шокований, довідавшись «наскільки багато матеріалів назбиралося за роки, більшість з яких доступна в британських бібліотеках». Зокрема він зазначив: «Важко повірити, що книга доктора Конквеста є першим історичним дослідженням того, що повинні вважати одним із найбільших рукотворних лих століття, відомим численними катастрофами». Френк Сисин висловився просто: «Це перша книга про Україну, котрій приділили стільки уваги».[1252]

Проте не всі відгуки були схвальними: багато професійних журналів не рецензували книгу Конквеста взагалі, а деякі північноамериканські історики вбачали в Конквестові представника більш традиційної школи радянської історії, а також члена правих політичних кіл, та відкрито засудили книжку. Джон Арч Ґетті поскаржився в своєму дописі в «London Review», що погляди Конквеста підтримує Американський інститут підприємництва (неурядовий дослідний інститут консервативного спрямування) та відкинув його джерела на підставі «політичної заангажованості», адже вони були пов’язані з «українськими емігрантами на Заході». Ґетті підсумував, що, на його переконання, «в сьогоднішньому консервативному політичному кліматі, з його дискурсом “імперії зла”, ця книга стане дуже популярною». Як і зараз, обговорення минувшини України в США визначала внутрішня політика країни. Хоча не було об’єктивної причини, з якої б вивчення голоду вважали предметом політики «правих» чи «лівих» сил, в умовах Холодної війни всіх науковців, які досліджували радянські злочини, все одно зараховували до одного чи іншого табору.[1253]

«Жнива скорботи» зрештою знайшли відгук усередині самої України. Звичайно, влада докладала всіх зусиль для блокування книги. Як тільки в Гарварді 1981 року розпочали працювати над проектом з дослідження голоду, делегація представництва УРСР в ООН відвідала університет і попросила Український дослідний інститут закрити цей проект. В обмін інституту запропонували доступ до архівів — велика рідкість на той час. Гарвард відмовився. Після того, як уривки книги Конквеста вийшли на шпальтах торонтської «The Globe and Маі», перший секретар радянського посольства написав гнівного листа редактору. «Так, дехто потерпав від голоду, — стверджував він, — але вони стали жертвами посухи та куркульського саботажу».[1254] Тільки-но книгу видали, вона стала відомою в Україні. Восени 1986 року її читали вголос для слухачів України на студії Радіо Свобода в Мюнхені.

Більш розлогу радянську інтерпретацію містить книга, що вийшла в 1987 році під назвою «Шахрайство, голод і фашизм: міф українського геноциду від Гітлера до Гарварду». Заявлений автор — Дуґлас Тоттл — був канадським лейбористським активістом. Він обстоював тезу, що голод — це брехня, вигадана та пропагована українськими фашистами та антирадянськими групами на Заході. Хоча Тоттл погоджувався, що погані погодні умови та післяколективізаційний хаос спричинили дефіцит продовольства в ті роки, він відмовився визнати, що держава зловмисно відіграла будь-яку роль у поширенні голоду. У книзі голод в Україні названо міфом, а будь-які спроби про нього розповісти були, певна річ, нацистською пропагандою. Книга Тоттла до того ж постулювала, що всі українці в діаспорі — «нацисти»; що книги та монографії про голод стали частиною антирадянської нацистської пропаганди та пов’язані із західною розвідкою; що Гарвардський університет є «давнім центром антикомуністичних досліджень, студій та програм» та мав зв’язки з ЦРУ; що статті Малкольма Маґґріджа про голод заплямовані тим, що ними скористалися нацисти, а сам Маґґрідж був агентом британських служб.[1255]

Інститут марксизму-ленінізму при ЦК КПРС та його філія в Києві допомагали Тоттлу в написанні роботи; непідписані версії курсували між їхніми установами та двома ЦК для правок і коментарів. Радянські дипломати стежили за виданням книги та її просуванням, згадували її всюди, де могли.[1256] Врешті-решт, книга не викликала великого ажіотажу, а в січні 1988 року «The Village Voice» опублікував статтю «У пошуках Радянського Голокосту: голод 55-річної давності підгодовує правих», що некритично оцінювала роботу Тоттла.[1257]

У ретроспективі книга Тоттла важлива як провісник того, на що варто було сподіватися майже через тридцять років у майбутньому. Наскрізною для книжки стала теза про зв’язок між українським «націоналізмом» (котрий ототожнено з будь-яким обговоренням радянських репресій в Україні або проблематики її незалежності чи суверенітету) та фашизмом і американською та британською розвідками. Набагато пізніше цю ж схему зв’язків з фашизмом та ЦРУ буде використано в російській інформаційній кампанії проти української незалежності в 2014 році. Підвалини для цієї кампанії цілком реально заклали в 1987 році.

«Шахрайство, голод і фашизм», як і решта радянських апологій того часу, визнавала, що в Україні та Росії був голод у 1932–1933 роках, але пояснювала його потребами «модернізації», куркульським саботажем та нібито поганою погодою. Як і в більш витончених дискредитаційних кампаніях, елементи правди поєднали з брехнею та перебільшенням. Робота Тоттла правильно вказувала на те, що деякі зі світлин, які в той час широко асоціювали з 1933 роком, були насправді фотографіями голоду 1921 року. Автор також правильно ідентифікував окремі погані та суперечливі дані 1930 року. Нарешті Тоттл правильно вказав, що деякі українці співпрацювали з нацистами, котрі під час окупації України багато писали і говорили про голод.

Хоча ці факти не применшують голод 1932–1933 років та не змінюють його причин, пов’язування «нацистів» з «націоналістами» не було випадковим, і мало на меті очорнити всіх, хто писав про голод. Певною мірою така стратегія спрацювала: радянська кампанія проти української пам’яті голоду та істориків голоду залишила відчуття непевності. Навіть Гітченз відчув себе зобов’язаним згадати українських колаборантів під час свого обговорення книги «Жнива розпачу», а частина науковців завжди буде обережно ставитися до книги Конквеста.[1258] Без доступу до архівів у 1980-ті роки було неможливо пояснити низку навмисних рішень, які призвели до голоду навесні 1933 року. Також неможливим видавалося докладно описати наслідки, замовчування та прихований перепис 1937 року.

І все ж таки дослідницькі проекти за фільмом «Жнива розпачу» і книги «Жнива скорботи» залишили важливий спадок. У 1985 році Конгрес США створив двопартійну Комісію з розслідування голоду в Україні, призначивши Джеймса Мейса її виконавчим директором. Її завданням було «провести дослідження голоду 1932–1933 років в Україні, щоб розширити знання про голод у світі та привнести в американське суспільство краще розуміння радянської системи, висвітливши роль радянської держави».[1259] Комісія працювала три роки й уклала звіт — колекцію усних та письмових свідчень від людей, які пережили голод і мешкали за кордоном. Вона залишається однією з найбільших колекцій свідчень англійською мовою. Коли комісія представила результати своєї роботи в 1988 році, її висновки повністю заперечували радянську лінію: «Немає сумніву, — підсумувала комісія, — що велика кількість мешканців Української РСР та Північного Кавказу померли від голодування під час штучного голоду 1932–1933 років, що був спричинений вилученням врожаю 1932 року радянською владою».

Також комісія дійшла висновку, що «офіційні радянські звинувачення в “куркульському саботажі”, на який списують труднощі під час голоду, є брехнею»; що «голод — не пов’язаний з посухою»; і що «були спроби унеможливити рух людей, які страждали від голоду, до місць, де їжа була наявною». Комісія підсумувала, що «голод в Україні 1932–1933 років спричинено вилученням сільськогосподарської продукції в сільського населення», а не «поганою погодою» чи «куркульським саботажем».[1260]

Ці висновки повторюють основні тези Конквеста. Вони також підтвердили авторитет Мейса та надали чимало нового матеріалу для науковців у майбутньому. На той час, коли Комісія зробила свою фінальну заяву в 1988 році, найважливіші дебати про український голод нарешті розпочалися не в Європі чи Америці, а в самій Україні.

26 квітня 1986 року прилади в Скандинавії зафіксували надзвичайно високий рівень радіації. Науковці з атомної галузі по всій Європі спочатку подумали про несправні датчики й забили на сполох. Однак показники не були примарою. За кілька днів фотографії супутників встановили джерело радіації: атомна станція біля Чорнобиля. Зробили запити, але радянський уряд не надав пояснень або інформації. Через п’ять днів після вибуху в Києві відбулася запланована першотравнева демонстрація. Тисячі людей крокували вулицями української столиці, не підозрюючи, що повітря сповнене радіацією. Уряд добре знав про небезпеку. Лідер Комуністичної партії України Володимир Щербицький вперше за свою кар’єру запізнився на демонстрацію і був помітно стурбованим: Михайло Горбачов особисто наказав йому не скасовувати парад. «Він сказав мені: якщо зіпсуєш демонстрацію, покладеш партквиток на стіл», — пояснив Щербицький помічнику.[1261]

Через вісімнадцять днів після аварії Горбачов раптом змінив свою думку. Він з’явився на радянському телебаченні та оголосив, що громадськість має право знати про те, що сталося. Команди радянських журналістів та операторів виїхали на місце аварії, записували інтерв’ю з лікарями й місцевими мешканцями та пояснювали, що відбулося: прийняли неправильне рішення; тестування турбіни дало збої; атомний реактор розплавився. Солдати з різних частин Радянського Союзу заливали бетоном гарячі рештки реактора. Негайно переселили всіх, хто жив у 30-кілометровій зоні навколо атомної станції, ці люди вже ніколи не повернуться назад. Список загиблих офіційно складався з 31 особи, але насправді нараховував тисячі, адже чоловіки, які гасили пожежу реактора бетоном або з гелікоптерів, почали помирати від радіаційної хвороби в різних частинах СРСР.

Психологічний вплив аварії був не менш потужним. Чорнобиль знищив міф радянської технічної компетентності — один з небагатьох міфів, в який ще вірило багато людей. Якщо СРСР обіцяв своїм громадянам високотехнологічне майбутнє, Чорнобиль змусив їх замислитися, чи можна довіряти СРСР взагалі. До того ж Чорнобиль нагадав СРСР і світові про жахливі наслідки радянських таємниць, і навіть змусив самого Горбачова переглянути рішення про відмову партії обговорювати своє минуле і сьогодення. Приголомшений аварією, радянський лідер оголосив політику Гласності. Ця політика спонукала державних службовців і приватних осіб говорити правду про радянські установи й минуле, включно з історією 1932–1933 років. Унаслідок цього рішення мережа брехні, створена для того, щоб приховати голод шляхом маніпуляції статистикою, знищення книг реєстрації громадянського стану, ув’язнення людей, які вели щоденники голоду, нарешті вийшла на поверхню.[1262]

У самій Україні аварія нагадала про інші трагедії та випадки зрадницької політики держави й спонукала українців вимагати від влади відповідей. 5 червня, або через шість тижнів після Чорнобильської аварії, поет Іван Драч доповідав на з’їзді Спілки письменників України. Його слова були сповнені емоцій: син Драча був одним із молодих солдатів, яких відправили на місце аварії без спеціального захисного спорядження, і зараз він страждав від опромінення радіацією. У минулому сам Драч виступав за атомну енергію на тих підставах, що це допоможе модернізації України.[1263] А тепер митець звинувачував радянську систему і в аварії на атомній станції, і в її замовчуванні, а також у хаосі, котрий настав за всім цим. Драч був першою людиною, яка відкрито порівняла Чорнобиль з голодом. Під час довгої промови він сказав, що «атомна блискавка Чорнобиля вдарила в генотип нації»:

Чому цурається нас молодь? Бо ми не навчилися говорити досить відверто правди про те, як ми жили і як живемо. Ми настільки звикли до неправди… Коли ми бачимо Рейгана в статусі голови комісії по голоду 1933 р., я думаю, де Інститут історії, коли йдеться про правду 1933 року?[1264]

Партійні керівники засудили слова Драча як «вибух емоцій» і навіть вирізали їх зі стенограми промови. Місце про «атомну блискавку», котра вдарила «в генотип нації» — замінили на фразу «вдарила боляче», тим самим повністю прибравши пряме посилання на геноцид.[1265]

Проте назад дороги вже не було: слова Драча мали чималий резонанс серед тих, хто їх тоді почув, і серед тих, котрі ці слова почали повторювати. Події прискорилися; дуже швидко гласність стала справжньою. Горбачов сподівався, що політика Гласності вкаже на недоліки радянських інституцій і тим самим виправить ситуацію. Інші інтерпретували Гласність більш широко. У радянській пресі почали з’являтися правдиві історії та раніше приховані факти. Уперше надрукували праці Олександра Солженіцина та інших літописців ГУЛАГу. Горбачов став другим радянським лідером після Хрущова, хто відкрито сказав про «білі плями» в радянській історії. Як і його попередник, Горбачов висловив свої зауваження по телебаченню:

… саме відсутність справжньої демократизації в радянському суспільстві уможливила культ особи та порушення закону, породила свавілля та репресії 1930-х років — грубо кажучи, злочини через надужиття владою. Багато тисяч членів партії та позапартійних людей постраждали від масових репресій. Це, товариші, гірка правда.[1266]

Невдовзі українцям вже було замало гласності. У серпні 1987 року провідний український дисидент В’ячеслав Чорновіл написав на тридцяти сторінках відкритого листа до Горбачова, в якому звинуватив його у проведенні «поверхневої» Гласності задля збереження «фіктивного суверенітету» України та інших неросійських республік. При цьому, зазначив він, створюють перешкоди для розвитку мови, пам’яті та справжньої історії. Чорновіл запропонував свій власний реєстр «білих плям» української історії, назвавши осіб та події, які все ще не входили до офіційного наративу: Грушевський, Скрипник, Хвильовий, масові арешти інтелігенції, знищення національної культури, придушення української мови та, звичайно, «геноцидний» Великий голод 1932–1933 років.[1267]

Його приклад надихнув інших. Українська гілка «Меморіалу» — товариства, яке вшановувало пам’ять жертв сталінських репресій, вперше почала відкрито збирати свідчення та мемуари. У червні 1988 року поет Борис Олійник виступив на XIX Всесоюзній партійній конференцій в Москві — першій в історії, яку відкрито обговорювали й наживо транслювали по телебаченню. Митець порушив три питання: статусу української мови, небезпеки атомної енергії та голоду: «Причини голоду 1933 року, який забрав життя мільйонів українців, мали бути оприлюднені, а причетні до цєї трагедії названі поіменно».[1268]

За таких обставин Комуністична партія України підготувала відповідь на звіт Комітету Конгресу США. Опинившись у складному становищі, партія вирішила (як це часто робили в останні роки існування СРСР) створити комітет. Щербицький дав завдання Академії наук УРСР та Інституту історії партії при ЦК Компартії України (які до цього допомагали виходу книгу «Шахрайство, голод і фашизм») заперечити загальні звинувачення і, зокрема, висновки американського звіту. Тобто члени Комітету мали ще раз написати офіційне спростування. Для забезпечення успіху історикам гарантували доступ до архівів.[1269]

Результат виявився несподіваним. Для багатьох науковців документи стали відкриттям. Архіви містили докладні історії політичних рішень, проведення хлібозаготівель, відмови активістів виконувати накази, згадки про трупи на вулицях, трагічні долі сиріт, терор і канібалізм. Отже, підсумував комітет, ніякого шахрайства нема. Не було фашистської вигадки про «міфічний голод». Голод був справжнім, він був і його неможливо заперечити.

Вшанування шістдесятих роковин голоду восени 1993 року були безпрецедентними. За два роки до того Україна обрала свого першого Президента та переважною більшістю проголосувала за незалежність; подальша відмова уряду підписати нову угоду з радянськими республіками призвела до розпаду Радянського Союзу. Однією з останніх дій КПУ перед складанням владних повноважень була резолюція, що засуджувала голод 1932–1933 років як «злочинний курс, переслідуваний Сталіним та його поплічниками».[1270] Драч та Олійник приєдналися до інших громадських діячів, котрі заснували Рух — незалежну політичну партію, що легально заманіфестувала національний рух від часів репресій на початку 1930-х років. Уперше за свою історію Україна постала суверенною державою і її визнали в усьому світі.

Як суверенна держава, восени 1993 року Україна могла вільно вирішувати, як відзначити роковини голоду. І комуністи, і колишні дисиденти, зрозуміло, з цілком протилежних позицій, мали що сказати з цього приводу. У Києві уряд організував низку громадських заходів. 9 вересня віце-прем’єр-міністр, відкриваючи наукову конференцію, підкреслив політичне значення вшанування роковин голоду. Він сказав присутнім, що «лише незалежна Україна є гарантією, щоб подібна трагедія не повторилася». Джеймс Мейс, тоді вже добре відомий і шанований громадський діяч, також взяв участь у конференції. Він зробив політичні висновки: «Я сподіваюсь, що це відзначення допоможе українцям пам’ятати про небезпеку політичного хаосу та політичної залежності від сусідніх сил». Перший український Президент і колишній партійний апаратник Леонід Кравчук наголосив: «Демократична форма держави захищає людей від таких трагедій. Якщо ми втратимо нашу незалежність, ми будемо завжди пасти задніх економічно, політично і культурно. Більш важливо, у разі втрати незалежності ми завжди повторюватимемо жахливі сторінки нашої історії, включно з голодом, спланованим владою за директивою з іншого центру».[1271]

Іван Драч, тоді один з лідерів Руху, закликав до широкого визнання голоду: росіяни мали «покаятися» подібно до того, як визнали свою провину німці. Він проводив пряму аналогію з Голокостом, зазначаючи, що євреї «змусили весь світ визнати провину перед ними». Хоча він не стверджував, що всі українці були жертвами — «большевицьких опричників на Україні мобілізовували також і з українців» — його тон був недвозначно націоналістичним: «Перший урок, який уже стає невід’ємною складовою національної свідомості українця, полягає у тому, що в Росії ніколи не було, немає і поки що не передбачається іншого інтересу в Україні, ніж винищення до решти, до ноги, до пня української нації».[1272]

Заходи з вшанування пам’яті жертв голоду тривали всі вихідні. Чорні прапори розвивалися на урядових будівлях; тисячі людей зібралися на молебен біля собору Святої Софії. Та більшість заходів відбувалися спонтанно. На Хрещатик вийшли десятки тисяч людей, деякі з них принесли світлини жертв голоду та документи, які виставили у трьох місцях по ходу вулиці. Також встановили вівтар, біля якого залишали квіти й хліб. Громадські діячі та політики з усієї України поклали вінки біля нового монумента. Деякі принесли землю з місць масових поховань жертв голоду.[1273]

Для присутніх монумент значив більше, ніж пам’ятник. Голод офіційно визнали та вшанували. До того ж, після століть російської імперської колонізації та десятиліть радянських репресій голод визнали і вшанували в суверенній Україні. Погано це чи ні, але історія голоду стала частиною української політики та сучасної української культури. Зараз діти вивчають цю історію в школі; дослідники разом складають її повний наратив за архівними матеріалами. Споруджують пам’ятники та пишуть книжки. Довгий процес суму й скорботи за померлими, осмислення й обговорення минулого вже почався.

Епілог

Переосмислення українського питання

Масове нищення народів і Націй, яке характеризувало просування Радянського Союзу в Європу, не є новою ознакою його політики експансіонізму… Це радше довгострокова характеристика навіть внутрішньої політики Кремля, для якої теперішні можновладці мали достойний прецедент у діях царської Росії. Це справді необхідний крок у процесі «єднання», що, як плекають надію радянські вожді, створить «радянську людину», «радянську націю». Щоб осягнути ту ціль, ту об’єднану націю, кремлівські вожді з легкістю нищать нації і культури, які здавна заселяли Східну Європу.

Рафаель Лемкін, «Радянський геноцид в Україні», 1953 рік[1274]

Ще не вмерли України і Слава, і Воля…

Державний Гімн України

Люди, які пережили в Україні голод 1932–1933 років, завжди описували його як злочин влади. Селяни, котрі потерпали від обшуків, страждали від режиму «чорних дошок», згадували про голод як війну влади з народом та його культурою. Українці, які були свідками арештів та вбивств громадських діячів, вчених, митців і священиків, розцінювали ці акції держави як сплановане знищення культурної еліти нації.

Такі свідчення з оцінками голоду підтверджують архівні матеріали. Голод в Україні спричинили не погодні умови або неврожай. Хоча хаос колективізації допоміг створити обставини, за яких голод став можливим, велика кількість смертей в Україні між 1932 і 1934 роками, особливо навесні 1933 року, не була зумовлена безпосередньо самою колективізацією. Голод став результатом примусового вилучення продовольства під час подвірних обшуків, заслонів на дорогах, через які хлібороби не могли покинути села і знайти роботу або роздобути їжу в містах; жахливих заходів, передбачених «чорними дошками», на які заносили цілі колгоспи та села; заборони торгівлі на селі та оскаженілої пропагандистської кампанії, що переконувала багатьох спокійно сприймати смерть сусідів.

Як ми переконалися, Сталін не намагався вбити всіх українців, і не всі українці чинили опір. Навпаки, деякі з них як активно, так і пасивно співпрацювали з радянською владою. Ця книга містить безліч прикладів, як односельці нападали на своїх сусідів — подібне можна виявити в багатьох випадках масових вбивств у різних країнах і в різні часи. Проте Сталін намагався фізично ліквідувати найбільш активних і свідомих українців як у селі, так і в місті. Він усвідомлював наслідки голоду і масових арештів, які перманентно тривали в Україні. Розуміли це й найближчі до нього люди, зокрема провідні українські комуністи.

Коли все це відбувалося, для опису агресії держави проти етнічної групи або нації не існувало терміна. Як не було й визначення такого злочину в міжнародному праві. Та наприкінці 1940-х років до обігу увійшло поняття «геноцид». Багато хто прагнув кваліфікувати голод 1932–1933 років в Україні з одночасними репресіями як геноцид. І донині такі домагання супроводжують різні інтерпретації слова «геноцид» — не історичного, а юридичного й морального змісту, як і непрості стосунки між Росією та Україною, вектор яких часто змінюється.

Концепт «геноциду» в буквальному сенсі походить з України, а саме з польсько-єврейсько-українського Львова. Юрист Рафаель Лемкін, який винайшов цей термін (поєднавши два слова: грецьке «genos», що означає рід, плем’я, з «cide», котре латиною означає вбивство), вивчав право у Львівському університеті в 1920-х роках.[1275] Львів входив до складу Австро-Угорської імперії, а після Першої світової війни відійшов до Польщі. Вторгнення Червоної армії в 1939 році зробило місто радянським; між 1941 і 1944 роками Львів перебував під німецькою окупацією; згодом знаходився у складі радянської України аж до 1991 року, і відтоді — у незалежній Україні. Кожну зміну супроводжували потрясіння, а інколи й масове насильство, що відбувалося під час запровадження новим керівництвом змін до мовної й культурної політики, державного апарату та законодавства.

Лемкін переїхав до Варшави в 1929 році. В автобіографії він зауважив, що до роздумів над геноцидом його спонукала історія рідного краю, а також жорстокість Першої світової війни. «Я почав читати більше робіт з історії, щоб дослідити чи винищували національні, релігійні та расові групи, як такі», — писав він. Знищення вірмен турками, «вбитих тільки через те, що вони були християнами», змусило його глибше замислитися над нормами міжнародного права та їхнім застосуванням для попередження подібних трагедій у майбутньому.[1276] Ще більш актуальною його робота стала після захоплення Варшави нацистами в 1939 році. Лемкін одразу зрозумів, що, на відміну від інших, євреїв знищуватимуть як групу. Згодом він виклав свої висновки в книзі «Панування країн Осі в окупованій Європі», яку опублікував у Сполучених Штатах 1944 року, після втечі з окупованої Польщі. Лемкін визначав «геноцид» не як окремий акт, а як процес:

Загалом геноцид не обов’язково означає негайне знищення нації, за винятком масових вбивств усіх членів нації. Геноцид, швидше, передбачає скоординований план різних дій, спрямованих на зруйнування життєво важливих засад існування національних груп для ліквідації самих груп. Метою такого плану може бути розвал політичних та соціальних інституцій, культури, мови, національних почуттів, релігії та економічного життя національних груп, знищення особистої безпеки, свободи, здоров’я, гідності та навіть життя людей, які належать до таких груп. Геноцид спрямований проти національної групи як суб’єкта, а його заходи націлені проти окремих осіб, а не їхніх індивідуальних рис, як членів національних груп.[1277]

У «Пануванні країн Осі» Лемкін писав про різновиди геноциду — політичний, соціальний, культурний, економічний, біологічний та фізичний. У чернетці до іншої праці з історії геноциду, яку він так і не закінчив та не опублікував, Лемкін перерахував методи, які можуть бути використані для здійснення геноциду, включно з паплюженням культурних символів та знищенням культурних центрів — таких, як церкви та школи.[1278] Згідно із загальним визначенням терміна в опублікованих та неопублікованих працях Лемкіна в 1940-х роках, радянізація та голод в Україні, безумовно, були «геноцидом». Пізніше він обґрунтував це твердження. У своєму есе «Радянський геноцид в Україні» (1953) Лемкін писав, що Кремль знищив українську еліту через те, що вона була «доволі нечисленна, тож її легко було ліквідувати. Саме тому радянська сокира з розмахом вдарила по цих групах [політичних, релігійних і культурних діячів] за допомогою відомих знарядь масового вбивства, депортації й примусової праці, заслання і голоду».[1279]

Якби концепція геноциду залишилася просто ідеєю в свідомості та працях науковців, сьогодні не було б жодних дискусій. За визначенням Лемкіна, Голодомор був геноцидом, як це є в найочевиднішому розумінні цього слова.

Проте концепція геноциду стала частиною міжнародного права у дещо іншому контексті: під час Нюрнберзького процесу та подальших правових дебатів Лемкін був радником головного адвоката в Нюрнберзі, судді Верховного суду Роберта Джексона і завдяки його наполегливості визначення геноциду було використане під час суду, хоча й не згадане в жодному з вироків. Після завершення Нюрнберзького судового процесу багато хто, як з поглядів моралі, так і реальної політики дійшли висновку, що цей термін необхідно зафіксувати в основних документах ООН. Як стверджує Норман Наймарк та інші науковці, міжнародна політика, зокрема політика Холодної війни, вплинули на написання законопроекту ООН про геноцид більше, ніж дослідження Лемкіна або будь-кого іншого.[1280]

Спочатку засудження геноциду в резолюції Генеральної Асамблеї ООН у грудні 1946 року нагадувало більш широке формулювання Лемкіна. Геноцид було визначено як «злочин згідно з міжнародним законодавством…, скоєний на релігійному, расовому, політичному або будь-якому іншому ґрунті». Перші проекти того, що потім стало Конвенцією ООН про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, включали також «політичні групи» як потенційні жертви геноциду. Очільники СРСР, усвідомлюючи, що їх можуть визнати винними у здійсненні геноциду проти «політичних груп» — наприклад «куркулів» — виступили проти більш широкого визначення. Відтак радянська делегація стверджувала, що «політичні групи» є «цілком недоречними в науковому визначенні геноциду, і їхнє включення послабить конвенцію та завадить боротьбі проти геноциду». Водночас делегація наполягала й на тому, щоб визначення «геноциду» було «органічно пов’язано з фашизмом-нацизмом та іншими подібними расовими теоріями». Сам Лемкін почав лобіювати це вужче визначення разом з іншими, хто прагнув якнайшвидшого схвалення конвенції, адже боялися, що інакше СРСР її заблокує.[1281]

Врешті Конвенцію прийняли в 1948 році — це стало особистою перемогою Лемкіна та багатьох інших, хто її лобіював. Але правове визначення залишилось звуженим («під геноцидом розуміються наступні дії, чинені з наміром знищити, цілком чи частково, яку-небудь національну, етнічну, расову чи релігійну групу як таку»). У наступні роки поняття «геноцид» на практиці стали тлумачити ще більш вузько, зокрема як подібне до Голокосту фізичне знищення всієї етнічної групи.

Голодомор не відповідає такій інтерпретації. Голод в Україні не був спробою вбивства усіх українців; його також зупинили влітку 1933 року, задовго до того, як він міг винищити всю націю. Хоча Лемкін пізніше намагався добитися розширення терміна і навіть описав політику щодо України як «класичний приклад радянського геноциду»[1282], зараз важко кодифікувати голод в УСРР або будь-який інший радянський злочин як геноцид згідно з міжнародним правом. Це не дивно, адже Радянський Союз доклав зусиль до визначення цього терміна саме для того, щоб радянські злочини, включаючи Голодомор, не підпали від визначення «геноцид».

Складність класифікації Голодомору в міжнародному праві як геноциду не зупинила спроб кількох урядів України цього добиватися. Першу таку спробу було здійснено після Помаранчевої революції 2004 року — серії вуличних протестів у Києві проти «вкрадених» результатів виборів, корупції та російського впливу на українську політику. Тоді вперше в історії незалежної України обрали Президента, який не походив з радянської номенклатури. Віктор Ющенко мав унікальний, потужний мандат повноважень від українського національного руху і використав це для підтримки вивчення голоду. Він згадав Голодомор у своїй інавгураційній промові і створив Український інститут національної пам’яті, одним з головних напрямів досліджень якого став Голодомор. Він також лобіював визнання Голодомору геноцидом в Організації Об’єднаних Націй, Організації з безпеки і співробітництва в Європі та інших міжнародних установах. Під час президентства Ющенка фінансування досліджень голоду різко зросло. Десятки місцевих груп — вчителів, студентів, бібліотекарів — приєдналися до кампанії створення Національної книги пам’яті, що мала включити повний список жертв голоду.[1283] У січні 2010 року Апеляційний суд м. Києва визнав Сталіна, Молотова, Кагановича, Постишева, Косіора та інших винними в «організації геноциду». Суд припинив справу на тій підставі, що всі обвинувачені померли.[1284]

Ющенко розумів, що пам’ять про голод, яка об’єднує українців, є надзвичайно сильною, адже вона витримала довготривале заперечення радянською владою. Безумовно, він «політизував» це питання в тому сенсі, що використав політичні інструменти для привернення більшої уваги до історії. Деякі його власні заяви про голод, зокрема про кількість жертв були перебільшеннями. Проте він вчасно зупинився, щоб не розпалювати ворожнечу з Росією й не описував голод як «російський» злочин проти українців. Під час відзначення 70-х роковин Голодомору в 2008 році та на інших заходах Ющенко обережно добирав слова, аби уникнути звинувачення російського народу в трагедії українців:

Ми закликаємо всіх і насамперед Російську Федерацію спільно, як справжні, чесні і чисті один перед одним брати, засудити злочини сталінізму і тоталітарного Радянського Союзу. Ми всі були разом у тому ж пеклі. Ми відкидаємо зухвалу, блюзнірську брехню про те, що звинувачуємо який-небудь народ у нашій трагедії. Це не так. Злочинець — один. Це імперський, комуністичний радянський режим.[1285]

Аргументи Ющенка переконали далеко не всіх його співвітчизників. Так, він мав рацію, звинувачуючи в організації голоду політику Комуністичної партії Радянського Союзу, а не Росії: у 1933 році не існувало «Росії» як суверенної держави. Оскільки центр Комуністичної партії знаходився в Москві й пострадянська Росія стала спадкоємицею СРСР, деякі українці звинувачують в Голодоморі саме «Росію».

Російська правляча верхівка, яка до середини 2000-х років знову почала активно втілювати свої імперські амбіції в регіоні, заплутала цю проблему ще більше, розцінивши слова Ющенка як напад на Росію, а не на СРСР. Проросійські кола в Україні підтримали позицію Кремля: в 2006 році група російських націоналістів у Харкові, очолювана членом місцевого осередку Компартії, намагалася з погрозами вдертися в офіс історика Володимира Калініченка, який писав про голод у Харківській області.[1286] У 2008 році російська преса засудила вшанування Голодомору як «русофобські» заходи, а російський Президент (на той час Дмитро Медведєв) відхилив запрошення взяти в них участь, вважаючи розмови про «так званий Голодомор» «аморальними».[1287] У кулуарах Медведєв погрожував лідерам колишніх радянських республік і радив не голосувати за визнання Голодомору «геноцидом» в Організації Об’єднаних Націй. За словами британського принца Ендрю, Медведєв сказав Президентові Азербайджану, що той може «забути про Нагірний Карабах» (регіон, за який ведуть боротьбу Азербайджан і Вірменія), якщо проголосує за пропозицію визнати Голодомор геноцидом.[1288]

Ця кампанія не обмежувалася дипломатією, а включала також створення російського історичного наративу, котрий не заперечував голод, але послідовно применшував його значення. У Росії майже не вшановують ні український, ні загальносоюзний голод, також бракує публічних обговорень цієї теми. Якщо голод у Росії і згадують, то тільки в контексті заперечення особливих страждань українців. У 2008 році російський вчений Віктор Кондрашин опублікував найбільш промовисту версію цього контрнаративу. Його праця «Голод 1932–1933 років. Трагедія російського села» оповідає про жахи тих років у Пензенській області на Поволжі. Кондрашин не заперечує, що в Україні був масовий голод. Навпаки, його робота продемонструвала, що Сталін розпочав жорстокий процес колективізації та підтвердила, що той замовив «бездумну» конфіскацію зерна в 1932–1933 роках, чудово розуміючи, що мільйони селян помруть. Але Кондрашин також заявив, що кількість загиблих в Україні українські дослідники завищують, а на Поволжі — занижують, у той час як політика Сталіна впливала на всіх однаково. «Механізм створення голоду був єдиним» як в Росії, так і в Україні, — сказав він в одному інтерв’ю, додавши, що «жодних національних розбіжностей» не було.[1289]

Аргумент Кондрашина певною мірою слушний, оскільки Ющенко був одним із багатьох провідних громадських діячів, які дозволяли собі посилатися на завищені цифри жертв Голодомору. Незважаючи на те, що українські науковці (за деякими винятками) дійшли згоди щодо цифри близько 4-х мільйонів загиблих, можна і досі почути навіть і про 10 мільйонів смертей.[1290] Кондрашин також мав рацію, зауваживши, що Пензенська область, як і Україна, була регіоном, відомим під час Громадянської війни потужним селянським повстанням (яке так розлютило Леніна в 1918 році), тому стала особливою мішенню для радянської держави.[1291]

Отже, «особливий» голод у Пензі заслуговує на докладніше дослідження. Не менш важливим є й більш глибоке вивчення голоду в Казахстані, де надзвичайно високий рівень смертності вказує на щось набагато більше, ніж звичайну недбалість керівництва. Однак це не повинно заперечувати необхідності визнання особливих обставин голоду в Україні. Як продемонструвала ця книга, історичні докази включають накази, спрямовані винятково на Україну, зокрема закриття українського кордону, занесення на «чорні дошки» та беззастережне пов’язування провалу хлібозаготівлі з українізацією. Демографічні дані також засвідчують, що в ті роки в Україні померло більше людей, ніж в будь-якій іншій частині Радянського Союзу.

Під час публічних дебатів з українським істориком Станіславом Кульчицьким сам Кондрашин написав, що Сталін розглядав продовольчу кризу 1932 року як «нагоду для розправи»:

голод 1932–1933 років та загальна криза економіки України дали привід сталінському режимові вжити превентивних заходів проти українського національного руху, а також, у перспективі, проти його можливої соціальної бази (інтелігенції, частини держапарату, селян).[1292]

Приблизно такими є й аргументи більшості українських істориків, і цієї праці зокрема. Відтак різниця між «російськими» та «українськими» науковими тлумаченнями голоду не така вже й велика, як це іноді подають.

А втім, політизація дебатів про голод спричинила відмінність у його розумінні між українським та російським суспільствами як у російсько-українському контексті, так і в самій Україні. Ющенко часто говорив про голод і обережно ставився до вшанування пам’яті жертв. Його опонент і наступник, «проросійський» Президент Віктор Янукович, якого було обрано за відкритої російської фінансової та політичної підтримки, різко змінив цю політику. Янукович видалив посилання про Голодомор з веб-сайту Президента, замінив директора Українського інституту національної пам’яті на комуніста-історика й припинив пов’язувати термін «геноцид» з описом голоду.

Янукович продовжував говорити про голод, але як про «трагедію», і навіть «Армагеддон», хоча часто вживав слово «Голодомор», яке вказує на штучну природу голоду. Він також проводив щорічні церемонії вшанування пам’яті жертв, не заважав роботі в архівах і не переслідував дослідників (як це приблизно в той же час робив Президент Володимир Путін в Росії), хоча багато хто в Україні побоювався, що Янукович так вчинить.[1293] А проте, зміна Президентом самої тональності й акцентів розлютила його політичних опонентів. Зокрема, відмову від вживання слова «геноцид» громадськість сприйняла як потурання вимогам Росії. Показово, що Президент Медведєв відвідав Меморіал Голодомору в Києві лише в 2010 році за часів президентства Януковича. Можливо, він представив це як жест «винагороди» за зміну тональності українського Президента. Одна група громадян навіть намагалася притягнути Януковича до суду за «заперечення геноциду».[1294] Його катастрофічне президентство стало наслідком усієї попередньої політики, включно з недооцінкою і применшенням Голодомору. Він систематично дестабілізував роботу українських політичних інституцій і займався корупцією в неймовірних масштабах. Янукович утік з країни після того, як підконтрольна йому міліція розстріляла понад сто мітингувальників на Майдані в лютому 2014 року.

Без сумніву, недобра слава Януковича позначилася на публічних історичних дебатах. Завдяки політиці, вибудованій довкола поняття «геноцид», воно стало своєрідним випробувальним тестом для українських політиків: цим терміном послуговувались представники одних політичних партій і, навпаки, інші політичні діячі відмовлялися вживати його привселюдно. Проблема загострилася навесні 2014 року, коли російський уряд своїми діями створив карикатуру на геноцид: під час вторгнення Росії до Криму та Східної України підтримувані нею сепаратисти та російські політики в один голос заявили, що незаконна інтервенція — це захист від «культурного геноциду», нібито здійснюваного «українськими нацистами» проти російськомовного населення України.

Із загостренням конфлікту з Росією почастішали нападки на історію та історіографію історії голоду. У серпні 2015 року сепаратисти вирішили демонтувати пам’ятник жертвам голоду в окупованому східноукраїнському місті Сніжному — тому самому місті, звідки роком раніше була запущена ракета «БУК» у літак «Малайзійських Авіаліній» (MH17), унаслідок чого всі пасажири загинули.[1295] У серпні 2015 року російський державний пропагандистський веб-сайт «Sputnik News» опублікував статтю англійською мовою «Holodomor Hoax» («Містифікація Голодомору»), в якій представлено погляди, що нагадують старі радянські заперечення голоду. Сам голод потрактовано як «один із найвідоміших міфів і токсичних компонентів антирадянської пропаганди XX століття». Навіть процитовано давно дискредитовану книгу Дугласа Тоттла «Шахрайство, голод та фашизм».[1296] Описувані Тоттлом зв’язки між істориками голоду — нібито українськими нацистами та «антирадянськими силами Заходу» — знову стали вигідними для Росії у її спробах подати українців як «нацистів».[1297]

У 2016 році давні аргументи повернулися. Російська держава знову все повністю заперечувала: Голодомору не було і тільки «нацисти» можуть стверджувати про його існування. Такі аргументи настільки ускладнили використання слова «геноцид», що його вживання в будь-якому російському або українському контекстах починає видаватися контроверсійним. Люди виснажені постійною полемікою, ймовірно саме цього і прагнула досягти критика Росією історіографії історії голоду.

Проте дискусії про геноцид, такі запеклі ще десять років тому, припинилися й через інші причини. Численні докази свідчать про те, що сьогодні менш важливо, чи голод 1932–1933 років називатимуть геноцидом, злочином проти людства або просто актом масового терору. Незалежно від визначення, це була жахлива війна уряду проти свого народу. Таких воєн у XX столітті було кілька, і не всі з них вписуються у чіткі юридичні визначення. Те, що голод був, що він був навмисним, і що він був частиною політичного плану, спрямованого на те, щоб підірвати українську ідентичність — з цим погоджуються все ширші кола як в Україні, так і на Заході, незалежно від того, чи підтвердить це міжнародний суд.

Поступово суперечки щодо голоду стають менш важливими для українців. Насправді, правові докази стосовно голоду та геноциду часто були підставами для обстоювання позицій України, її суверенітету та права на існування. Тема голоду стала аргументом на право України мати окрему національну історію та свою власну національну пам’ять. Проте тепер, через більш ніж чверть століття незалежності, дві революції та російське вторгнення, котре Збройні Сили України змогли зупинити — зробили суверенітет фактом (а не теорією), котрий не потребує історичного обґрунтування чи взагалі будь-якого виправдання.

Через те, що голод в Україні був таким жахливим, так довго замовчувався і такою великою мірою позначився на демографії, психології та політиці України, він і донині продовжує впливати на способи мислення українців та росіян як про самих себе, так і один про одного як в очевидний, так і ледь помітний способи. Покоління, котре зазнало голоду, завжди жило спогадами про минуле. Проте трагедія продовжує впливати навіть на дітей та онуків безпосередніх жертв і призвідців голоду.

Також залишається актуальним питання ліквідації національної еліти України в 1920-х — 1930-х роках — провідних науковців, письменників, політичних діячів країни та власницьких соціальних верств. Навіть досі, через три покоління по тому, багато політичних проблем України, включно з широкою недовірою до держави, слабкими національними інституціями та корумпованим політичним класом, можна безпосередньо пов’язати з втратою по-революційної патріотичної еліти. У 1933 році чоловіків і жінок, які могли б очолити країну, людей, яких поважало населення, різко прибрали зі «сцени». Ті, хто їх замінив, були переляканими, мовчазними і слухняними. Їх добре навчили бути обережними, обачними й покірними. Державу почали боятися, а не поважати: політиків і чиновників вже ніколи не розглядали як державних службовців, які працюють для громадян. Політична пасивність, поблажливість до хабарництва, а також поширена зневага до державних установ, навіть демократичних — усі ці сучасні політичні патології в Україні закорінені саме в 1933 році.

Русифікація, що почалася після голоду, також залишила свій слід. Через те, що в СРСР відбувалося систематичне нищення української культури та історичної пам’яті, чимало росіян до цього часу не вважають Україну окремою державою, яка має власне минуле. Багато європейців і досі погано усвідомлюють те, що Україна взагалі існує. Лояльність самих українців є складною й неоднорідною. Ця двозначність інколи виливається в цинізм і апатію. Ті, кому байдуже або мало цікавляться історією свого народу, навряд чи зроблять життя в країні кращим. А ті, хто не відчуває жодної громадянської відповідальності, не так зацікавлені у припиненні корупції.

Сучасні мовні проблеми в Україні також походять з 1930-х років. Іронія в тому, що, намагаючись знищити українську національну ідентичність та українську мову, Сталін тільки зміцнив зв’язок між ними. У результаті наріжним каменем сьогоднішніх мовних дебатів є питання національної ідентичності. Україна насправді є двомовною країною — більшість людей знає обидві мови, але ті, хто віддає перевагу тій чи іншій мові, регулярно скаржаться на дискримінацію. Визнання російської мови «офіційною» в кількох областях означало дозвіл на її використання в судах та урядових установах, і призвело до протестів. Після подій Майдану в 2014 році український уряд спробував скасувати цей закон, однак на той час йому так і не вдалося цього зробити. Проте підтримувані Росією «сепаратисти» використали цю спробу для виправдання російської інтервенції в Україну. Претензії Росії щодо мовної політики та її зазіхання на суверенітет України викликали зворотну реакцію. Якщо в 2005 році менш ніж половина українців послуговувались українською як основною мовою спілкування, то в 2015 українській мові віддали перевагу дві третини населення.[1298] Завдяки натиску Росії нація об’єдналась довкола української мови, чого не було ще з 20-х років минулого століття.

Якщо вивчення голоду допомагає пояснити сучасний стан речей в Україні, воно також проливає світло на ті погляди в сучасній Росії, багато з яких закорінені в минулому. Ще від часів революції більшовики знали, що вони є меншістю в Україні. Щоб підкорити більшість, вони застосовували не тільки надзвичайне насильство, а й недоброчесні та підступні форми пропаганди. Голодомору передувало десятиліття того, що ми тепер називаємо «мовою ворожнечі», тобто мовою, за допомогою якої одних людей маркували як «відданих» радянських громадян, а інших — як «ворогів», «куркулів» — тобто привілейований у минулому клас, який доведеться знищити заради народної революції. Ця ідеологічна мова виправдовувала поведінку чоловіків і жінок, які допомогли організовувати голод на місцях, конфісковувати їжу в родин, які потерпали від голоду, міліціонерів, які заарештовували й вбивали своїх співгромадян. У таких діях вони знаходили моральне та ідеологічне виправдання. Дуже мало з тих, хто організовував голод, вважали себе винними: навпаки, вони були переконані, що селяни, котрі помирали, це — вороги народу, небезпечні злочинці, яких необхідно позбутися заради прогресу.

Через вісімдесят років російська ФСБ, інституційна наступниця КДБ (який в свою чергу був наступником ОГПУ), продовжує демонізувати своїх противників за допомогою пропаганди та дезінформації. Змістове наповнення та форма мови ворожнечі щодо України змінилися, але наміри тих, хто її застосовує — ні. Як і в минулому, Кремль використовує цю мову, щоб налаштувати людей один проти одного, щоб поділити членів суспільства на громадян першого та другого ґатунку, щоб роз’єднати народ і відвернути увагу від нагальних питань. У 1932–1933 роках радянські ЗМІ описували співробітників ОГПУ які працювали з місцевими активістами, як «відданих більшовиків», борців з «петлюрівцями», «куркулями», «зрадниками» та «контрреволюціонерами». У 2014 році російські державні ЗМІ зображали російський спецназ, який здійснив вторгнення до Криму та Східної України, як «патріотів-ополченців», котрі ведуть боротьбу з «фашистами» та «нацистами» з Києва. Надзвичайно потужна дезінформація містить вигадки на кшталт історії про розп’ятого хлопчика, з фальшивими світлинами, проте її транслюють російські державні ЗМІ по всьому світу. Дух цієї дезінформаційної кампанії, хоча й набагато винахідливіший порівняно з тим, що міг придумати Сталін в епоху, коли ще не існувало електронних ЗМІ, у своїй сутності однаковий.

Через вісім десятиліть також можна почути відлуння сталінського страху перед Україною, а точніше страх перед заворушеннями, що поширюються з України до Росії. Сталін постійно говорив про можливість втрати контролю над Україною та про змову поляків й інших іноземних сил для захоплення країни. Він знав, що українці не довіряли сильній центральній владі, що колективізація не матиме підтримки серед селян, глибоко прив’язаних до своєї землі та традицій, і що український націоналізм був тією стимулюючою силою, котра здатна кинути виклик більшовизму, ба більше — зруйнувати його. Суверенна Україна могла перешкодити радянському проекту, не тільки залишивши СРСР без зерна, а й позбавивши його легітимності. Україна століттями була російською колонією, але українська та російська культури залишалися тісно переплетеними, російська та українська мови — близькоспорідненими. Якби Україна відкинула як радянську систему, так і її ідеологію, це могло б поставити під сумнів увесь радянський проект. Саме це й відбулося в 1991 році.

Сьогоднішнє керівництво Росії дуже добре знає цю історію. Як і в 1932 році, коли Сталін сказав Кагановичу, що його найбільшим клопотом є як «не втратити» Україну, теперішній уряд Росії також вважає, що суверенна, демократична, стабільна, культурно й економічно пов’язана з Європою Україна загрожує інтересам російських керманичів. Урешті-решт, якщо Україна стане дуже європейською, якщо вона успішно інтегрується в західний світ, то росіяни можуть запитати, а чим ми гірші? Українська революція 2014 року, коли молодь, розмахуючи прапорами Європейського Союзу, закликала до верховенства права й засудила корупцію, стала найбільшим жахіттям для російського керівництва. Такий рух міг поширитися на схід, тому будь-якою ціною його треба було зупинити. Сьогоднішні можновладці Росії використовують дезінформацію, корупцію та військову силу, щоб підірвати український суверенітет, як це робили радянські уряди в минулому. Як і в 1932 році постійні розмови про «війну» та «ворогів» залишаються надійною тактикою російської правлячої верхівки, яка не може пояснити низький рівень життя більшої частини населення на тлі зростання власних статків, привілеїв та влади.

Історія оприявнює трагедію, але й вселяє надію. Зрештою, Україну не знищили. Українська мова не зникла. Прагнення незалежності, демократії, більш справедливого суспільства, власної держави, яка б насправді представляла українців, також не були змарновані. У 1991 році, коли це стало можливим, українці переважною більшістю проголосували за незалежність України. Як співається в Державному гімні, «Ще не вмерли України, і Слава, і Воля».

Отже, Сталін зазнав поразки. Хоча в 1930-х роках було знищене ціле покоління українських інтелектуалів та політиків, їхня спадщина не зникла. Національні прагнення, пов’язувані насамперед зі свободою, відродились у русі шістдесятників. І хоча рух було загнано в підпілля аж до середини 1980-х років, надалі в 1990-х українці реалізували свої національні прагнення. А в 2000-х роках з’явилося нове покоління українських інтелектуалів та громадських діячів.

Голодомор — це трагічна історія без щасливого кінця. Проте історія України не стала трагедією. Мільйони людей було вбито, але народ вижив. Пам’ять про голод була заборонена, та сьогодні українці обговорюють і дискутують про своє минуле. Перепис 1937 року було знищено, зате нині архіви відкриті та доступні.

Голод та його наслідки залишили жахливий слід. Рани 1933 року все ще кровоточать, але мільйони українців намагаються їх зцілити. Український народ знає, що сталося в XX столітті, й ці знання можуть допомогти визначити його майбутнє.

Бібліографія

АРХІВИ

Канада

UCRDC — Українсько-Канадський Дослідчо-Документаційний Центр (Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre).

Росія/Радянський Союз

Архіви, документи яких опубліковані у збірниках та монографіях:

АПРФ — Архив Президента Российской Федерации (Архів Президента Російської Федерації)

ГАРФ — Государственный архив Российской Федерации (ДАРФ, Державний архів Російської Федерації)

ГРАЭ — Российский государственный архив экономики (РДАЕ, Російський державний архів економіки)

РГАСПИ — Российский государственный архив социально-политической истории (РДАСПІ, Російський державний архів соціально-політичної історії)

РГВА — Российский государственный военный архив (РДВА, Російський державний військовий архів)

РЦХИДНИ — Российский центр хранения и изучения документов новейшей истории (РЦЗВДНІ, Російський центр зберігання і вивчення документів новітньої історії, нині — РДАСПІ).

ЦА ФСБ РФ — Центральный архив федеральной службы безопасности Российской Федерации (Центральний архів Федеральної служби безпеки Російської Федерації).

ЦГАНХ — Центральный государственный архив народного хозяйства СССР (ЦДАНГ СРСР, Центральний державний архів народного господарства СРСР, нині — РДАЕ).

Україна

Архіви, документи яких використано авторкою або було опубліковано у збірниках та монографіях:

ДАВО — Державний архів Вінницької області

ДАДО — Державний архів Дніпропетровської області

ДАДО (Донецьк) — Державний архів Донецької області

ДАЖО — Державний архів Житомирської області

ДАОО — Державний архів Одеської області

ДАТО — Державний архів Тернопільської області

ДАХО — Державний архів Харківської області

ДАХО (Херсон) — Державний архів Херсонської області

ГДА СБУ — Галузевий державний архів Служби безпеки України

ПА ІІП — Партійний архів Інституту історії партії при ЦК КП(б)У (нині — Центральний державний архів громадських об’єднань України, ЦДАГО України)

ЦДАГО України — Центральний державний архів громадських об’єднань України

ЦДАВО України — Центральний державний архів вищих органів влади та управління України

ЦДАЖР — Центральний державний архів Жовтневої революції і соціалістичного будівництва УРСР (нині — Центральний державний архів вищих органів влади та управління України)

ЗБІРНИКИ ДОКУМЕНТІВ

Берелович, Алексис, В. А, Институт российской истории (Российская Академия Наук), Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, 1918–1939: документы и материалы. В 4-х томах. Москва: РОССПЭН, 1998.

Bojko Diana and Jerzy Bednarek. Holodomor: The Great Famine in Ukraine 1932–1933, from the series Poland and Ukraine in the 1930s-1940s: Unknown Documents from the Archives of the Secret Services. Warsaw: Institute of National Remembrance, Commission of the Prosecution of Crimes against the Polish Nation, 2009.

Borkowski, Jan, ed. Rok 1920: Wojna Polsko-Radziecka we wspomnieniach і innych dokumentach. Warsaw: Państwowy Instytut Wydawniczy, 1990.

Борисенко, Валентина, Василь Даниленко, Сергій Кокін та ін., упоряд., Розсекречена пам’ять: Голодомор 1932–1933 років в Україні в документах ГПУ-НКВС. Київ: Стилос, 2007.

Carynnyk Marco, Bohdan S. Kordan, and Lubomyr Y. Luciuk, eds. The Foreign Office and the Famine: British Documents on Ukraine and the Great Famine of 1932–1933. Kingston, Ontario: Limeston Press, 1988.

Colley, Nigel Linsan. ‘“1933 Newspaper Articles’. Gareth Jones — Hero of Ukraine”.

Данилов, В., Р. Маннинг, Л. Виола, ред., Трагедия советской деревни, коллективизация и раскулачивание: документы и материалы в 5 томах, 1927–1939 гг. Москва: Российская политическая Энциклопедия, 1999–2006.

Данилов, В., Н. Ивницкий, под ред., Документы свидетельствуют: из истории деревни накануне и в ходе коллективизации, 1927–1932 гг. Москва: Политиздат, 1989.

Даниленко, Василь та ін., за ред., Голодомор 1932–1933 років в Україні за документами ГДА СБУ: анотований довідник. Львів: Центр досліджень визвольного руху, 2010.

Даниленко, Василь. Павлоградське повстання 1930 р.: документи і матеріали. Київ: Український письменник, 2009.

Graziosi, Andrea. Lettere da Kharkov. La carestia in Ucraina e net Caucaso del nord nei rapporti diplomatici italiani 1923–33. Turin: Einaudi, 1991, IBS.it.

Graziosi, Andrea. “‘Lettres de Kharkov’: La famine en Ukraine et dans le Caucase du Nord (à travers les rapports des diplomates italiens, 1932–1934)”, Cahiers du monde russe et soviétique 30, no. 1 (1989), Persée.

Ґраціозі, Андреа. Листи з Харкова: Голод в Україні та на Північному Кавказі в повідомленнях італійських дипломатів 1932–33 років. Харків: Фоліо, 2007.

Хлевнюк, Олег и др., под ред., Сталин и Каганович: переписка, 1931–1936 гг. Москва: РОССПЭН, 2001.

Васильев, Валерій, Сергій Кокін та Ніколи Верт, ред., “Документи органів ВКП(б) та ДПУ УСРР про настрої і моделі поведінки партійно-радянських працівників у республіці, 1932–33 рр.”, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ 1–2, № 40–1 (2013).

Кондрашин, В. и др., ред., Голод в СССР: 1929–1934 гг., Россия XX век. Москва: Международный фонд «Демократия», 2011.

Кудряченко, А., ред., Голодомор в Україні 1932–1933 років за документами політичного архіву Міністерства закордонних справ Федеративної Республіки Німеччина. Київ: Національний інститут стратегічних досліджень, 2008.

Кульчицький, С., ред… Колективізація і голод на Україні, 1929–1933 рр.: збірник документів і матеріалів. Київ: Наукова думка, 1992.

Kuśnierz, Robert. Pomór w ‘raju bolszewickim’. Głód na Ukrainie w latach 1932–1933 w świetle polskich dokumentów dyplomatycznych i dokumentów wywiadu. Toruń: Wydawnictwo Adam Marszałek, 2009.

Le Comité Commemoratif Simon Petliura. Documents sur les Pogroms en Ukraine et L’assassinat de Simon Petliura à Paris. Paris: Librairie du Trident, 1927.

Ленин, Владимир. Полное собрание сочинений в 55 томах. Москва: Издательство «Прогресс», 1965.

Лозицький, В. С. Голодомор 1932–1933 років в Україні: злочин влади — трагедія народу: документи і матеріали. Київ: Генеза, 2008.

Пиріг, Р. Я., упоряд., Голодомор 1932–1933 років в Україні: Документи і матеріали. Київ: Видавничий дім “Києво-Могилянська академія”, 2007.

Шаповал, Юрій, Володимир Пристайко та Вадим Золотарьов. ЧК-ГПУ-НКВД в Україні: особи, факти, документи. Київ: Абрис, 1997.

Сталин, Иосиф. Собрание сочинений в 13 томах. Москва: Foreign Languages Publishing House, 1954, Marxists Internet Archive.

Szczesniak, Boleslaw. The Russian Revolution and Religion: A Collection of Documents Concerning the Suppression of Religion by the Communists, 1917–1925. Notre Dame, IN: University of Notre Dame Press, 1959.

Волков Г. “Перепись населения СССР 1937 года: История и материалы/ Экспресс информация”, История статистики № 3–5, часть II, (1990), 6–63.

МЕМУАРИ, ЗБІРНИКИ УСНОЇ ІСТОРІЇ

Борисенко, Валентина, упоряд., Свіча пам’яті: Усна історія про геноцид українців в 1932–1933 роках. Київ: Стилос, 2007.

Борисенко, Валентина. A Candle in Remembrance: An Oral History of the Ukrainian Genocide of 1933–34, trans. Mark Tarnawsky. New York: Ukrainian Women’s League of America, 2010.

Dolot, Miron. Execution by Hunger: The Hidden Holocaust. New York: W. W. Norton, 1985.

Duranty, Walter. I Write as I Please. New York: Simon and Schuster, 1935.

Epp, Heinrich. “The Day the World Ended: Dec. 7, 1919, Steinbach, Russia”, trans. D. F. Plett, Preservings: Newsletter of the Hanover Steinbach Historical Society, no. 8, part 2 (June 1996), 5–7.

Harvard Project on the Soviet Social System Online. Fung Library, Harvard University.

Jones, Gareth. Tell Them We Are Starving: The 1933 Diaries of Gareth Jones, ed. Lubomyr Y. Luciuk (Kingston, Ontario: Kashtan Press, 2015).

Карась, В., упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині. Глухів: РВВ ГДПУ 2008.

Kopelev, Lev. The Education of a True Believer, trans. Gary Kern. London: Wildwood House, 1981.

Kopelev, Lev. To Be Preserved Forever, trans. Anthony Austin. New York: Lippincott, 1977.

Коваленко, Лідія, Володимир Маняк, упоряд., 33-й: Голод: народна книга-меморіал. Київ: Радянський письменник, 1991.

Kravchenko, Victor. I Chose Freedom: The Personal and Political Life of a Soviet Official, trans. Rhett R. Ludwikowski. London: Robert Hale, 1946.

Lemkin, Raphael. Totally Unofficial: The Autobiography of Raphael Lemkin. New Haven, CT, and London: Yale University Press, 2013.

Leshuk, Leonard. Days of Famine, Nights of Terror: First-Hand Accounts of Soviet Collectivization 1928–1934. Washington, D.C.: Europa University Press, 2000.

Lyons, Eugene. Assignment in Utopia. New York: Harcourt, Brace, 1937.

Мицик, Юрій та ін. упоряд., Український голокост 1932–1933: свідчення тих, хто вижив, в 10 томах. Київ: Видавничий дім “Києво-Могилян-ська академія”, 2004.

Price, М. Philips. Му Reminiscences of the Russian Revolution. London: George Allen & Unwin, 1921.

Український інститут національної пам’яті, В. Ющенко, ред., Національна книга пам’яті жерте Голодомору 1932–33 років в Україні. Київ: Видавництво ім. Олени Теліги, 2008.

Український інститут національної пам’яті, та Є. І. Бородін. Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Дніпропетровська область. Дніпропетровськ: АРТ-ПРЕС, 2008.

Український інститут національної пам’яті, та Т. Т. Дмитренко. Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Кіровоградська область. Кіровоград: ТОВ «Імекс ЛТД», 2008.

Український інститут національної пам’яті, та В. П. Лациба. Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Вінницька область. Вінниця: ДП ДФК’, 2008.

Український інститут національної пам’яті, та Ф. Г. Турченко. Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Запорізька область. Запоріжжя: Дике Поле, 2008.

Український інститут національної пам’яті, та В. І. Ульянченко. Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Київська область. Біла Церква: Буква, 2008.

Український інститут національної пам’яті, та Г. Водотика. Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Херсонська область, за ред. І. П. Юхновського та ін. Херсон: Видавництво «Наддніпрянська правда», 2008.

United States Congress, and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Report to Congress. Adopted by the Commission, 19 April 1988, submitted to Congress, 22 April 1988. Washington, D.C.: U.S. G.P.O.: For sale by Supt. of Docs., U.S. G.P.O., 1988.

United States Congress, and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report. Meetings and hearings of and before the Commission on the Ukraine Famine held in 1986: organizational meeting, Washington, D.C., 23 April 1986: meeting and hearing, Washington, D.C., 8 October 1986: hearing, Glen Spey, New York, 26 October 1986: hearing, Chicago, Illinois, 7 November 1986: hearing, Warren, Michigan, 24 November 1986. Washington, D.C.: U.S. G.P.O.: For sale by the Supt. of Docs., U.S. G.P.O., 1987.

United States Congress, and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report. Meetings and hearings of and before the Commission on the Ukraine Famine held in 1987: hearing, San Francisco, California, 10 February 1987; hearing, Phoenix, Arizona, 13 February 1987; hearing and meeting, Washington, D.C., 30 April 1987; hearing, Philadelphia, Pennsylvania, 5 June 1987. Washington, D.C.: U.S. G.P.O.: For sale by the Supt. of Docs., U.S. G.P.O., 1988.

United States Congress, and Commission on the Ukraine Famine, James E. Mace, and Leonid Heretz. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933. Oral history project of the Commission on the Ukraine Famine. Washington, D.C.: U.S. G.P.O., 1990.

Веселова, О. M., Нікілєв О. Ф., упоряд., Пам’ять народу: геноцид в Україні голодом 1932–1933 років: свідчення, в 2 томах. Київ: Видавничий дім «Калита», 2009.

Woropay, Olexa. The Ninth Circle: In Commemoration of the Victims of the Famine of 1933. Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Studies Fund, 1983.

ЛІТЕРАТУРА

Adams, Arthur E. Bolsheviks in the Ukraine: The Second Campaign, 1918–1919. New Haven, CT: Yale University Press, 1963.

Applebaum, Anne. Gulag: A History. New York: Doubleday, 2003.

Arshinov, Peter. The History of the Makhnovist Movement (1918–1921), trans. Fredy and Lorraine Perlman. London: Freedom Press, 1974.

Ball, Alan M. Russia’s Last Capitalists: The Nepmen, 1921–29. Berkeley, CA: University of California Press, 1987.

Berkhoff, Karel. “The Great Famine in Light of the German Invasion and Occupation”, in After the Holodomor: The Enduring Impact of the Great Famine of Ukraine, eds. Andrea Graziosi, Lubomyr Hajda, and Halyna Hryn. Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 2014.

Berkhoff, Karel. Harvest of Despair: Life and Death in Ukraine under Nazi Rule. Cambridge, MA: Belknap Press, 2004.

Bilenky, Serhiy. Romantic Nationalism in Eastern Europe: Russian, Polish and Ukrainian Political Imaginations. Stanford, CA: Stanford University Press, 2012.

H. И. Бондар, О. В. Матвеев. Историческая память наследия юга России о 1932–33 годов: материалы научно-практической конференции. Краснодар: Изд-во Традиция, 2009.

Boriak, Hennadii. “Sources and Resources on the Famine in Ukraine’s Archival System”, Harvard Ukrainian Studies 27, nos 2004–5 (2008), 117–47. Боряк, Тетяна. 1933: “І чого ви ще живі?” Київ: Кліо, НАН України, 2016.

Borys, Jurij. The Sovietization of Ukraine 1917–1923: The Communist Doctrine and Practice of National Self-Determination. Edmonton, Alberta: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 1980.

Bulgakov, Mikhail. White Guard, trans. Marian Schwartz. New Haven, CT: Yale University Press, 2008.

Carr, E. H., and R. W. Davies. A History of Soviet Russia: Foundations of a Planned Economy, 1926–1929. 4 vols. London: Macmillan, 1978.

Chamberlin, William Henry. “Soviet Taboos”, Foreign Affairs 13, no. 3 (1935), 431–40.

Cherfas, Teresa. “Reporting Stalin’s Famine: Jones and Muggeridge: A Case Study in Forgetting and Rediscovery”, Kritika: Explorations in Russian and Eurasian History 14, no. 4 (August 2013), 775–804.

Colley, Margaret Siriol. Gareth Jones: A Manchukuo Incident. Newark, NJ: N. L. Colley, 2001.

Collingham, Lizzie. The Taste of War: WWII and the Battle for Food. New York: Penguin Press, 2012. Comeford, Vincent, Lindsay Jansen and Christian Noack, eds. Holodomor and Gorta Mór: Histories, Memories and Representations of Famine in Ukraine and Ireland. London: Anthem Press, 2014.

Comeford, Vincent, Lindsay Jansen and Christian Noack, eds. Holodomor and Gorta Mór: Histories, Memories and Representations of Famine in Ukraine and Ireland. London: Anthem Press, 2014.

Conquest, Robert. The Great Terror: Stalin’s Purge of the Thirties, rev. edn. London: Macmillan, 1968.

Conquest, Robert. The Harvest of Sorrow: Soviet Collectivization and the Terror-Famine. New York: Oxford University Press, 1986.

Даниленко, Василь. Українська інтелігенція і влада: зведення секретного відділу ДПУ УССР 1927–1929 рр. Київ: Темпора, 2012.

Davies, R. W. The Socialist Offensive: The Collectivization of Agriculture 1929–30. London: Macmillan, 1980.

Davies, R. W., and S. G. Wheatcroft. The Years of Hunger: Soviet Agriculture, 1931–1933. London and New York: Palgrave Macmillan, 2009.

Duranty, Walter. “Russians Hungry But Not Starving”, The New York Times, 31 March 1933.

Figes, Orlando. Peasant Russia, Civil War: The Volga Countryside in Revolution, 1917–1921. Oxford: Clarendon Press, 1989.

Figes, Orlando. A People’s Tragedy: The Russian Revolution, 1891–1924. London: Pimlico, 1997.

Figes, Orlando. The Whisperers: Private Life in Stalin’s Russia. New York: Metropolitan Books, 2007.

Fisher, H. H. The Famine in Soviet Russia, 1919–1923: The Operations of the American Relief Administration. New York: Macmillan, 1927.

Fitzpatrick, Sheila. Education and Social Mobility in the Soviet Union, 1921–1934. Cambridge: Cambridge University Press, 1979, 2002.

Fitzpatrick, Sheila. “The Great Departure: Rural-Urban Migration in the Soviet Union, 1929–1933” in Social Dimensions of Soviet Industrialization, eds. William G. Rosenberg and Lewis H. Siegelbaum. Bloomington, IN: Indiana University Press, 1993.

Gamache, Ray. Gareth Jones: Eyewitness to History. Cardiff: Welsh Academic Press, 2013.

Gergel, Nahum. “The Pogroms in Ukraine in 1918–1921”, YIVO Annual of Jewish Social Science 6 (1951).

Getty, J. Arch, and Oleg V. Naumov. The Road to Terror: Stalin and the Self-Destruction of the Bolsheviks, 1932–1939. New Haven, CT: Yale University Press, 2002.

Graziosi, Andrea. A New, Peculiar State: Explorations in Soviet History. Westport, CT: Praeger, 2000.

Грациози, Андреа. Большевики и крестьяне на Украине, 1918–1919 годы: Очерк о большевизмах, национал-социализмах и крестьянских движениях. Москва, АИРО-XX, 1997.

Graziosi, Andrea. “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales (à travers les rapports du GPU d’Ukraine de février-mars 1930)”, Cahiers du monde russe 35, no. 3 (July-September 1994), Persée, дата звернення 2017.

Graziosi, Andrea. Stalinism, Collectivization and the Great Famine, in Holodomor Series. Cambridge, MA: Ukrainian Studies Fund, 2009.

Graziosi, Andrea. “The Great Famine of 1932–1933: Consequences and Implications”, Harvard Ukrainian Studies 25, nos. 3/4 (Fall 2001), 157–65.

Graziosi, Andrea. “The Soviet 1931–1933 Famines and the Ukrainian Holodomor: Is a New Interpretation Possible, and What Would Its Consequences Be?”, Harvard Ukrainian Studies 27, nos. 1/4 (2004–5), 97–115.

Graziosi, Andrea. L’Unione Sovietica 1914–1991. Bologna: Il mulino, 2011.

Graziosi, Andrea. L’Urss di Lenin e Stalin: storia dell’Unione Sovietica, 1914–1945. Bologna: Il mulino, 2007.

Grossman, Vasilii. Everything Flows, trans. Robert and Elizabeth Chandler. New York: New York Review Classic Books, 2009.

Heifetz, Elias. The Slaughter of the Jews in the Ukraine in 1919. New York: Thomas Seltzer, 1921.

Hindus, Maurice. Red Bread: Collectivization in a Russian Village. Bloomington, IN: Indiana University Press, 1988.

Hosking, Geoffrey A Russia: People and Empire, 1552–1917. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1997.

Hryn, Halyna, and Lubomyr Hajda, eds. After the Holodomor: The Enduring Impact of the Great Famine of Ukraine. Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 2013.

Гриневич, Людмила. Голод 1928–1929 рр. в радянській Україні. Київ: Інститут історії України НАН України, 2013.

Hrynevych, Liudmyla. “The Price of Stalin’s ‘Revolution from Above’: Anticipation of War among the Ukrainian Peasantry”, trans. Marta Olynyk. Key Articles on the Holodomor Translated from Ukrainian into English, Holodomor Research and Education Consortium, дата звернення 2017.

Гриневич, Людмила. “Від заперечування до вимушеного визнання: про механізми входження теми голоду 1932–1933 рр. в офіційний публічний простір в СРСР та УРСР наприкінці 1980-х рр.” Проблеми історії України: факти, судження, пошуки: Міжвідомчий збірник наукових праць. 18 (спеціальний: Голод 1932–33 років — геноцид українського народу), 2008, 232–44.

Hunczak, Taras, ed. The Ukraine, 1917–1921: A Study in Revolution. Cambridge, MA: Distributed by Harvard University Press for the Harvard Ukrainian Research Institute, 1977.

Якубова, Л. Д. Етнічні меншини в суспільно-політичному та культурному житті УСРР, 20-ті — перша половина 30-х рр. XX ст. Київ: Інститут історії України НАН України, 2006.

Єфіменко, Геннадій. “Лиховісні 30-ті роки на Марківщині”, в кн. Голодомор-геноцид 1933 року в Україні: історико-політологічний аналіз соціально-демографічних та морально-психологічних наслідків: міжнародна науково-теоретична конференція, Київ, 28 листопада 1998 року: матеріали: Інститут історії України (Національна академія наук України): Асоціація дослідників голодоморів в Україні, за ред. Станіслава В. Кульчицького і О. М. Веселова. Київ: Вид-во М. П. Коць, 2000.

Єфіменко, Геннадій. “Переселення та депортації в посголодоморні роки (1933–1936): порайонний зріз”, Проблеми історії України: факти, судження, пошуки: Міжвідомчий збірник наукових праць 22 (2013), 136–66.

Єфіменко, Геннадій, та Л. Якубова. “Національні відносини в Радянській Україні (1923–1938)”, в Національне питання в Україні XX — початку XXI cm.: історичні нариси, за ред. В. М. Литвина та ін. Київ: Ніка-Центр, НАН України, 2012.

Ивницкий, Н. Коллективизация и раскулачивание, начало 30-х годов. Москва: Интерпракс, 1994.

Jones, Gareth. “Famine Grips Russia, Millions Dying, Idle on Rise, Says Briton”, Chicago Daily News and Evening Post Foreign Service, 29 March 1933.

Jones, Gareth. “Fate of Thrifty in USSR: Gareth Jones Tells How Communists Seized All Land and Let Peasants Starve”, Los Angeles Examiner, 14 January 1935.

Jones, Gareth. Press Release. Quoted in “Famine Grips Russia, Millions Dying, Idle on Rise, Says Briton”, Evening Post Foreign Service, 29 March 1933.

Jones, Gareth. “Soviet Confiscate Part of Workers’ Wages”, Daily Express, 5 April 1933.

Kasianov, Georgiy. “Holodomor and the Politics of Memory in Ukraine after Independence”, In Holodomor and Gorta Mór: Histories, Memories and Representations of Famine in Ukraine and Ireland, eds. Vincent Comeford, Lindsay Jansen, and Christian Noack, 167–88. London: Anthem Press, 2014.

Kasianov, Georgiy. “Revisiting the Great Famine of 1932–1933: Politics of Memory and Public Consciousness (Ukraine after 1991)”, in Past in the Making: Historical Revisionism in Central Europe after 1989, ed. Michał Kopecek, 197–220. Budapest: Central European University Press, 2007.

Khlevniuk, Oleg V. Stalin: New Biography of a Dictator, trans. Nora Seligman Favorov. New Haven, CT: Yale University Press, 2015.

Klid, Bohdan. “Daily Life Under Soviet Rule and the Holodomor in Memoirs and Testimonies of the Late 1940s: Some Preliminary Assessments”, presented at the Canadian Association of Slavists 2015 Annual Conference, Ottawa, Ontario, 26 May 2015.

Klid, Bohdan. “The Black Deeds of the Kremlin: Sixty Years Later”, Genocide Studies International 8 (2014), 224–35.

Кондрашин, Виктор и др., ред. Голод 1932–1933 годов. Трагедия российской деревни, Москва: РОССПЭН, 2008.

Кондрашин, В., С. В. Кульчицький. “О самом главном: профессор Станислав Кульчицкий и его российский коллега Виктор Кондрашин: чем был Голодомор 1932–1933 годов?”, День. Київ, 3 червня 2008.

Kotkin, Stephen. Stalin: Paradoxes of Power, vol. 1. New York: Penguin Press, 2014.

Кубанин, M. Махновщина: Крестьянское движение в степной Украине в годы гражданской войны. Ленинград: Прибой, 1927.

Кульчицький, Станіслав. Коментарі на семінарі, організованому HREC in Ukraine в Інституті історії України HAH (Національна академія наук України) 19 квітня 2016.

Кульчицький, Станіслав. Голодомор 1932–1933 рр. як геноцид: труднощі усвідомлення. Київ: Наш час, 2008.

Кульчицький, Станіслав. “Holodomor in the Ukrainian Countryside”, in After the Holodomor: The Enduring Impact of the Great Famine on Ukraine, eds. Andrea Graziosi, Lubomyr Hajda, and Halyna Hryn. Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 2013.

Кульчицький, Станіслав. “Голодомор в працях українських радянських істориків 1956–1987 рр.” Історія в сучасній школі: науково-методичний журнал, № 10 (146) (2013), 29–31.

Кульчицький, Станіслав. Нариси повсякденного життя радянської України в добу НЕПу (1921–1928 рр.): колективна монографія в 2-х частинах. Київ: Інститут історії України НАН України, 2010.

Кульчицький, Станіслав, та О. М. Мовчан. Невідомі сторінки голоду 1921–1923 рр. в Україні. Київ: Інститут історії України НАН України, 1993.

Kuromiya, Hiroaki. Freedom and Terror in the Donbas: A Ukrainian-Russian Borderland, 1870s–1990s (Cambridge: Cambridge University Press, 1998).

Киридон, Алла. “Руйнування культурних споруд (1920–1930-ті рр.): порушення традиційної ритмології простору”, Український історичний журнал 22, № 6 (2013 р.), 91–102.

Кириленко, Віталій. Голод 1921–1923 років у Південній Україні, дисертація, Миколаївський національний університет імені В. О. Сухомлинсько-го, 2015.

Lemkin, Raphael. Axis Rule in Occupied Europe: Laws of Occupation — Analysis of Government — Proposals for Redress. Washington, D.C.: Carnegie Endowment for International Peace, 1944.

Lemkin, Raphael. Lemkin on genocide, ed. Steven Leonard Jacobs, Lanham, MD: Lexington Books, 2012.

Lemkin, Raphael. “Soviet Genocide in Ukraine”, unplublished talk, 1953, Raphael Lemkin Papers New York Public Library, Manuscripts and Archives Division, Astor, Lenox and Tilden Foundations, Raphael Lemkin ZL-273. Reel 3.

Литвин, Володимир та ін., Україна: Політична історія XX-го — початку XXI століття. Київ: Парламентське видавництво, 2007.

Mace, James. Communism and the Dilemmas of National Liberation: National Communism in Soviet Ukraine, 1918–1933. Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 1983.

Magocsi, Paul Robert. A History of Ukraine: The Land and its Peoples, 2nd edn. Toronto: University of Toronto Press, 2010.

Марочко, Василь та Ольга Мовчан. Голодомор 1932–1933 років в Україні: хроніка. Київ: Видавничий дім “Києво-Могилянська академія”, 2008.

Marples, David. Holodomor: Causes of the Famine of 1932–1933 in Ukraine. Saskatoon, Saskatchewan: Heritage Press, 2011.

Martin, Terry. “Famine Initiators and Directors: Personal Papers: The 1932–33 Ukrainian Terror: New Documentation on Surveillance and the Thought Process of Stalin”, in Famine-Genocide in Ukraine, 1932–33, ed. Isajiw W. Wsevolod. Toronto: Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre, 2003.

Martin, Terry. The Affirmative Action Empire: Nations and Nationalism in the Soviet Union, 1923–1939. Ithaca, NY: Cornell University Press, 2001.

Maskudov, Sergei. “Victory over the Peasantry”, in Hunger by Design: The Great Ukrainian Famine and its Soviet Context, ed. Halyna Hryn. Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 2008.

Mattingly, Daria. “Idle, Drunk and Good-for-Nothing: Cultural Memory of the Holodomor Rank-and-File Perpetrators”, in The Burden of Memory: History, Memory and Identity in Contemporary Ukraine, eds. Anna Wylęgała and Małgorzata Głowacka-Grajper. Bloomington, IN: Indiana University Press, 2019.

Medvedev, Roy Aleksandrovich. Let History Judge: The Origins and Consequences of Stalinism, first published 1969, rev. and expanded edn, ed. and trans. George Shriver. Oxford: Oxford University Press, 1989.

Merridale, Catherine. Night of Stone: Death and Memory in Twentieth-Century Russia. New York: Viking, 2001.

Merridale, Catherine. “The 1937 Census and the Limits of Stalinist Rule”, The Historical Journal 39, no. 1 (1 March 1996).

Montefiore, Simon Sebag. Stalin: The Court of the Red Tsar. New York: Knopf, 2004.

Montefiore, Simon Sebag. The Romanovs. London: Weidenfeld and Nicolson, 2016.

Motyl, Alexander. The Turn to the Right: The Ideological Origins and Development of Ukrainian Nationalism, 1919–1929. New York: Columbia University Press, 1980.

Naimark, Norman M. Stalin’s Genocides. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 2010.

Нолл, Вільям. Трансформація громадянського суспільства: Усна історія української селянської культури 1920–30-х років. Київ: Родовід, 1999.

Осокина, Елена. Золото для индустриализации: Торгсин. Москва: РОССПЭН, 2009.

Osokina, Elena. Our Daily Bread: Socialist Distribution and the Art of Survival in Stalin’s Russia, 1927–1941, trans. Kate Transchel and Greta Bucher. London and New York: Routledge, 2005.

Palij, Michael. The Anarchism of Nestor Makhno, 1918–1921: An Aspect of the Ukrainian Revolution. Seattle, WA: University of Washington Press, 1976.

Папакін, Георгій. “Чорна дошка”: антиселянські репресії, 1932–1933. Київ: Інститут історії України НАН України, 2013.

Папакін, Георгій. “Blacklists as an Instrument of the Famine-Genocide of 1932–1933 in Ukraine”, trans. Marta Olynyk. Key Articles on the Holodomor Translated from Ukrainian into English, Holodomor Research and Education Consortium.

Папакін, Георгій. Донбас на “чорній дошці”, 1932–1933: науково-популярний нарис. Київ: Інститут історії України НАН України, 2014.

Pasternak, Boris. Doctor Zhivago, trans. Richard Pevear and Larissa Volokhonsky. New York: Pantheon Books, 2010.

Patenaude, Bertrand. The Big Show in Bololand: The American Relief Expedition to Soviet Russia in the Famine of 1921. Stanford, CA: Stanford University Press, 2002.

Pauly, Matthew D. Breaking the Tongue: Language, Education, and Power in Soviet Ukraine, 1923–1924. Toronto: University of Toronto Press, 2014.

Pidhainy, S. O., ed. The Black Deeds of the Kremlin: A White Book, 2 vols. Toronto: Basilian Press/Dobrus, 1953–1955.

Pipes, Richard. Russia under the Bolshevik Regime. New York: Vintage Books, 1995.

Pipes, Richard, ed. The Unknown Lenin: From the Secret Archive. New Haven, CT: Yale University Press, 1999.

Platonov, Andrei Platonovich. Fourteen Little Red Huts and Other Plays, trans. Robert Chandler, Jesse Irwin, and Susan Larsen. New York: Columbia University Press, 2016.

Сергій Плохій. Картографія Великого Голоду, МАПА: Цифровий Атлас України, Український науковий інститут Гарвардського університету.

Serhii Plokhii. The Gates of Europe: A History of Ukraine. New York: Basic Books, 2015.

Serhii Plokhii. Unmaking Imperiał Russia: Mykhalo Hrushevsky and the Writing of Ukrainian History. Toronto: University of Toronto Press, 2005, desLibris.

Pohl, Otto J., Eric J. Schmaltz, and Ronald J. Vossler. “In Our Hearts We Felt the Sentence of Death”: Ethnic German Recollections of Mass Violence in the USSR, 1928–48’, Journal of Genocide Research 11, no. 2 (2009), 325–7.

Power, Samantha. A Problem from Hell. New York: Basic Books, 2002.

Prymak, Thomas M. Mykhailo Hrushevsky: The Politics of National Culture. Toronto: University of Toronto Press, 1987.

Rigoulot, Pierre. Les Paupières Lourdes: Les Français face au Goulag: Aveuglements et Indignations. Paris: Éditions universitaires, 1991.

Різниченко, Олекса. Їдло 33-го: словник Голодомору. Одеса: Юридична література, 2003.

Романець, Р. “Боротьба з самосудами в українському селі, 1933–1935 рр.”, Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету XXIX, 2010, 186–191.

Рубльов Олександр та Олександр Реєнт. Українські визвольні змагання, 1917–1921 рр. Київ: Альтернативи, 1999.

Sands, Philippe. East West Street: On the Origins of “Genocide” and “Crimes Against Humanity”. New York: Knopf, 2016.

Сергійчук, Володимир та ін., упоряд. Український хліб на експорт: 1932–1933 рр. Київ: ПП «Сергійчук М. І»., 2006.

Сергійчук, Володимир. Погроми в Україні в 1914–1920 роках: від штучних стереотипів до гіркої правди, прихованої в радянських архівах. Київ: В-во ім. Олени Теліги, 1998.

Service, Robert W. Lenin: A Biography. London: Papermac, 2001.

Шаповал, Юрій. “Фатальна амбівалентність”, Критика: міжнародний огляд книжок та ідей (травень 2015).

Шаповал, Юрій. “Petro Shelest. 100th anniversary of the birth of one of Ukraine’s most spectacular political figures”, Den, (4 March 2008).

Шаповал, Юрій. “Столетний Шелест: 14 февраля исполняется 100 лет одному из самых колоритных руководителей УССР”, День, (8 березня, 2008).

Шаповал, Юрій. “The Case of the ‘Union for the Liberation of Ukraine’: A Prelude to the Holodomor”, Holodomor Studies 2, no. 2 (Summer-Autumn 2010).

Шаповал, Юрій. “The Mechanisms of the Informational Activity of the GPU-NKVD”, Cahiers du monde russe 22 (2001), 207–30.

Шаповал, Юрій. “The Symon Petliura Whom We Still Do Not Understand”, Den 18.

Шаповал, Юрій. Україна 20–50 рр.: Сторінки ненаписаної історії. Київ: Наукова думка, 1993.

Шаповал, Юрій. “Vsevolod Balickij, bourreau et victime”, Cahiers du monde russe 44, nos. 2/3 (2003), 369–99.

Шаповал, Юрій. “Життя та смерть Миколи Хвильового: у світлі розсекречених документів ГПУ”, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ 2, №№ 30/31 (2008), 316–17.

Shevelov, George Y. The Ukrainian Language in the First Half of the Twentieth Century, 1900–1941: Its State and Status. Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 1989.

Shkandrij, Myroslav, and Olga Bertelsen. “The Soviet Regime’s National Operations in Ukraine, 1929–1934”, Canadian Slavonic Papers 55, nos. 3/4 (September-December 2013), 160–83.

Шлихтер, Александр. “Борьба за хлеб на Украине в 1919 году”, Літопис революції: Журнал історії КП(б)У та Жовтневої революції на Україні 2, № 29.

Sholokhov, Mikhail. Virgin Soil Upturned, trans. Stephen Garry. London: W. & J. Mackay, 1977.

Sipko, S. “A Report for the Holodomor Research and Education Consortium”, n.p., 2013.

Смолій, Валерій А. та ін. “Українізація” 1920–1930-х років: передумови, здобутки, уроки. Київ: Інститут історії України НАН України, 2003.

Snyder, Timothy. Black Earth: The Holocaust as History and Warning. New York: Tim Duggan Books, 2015.

Snyder, Timothy. Bloodlands: Europe Between Hitler and Stalin. New York: Basic Books, 2010.

Snyder, Timothy. Sketches from a Secret War: A Polish Artist’s Mission to Liberate Soviet Ukraine. New Haven, CT: Yale University Press, 2005.

Snyder, Timothy, and Ray Brandon. Stalin and Europe: Imitation and Domination, 1928–1953. Oxford: Oxford University Press, 2014.

Сосновий, C. “Правда про великий голод на Україні в 1932–1933 роках”, Українські вісті (7 лютого 1948).

Subtelny, Orest. Ukraine: A History. Toronto: University of Toronto Press, 1988.

Sysyn, Frank. “The Ukrainian Famine of 1932–33: The Role of the Ukrainian Diaspora in Research and Public Discussion”, Studies in Comparative Genocide, eds. Levon Chorbajian and George Shirinian. New York: St. Martin’s Press, 1999.

Sysyn, Frank. “Thirty Years of Research on the Holodomor: A Balance Sheet”, Contextualizing the Holodomor: The Impact of Thirty Years of Ukrainian Famine Studies, eds. Frank Sysyn and Andrij Makuch. Toronto: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 2015.

Taylor, Sally J. Stalin’s Apologist: Walter Duranty, the New York Times’s Man in Moscow. New York: Oxford University Press, 1990.

Thevenin, Etienne. “France, Germany and Austria Facing the Famine of 1932–1933 in Ukraine”, presented at the James Mace Memorial Panel, IAUS Congress, Donetsk, Ukraine, 6 June 2005.

Tottle, Douglas. Fraud, Famine, and Fascism: The Ukrainian Genocide Myth from Hitler to Harvard. Toronto: Progress Books, 1987.

Tucker, Robert С. Stalin in Power; The Revolution from Above, 1928–1941. New York: W. W. Norton, 1992.

Васильєв, Валерій. “Особливості політики керівництва ВКП(б) в сільському господарстві УРСР (кінець 1933–1934 рр.)”, Український селянин: праці Науково-дослідного Інституту селянства 10 (2006), 342–348.

Васильєв, Валерій. Політичне керівництво УРСР і СРСР: Динаміка відносин центр-субцентр влади, 1917–1938 рр. Київ: Інститут історії України НАН України, 2014.

Васильєв, Валерій, і Юрій І. Шаповал. Командири великого голоду: Поїздки В. Молотова і Л. Кагановича в Україну та на Північний Кавказ, 1932–1933 рр. Київ: Генеза, 2001.

Viola, Lynne. Peasant Rebels Under Stalin: Collectivization and the Culture of Peasant Resistance. Oxford: Oxford University Press, 1996.

Viola, Lynne. The Best Sons of the Fatherland: Workers in the Vanguard of Soviet Collectivization. New York: Oxford University Press, 1987.

Viola, Lynne, and V. P. Danilov, eds. The War Against the Peasantry, 1927–1930: The Tragedy of the Soviet Countryside, trans. Steven Shabad. New Haven, CT: Yale University Press, 2005.

Wolowyna, Oleh, Serhii Plokhy, Nataliia Levchuk, Omelian Rudnytskyi, Pavlo Shevchuk and Alla Kovbasiuk. “Regional Variations of 1932–34 Famine Losses in Ukraine”, Canadian Studies in Population 43, nos. 3/4 (2016), 175–202.

Yevsieieva, Tetiana. “The Activities of Ukraine’s Union of Militant Atheists during the Period of All-Out Collectivization, 1929–1933”, trans. Marta Olynyk. Key Articles on the Holodomor Translated from Ukrainian into English, Holodomor Research and Education Consortium.

Ілюстрації

Було докладено максимальних зусиль для встановлення контакту із власниками прав на ілюстрації, використані в цій книзі. Видавці врахують зауваження читачів і виправлять помилки й неточності у наступних перевиданнях. Наведені нижче числа відповідають номерам фото.

ЦДКФФА України ім. Г. С. Пшеничного: 12, 16, 17, 18, 19, 20, 21.

ЦДКФФА України ім. Г. С. Пшеничного: 13, 14, 15, 24, 25. Раніше опубліковані, Український Інститут Національної пам’яті, В. Ющенко, ред. Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні, Київ: Видавництво ім. Олени Теліги, 2008.

ЦДКФФА України ім. Г. С. Пшеничного: 22, 23. Раніше опубліковані в “Документи органів ВКП(б) та ДПУ УСРР про настрої і моделі поведінки партійно-радянських працівників у республіці, 1932–33 рр.”, під ред. В. Васильєв, С. Кокін та Н. Верт, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ 1–2, фото 40–1 (2013).

Віденський Єпархіальний архів (Diözesanarchive, Vienna): 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34 35, 36, 37, 38, 45. З дозволу Самари Пірс (Samara Pearce), родички Александра Віненберґера.

ГДА СБУ: 39, 40. Раніше опубліковані у книзі Розсекречена пам’ять: Голодомор 1932–1933 років в Україні в документах ГПУ-НКВД, упоряд. В. Борисенко, Київ: Стилос, 2007.

Британська бібліотека (British Library), Лондон: 42. © British Library Board / Bridgeman Images. На ілюстрації 44 стовпці статті зняти подано разом для розміщення на одній сторінці.

Мапу 4 адаптовано з проекту “МАПА. Цифровий Атлас України” Українського наукового інституті Гарвардського університету.

1. «Однині Українська Народня Республіка стає самостійною, ні від кого незалежною Вільною Суверенною Державою Українського Народу». Центральна Рада проголошує незалежність України, Четвертий Універсал, 9 січня 1918 року.

НАЦІОНАЛЬНЕ ВІДРОДЖЕННЯ

2. Графік Георгій Нарбут, творець українських державного герба й печатки, грошових купюр і поштових марок, а також цієї обкладинки журналу історії, літератури й культури «Наше Минуле».

3. Демонстрація за незалежність у 1917 році на Хрещатику — місці масових виступів у 2014 році.

4. Михайло Грушевський, один з очільників українського національного відродження.

5. Обкладинка його знакової праці «Історія України» [«Ілюстрована історія України»], виданої в 1917 році.

НАЦІОНАЛІСТИ Й АНАРХІСТИ

6. Голова Директорії УНР Симон Петлюра (в центрі праворуч) з польським лідером Юзефом Пілсудським (в центрі ліворуч), Станиславів, 1920 рік. Спогади про польсько-український альянс переслідували Сталіна багато років.

7. Нестор Махно. Його Чорна Гвардія анархістів воювала як з українськими військами, так і з арміями більшовиків і білих.

8. Павло Скоропадський (в центрі) взяв козацьке звання гетьмана та за підтримки німців керував Україною в 1918 році.

КОМУНІСТИ

9. Олександр Шумський, лідер партії боротьбистів, приєднався до більшовиків, але був виключений з КП(б)У за націоналізм. Після голоду його заарештували.

10. Микола Скрипник, відомий «націонал-комуніст», під час голоду покінчив життя самогубством.

11. Григорій Петровський з піонером, який пов’язує йому піонерську краватку. Під час голоду очолював Всеукраїнський центральний виконавчий комітет (ВУЦВК).

12. Всеволод Балицький, голова Державного політичного управління (ДПУ) в УСРР під час голоду.

РОЗКУРКУЛЕННЯ

13. Розпродаж майна розкуркулених селян.

14. Сім’я «куркулів» на шляху до вигнання.

15. Конфіскація ікон, Харків.

16. Демонтовані церковні дзвони, Житомир. Невдовзі їх переплавили.

17. Селяни біля руїн спаленої хати.

18. Зразкова колективізація: жінки голосують за вступ до колгоспу.

КОЛЕКТИВІЗАЦІЯ, ОФІЦІЙНА ВЕРСІЯ

19. Селяни слухають радіо на перепочинку під час польових робіт.

20. Селянська родина читає газету «Правда».

21. Жінки перебирають помідори.

22. Робітники з місцевої фабрики «добровільно» допомагають збирати врожай.

ХЛІБОЗАГОТІВЛІ

23. Бригада активістів знайшла закопане зерно. Деякі з них тримають металеві щупи, котрі використовували під час обшуків.

24. Бригада активістів хвалиться знайденим: мішки зі збіжжям і кукурудза.

25. Об’їжчик пильнує врожай.

26. Охоронець з рушницею біля зерносховища.

ГОЛОД, ХАРКІВСЬКА ОБЛАСТЬ, ВЕСНА 1933 РОКУ

27. Селяни залишають села в пошуках їжі.

28. Покинута селянська хата.

29. Голодні при дорозі.

30. Голодні селяни на околиці Харкова.

31. Селянська дівчинка. Одна з найвідоміших світлин Александра Віненберґера.

32. Черги біля магазину «Торгзін» у Харкові.

33. Черги біля магазину «Торгзін» у Харкові.

ГОЛОД, ХАРКІВ, ВЕСНА 1933

НАСЛІДКИ

38-39. Віненберґер зробив знімки ще живого чоловіка, і невдовзі — мертвого.

40. Дві світлини Миколи Боканя з Батурина Чернігівської області, збережені в його архівно-кримінальній справі. На першій (квітень 1933 року) напис: «300 днів (триста!) без скибки хліба до убогого обіду».

41. Друга світлина Микола Боканя (липень 1933 року), напис: «Спогад про Костю, котрий помер від голоду. 10|VII-1933 р.». Бокань та його син були заарештовані за документування Голодомору. Обидва загинули в ГУЛАЗі.

ЗАХІДНА ПРЕСА

42. Ґарет Джонс, Evening Standard, 31 березня 1933 року.

43. Волтер Дюранті (в центрі праворуч) за розкішним обідом у своїй московській квартирі.

44. Волтер Дюранті, New York Times, 31 березня 1933 року.

45. Переможці: Каганович, Сталін, Постишев, Ворошилов, 1934 рік.

46. Масове поховання на околиці Харкова, 1933 рік.

Примітки

1

Голод в СССР: 1929–1934, Россия XX век, в кн. Кондрашин та ін., ред., том 1 (Москва: Международный фонд “Демократия”, 2011), 163–5; цит. В. С. Лозицький, Голодомор 1932–1933 років: злочин влади — трагедія народу: документи і матеріали (Київ: Генеза, 2008), 37–40.

2

ЦДАГОУ, 1/20/5254 (1932), 1–16, у кн. Р. Я. Пиріг, упоряд., Голодомор 1932–1933 років в Україні: документи і матеріали (Київ: Видавничий дім “Києво-Могилянська академія”, 2007), 130.

3

Голодомор 1932–1933 років в Україні: документи і матеріали, 134.

4

Слово “Голодомор” з’явилося в публікаціях української діаспори в Чеській республіці в 1930-х роках. Цілком можливо, що в Україні вперше слово “Голодомор” публічно вжито Олексієм Мусієнком у промові на зборах парторганізації київського відділення Спілки письменників України, див. Літературна Україна (18 лютого 1988 року).

5

Н. Boriak, “Sources and Resources on the Famine in Ukraine’s Archival System”, Harvard Ukrainian Studies 27 (2004–5), 117–47.

6

A. Graziosi, “The Soviet 1931–1933 Famines and the Ukrainian Holodomor: Is a New Interpretation Possible, and What Would Its Consequences Be?”, Harvard Ukrainian Studies 27, no. 1/4 (2004), 100.

7

Тетяна Боряк резюмувала їх важливість у своїй книзі: 1933: “І чого ви ще живі?” (Київ: Кліо; НАН України, 2016), 720.

8

Boriak, “Sources and Resources”, 117–47.

9

Тарас Шевченко, “Заповіт”, публ. Selected Poetry, пер. John Weir (Київ: Україна, 1977), 198, InfoUkes, дата звернення 2017.

10

Николай Гоголь, Арабески, пер. Alexander Tulloch, Ann Arbor (MI: Ardis, 1982), 104.

11

И. M. Долгоруков, “Славны бубны за горами, или путешествие моё кое-куда 1810 года: Сочинение Князя Ивана Михайловича Долгорука-го с предисловием О. М. Бодянскаго” Чтения в Императорском обще-стве Истории и Древностей Российских при Московском университете 2 (Апрель-июнь, 1869): глава II: “Материалы отечественные”, 46.

12

Serhiy Bilenky, Romantic Nationalism in Eastern Europe: Russian, Polish and Ukrainian Political Imaginations (Stanford, CA: Stanford University Press, 2012), 96–7.

13

Serhiy Bilenky, Romantic Nationalism in Eastern Europe: Russian, Polish and Ukrainian Political Imaginations, 244, цит.: рец. Белинського на працю “История Малороссии” Николая Маркевича, В. Г. Белинский, Полное собрание сочинений, том 7 (Москва: Издательство Академии наук, 1953), 60.

14

Александра Ефименко, Южная Русь: Очерки, исследования и заметки, т. 2 (Санкт-Петербург: б.в., 1905), 219.

15

George Y. Shevelov, The Ukrainian Language in the First Half of the Twentieth Century, 1900–1941: Its State and Status (Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 1989), 54.

16

Paul Robert Magocsi, A History of Ukraine: The Land and its Peoples, 2nd edn (Toronto: University of Toronto Press, 2010), 17.

17

Опис з Трилогії Генрика Сенкевича, серії написаних у XIX столітті повістей, події яких розгортались на землях сучасної України. На опис автором країни справили враження подорожі до Сполучених Штатів Америки.

18

Serhii Plokhy, The Gates of Europe: A History of Ukraine (New York: Basic Books, 2015), 9.

19

Serhii Plokhy, The Gates of Europe: A History of Ukraine, 69.

20

Voltaire, Histoire de Charles XII roy de Suède, vol. 1 (Basel: Revis, 1756), 171.

21

Шевченко, “Заповіт”, 198, InfoUkes, дата звернення 2017.

22

Magocsi, A History of Ukraine, 364.

23

Українська ідентичність і мовне питання в Російській імперії: спроба державного регулювання (1847–1914): збірник документів і матеріалів, в кн. Геннадій Боряк, ред. (Київ: Інститут історії України НАН України, 2013), 3.

24

Bohdan Krawchenko, Social Change and National Consciousness in Twentieth-Century Ukraine (Edmonton, Alberta: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 1987), 24.

25

Francis William Wcisło, “Soslovie or Class? Bureaucratic Reformers and Provincial Gentry in Conflict, 1906–1908”, Russian Review 47, no. 1 (1988), 1–24, особливо 4; публ. Andrea Graziosi, Stalinism, Collectivization and the Great Famine, in Holodomor Series (Cambridge, MA: Ukrainian Studies Fund, 2009), 9–10.

26

Про українське національне відродження див. Orest Subtelny, Ukraine: A History (Toronto: University of Toronto Press, 1988), 221–42; Magocsi, A History of Ukraine, 467–88; Plokhy, The Gates of Europe, 147–98.

27

Андреа Грациози, Большевики и крестьяне на Украине, 1918–1919 годы (Москва: АИРО-XX, 1997), 19–21.

28

Hiroaki Kuromiya, Freedom and Terror in the Donbas: A Ukrainian-Russian Borderland, 1870s–1990s (Cambridge: Cambridge University Press, 1998), 43.

29

Graziosi, Stalinism, Collectivization and the Great Famine, 9–10; Plokhy, The Gates of Europe, 192–3.

30

Richard Pipes, “Introduction”, in Taras Hunczak, ed., The Ukraine, 1917–1921: A Study in Revolution (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1977), 3.

31

Robert Paul Browder, Alexander F. Kerensky, eds. The Russian Provisional Government, 1917: Documents (Stanford, CA: Stanford University Press, 1961), 383–5.

32

Лев Троцкий. Сочинения, Серия 1: Историческое подготовление Октября, том. 3:2 (Москва: Госиздат, 1925), 202.

33

Victor Chernov, The Great Russian Revolution, trans. Philip Mosely (New Haven, CT: Yale University Press, 1936, rpt. New York: Russell and Russell, 1966), 266–7; Thomas M. Prymak, Mykhailo Hrushevsky. The Politics of National Culture (Toronto: University of Toronto Press, 1987), 128–9; Serhiy Plokhy, Unmaking Imperial Russia: Mykhailo Hrushevsky and the Writing of Ukrainian History (Toronto: University of Toronto Press, 2005), 17–91.

34

Prymak, Mykhailo Hrushevsky, 129.

35

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 80.

36

Plokhy, The Gates of Europe, 207.

37

Усі дати, вказані в цьому розділі, ґрунтуються на Григоріанському календарі (за новим стилем), прийнятому в лютому 1918-го.

38

Subtelny, Ukraine: A History, 340.

39

Plokhy, The Gates of Europe, 206.

40

“Перший Універсал Української Центральної Ради”, цит. Magocsi, A History of Ukraine, 473.

41

“Третій Універсал Української Центральної Ради”, цит. Magocsi, A History of Ukraine, 480.

42

О. Figes, A People’s Tragedy: The Russian Revolution, 1891–1924 (London: Pimlico, 1997), 79.

43

Shevelov, The Ukrainian Language in the First Half of the Twentieth Century, 78–9.

44

Mark von Hagen, “The Entangled Eastern Front and the Making of the Ukrainian State: A Forgotten Peace, a Forgotten War and Nation-Building, 1917–1918” (неопублікована доповідь на конференції), 9; George А. Brinkley, “Allied Policy and French Intervention in the Ukraine, 1917–1920”, в кн. Hunczak, ed., The Ukraine, 323–51.

45

Von Hagen, “The Entangled Eastern Fron”, 18.

46

Mikhail Bulgakov, The White Guard, trans. Marian Schwartz (New Haven, CT: Yale University Press, 2008), 54.

47

Mikhail Bulgakov, The White Guard, 67.

48

Arthur Е. Adams, Bolsheviks in the Ukraine: The Second Campaign, 1918–1919 (New Haven, CT: Yale University Press, 1963), 11.

49

Bulgakov, The White Guard, 76.

50

Сергій Єфремов, Щоденники, 1923–1929 (Київ: Газета “Рада”, 1997), 379–80.

51

Yuri Shapoval, “The Symon Petliura Whom We Still Do Not Understand”, День 18, остання редакція 6 червня 2006, Ukemonde.com, дата звернення 2017.

52

Алексей Александрович Голденвейзер, “Из киевских воспоминаний, 1917–21”, И. В. Гессен, ред., Архив русской революции, том 6. (Берлин, 1922), 161–303.

53

Adams, Bolsheviks in the Ukraine, 81.

54

Гольденвейзер, “Из киевских воспоминаний”, 230–34.

55

Гольденвейзер, “Из киевских воспоминаний”, 232.

56

Bulgakov, The White Guard, 59.

57

Richard Pipes, The Formation of the Soviet Union, rev. edn. (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1997), 137.

58

Prymak, Mykhailo Hrushevsky, 163.

59

Голденвейзер, “Из киевских воспоминаний”, 234.

60

Валерій Васильєв, Політичне керівництво УРСР і СРСР: динаміка відносин центр-субцентр влади, 1917–1938 (Київ: Інститут історії України НАН України, 2014), 53–93; Jurij Borys, The Sovietization of Ukraine 1917–1923: The Communist Doctrine and Practice of National Self-Determination (Edmonton, Alberta: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 1980), 129.

61

Грациози, Большевики и крестьяне на Украине, 20–1.

62

Це питання також порушується в праці Анни Процик, Russian Nationalism and Ukraine: The Nationality Policy of the Volunteer Army During the Civil War (Edmonton, Alberta: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 1995).

63

Karl Marx, “The 18th Brumaire of Louis Bonapart”, in Karl Marx and Friedrich Engels: Selected Works, vol. 1 (Moscow: Progress Publishers, 1968), 394–488.

64

V. I. Lenin, Collected Works, vol. 10 (Moscow: Progress Publishers, 1965), 40–3.

65

Karl Marx, The Communist Manifesto (Charleston, SC: Filiquarian Publishing, 2005), 32.

66

Borys, The Sovietization of Ukraine, 30–1.

67

Borys, The Sovietization of Ukraine, 121–38.

68

Josef Stalin, Works, vol. 2 (Moscow: Foreign Languages Publishing House, 1954), 303, Marxists Internet Archive, дата звернення 2017. Уперше опубліковано під назвою “Национальный вопрос и социал-демократия”, Просвещение 3–5 (Березень-травень, 1913).

69

Stalin, “Concerning the National Question in Yugoslavia, Speech Delivered in the Yugoslav Commission of the ECCI, March 30, 1925”, Stalin, Works, vol. 7, 71–2.

70

Steven Kotkin, Stalin: Paradoxes of Power, vol. 1 (New York: Penguin Press, 2014), 117.

71

25 жовтня, відповідно до Юліанського календаря, яким користувалися в царській Росії; 7 листопада, згідно з Григоріанським календарем, прийнятим у Росії 1918 року.

72

Borys, The Sovietization of Ukraine, 174–5; Yaroslav Bilinsky, “The Communist Takeover of Ukraine”, in Hunczak, ed., The Ukraine, 113; Вони посилаються на статтю в газеті “Правда”, 18 грудня 1917 року (за новим календарем).

73

Ця політика стала провісником дій уряду Росії у 2014 році; Bilinsky, “The Communist Takeover of Ukraine”, 113.

74

Borys, The Sovietization of Ukraine, 183; John Reshetar, “The Communist Party of Ukraine and its Role in the Ukrainian Revolution”, in Hunczak, ed., The Ukraine, 170–1.

75

Borys, The Sovietization of Ukraine, 79; Reshetar, “The Communist Party of Ukraine”, 173–4; James Mace, Communism and the Dilemmas of National Liberation: National Communism in Soviet Ukraine, 1918–1933 (Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 1983), 27.

76

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 84–5.

77

Mace, Communism and the Dilemmas of National Liberation, 26.

78

H. И. Супруненко, Очерки истории Гражданской войны и иностранной военной интервенции на Украине (Москва: Наука, 1966), 16.

79

Телеграмма В. И. Ленина В. А. Антонову-Овсиенко и Г. К. Орджоникидзе 15 января 1918, публ. В. И. Ленин, Полное собрание сочинений, том 50 (Москва: Политиздат, 1970), 30.

80

Roy A. Medvedev, Let History Judge: The Origins and Consequences of Stalinism, first published 1969, rev. and expanded edn, ed. and trans. George Shriver (Oxford: Oxford University Press, 1989), 50.

81

Супруненко, Очерки истории Гражданской войны, 34–5.

82

Borys, The Sovietization of Ukraine, 205–6.

83

Borys, The Sovietization of Ukraine, 215.

84

Adams, Bolsheviks in the Ukraine, 100.

85

Borys, The Sovietization of Ukraine, 221.

86

Як це відбулося пояснюється в кн. Peter Holquist, Making War, Forging Revolution: Russia’s Continuum of Crisis, 1914–1921 (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2002), 16–46.

87

M. Philips Price, My Reminiscences of the Russian Revolution (London: George Allen & Unwin, 1921), 12–16.

88

M. Philips Price, My Reminiscences of the Russian Revolution, 78.

89

M. Philips Price, My Reminiscences of the Russian Revolution, 12–16.

90

George Seldes, You Can’t Print That: The Truth Behind the News, 1918–1928 (New York: Payson & Clark, 1929), 230.

91

Francis Conte, Christian Rakovski, 1873–1941: A Political Biography (Boulder, CO: East European Monographs, 1989), 109, цит. Протоколы VIII Конференции РКП(б): 3 декабря 1919 (Москва: б.м., 1919).

92

Александр Шлихтер, “Борьба за хлеб на Украине в 1919 году”. Літопис революції: Журнал історії КП(б)У та Жовтневої революції на Україні 2, № 29 (Березень-квітень, 1928), 97.

93

Holquist, Making War, Forging Revolution, 96.

94

Holquist, Making War, Forging Revolution, 248.

95

Alan M. Ball, Russia’s Last Capitalists: The Nepmen, 1921–29 (Berkeley, CA: University of California Press, 1987), 6.

96

Boris Pasternak, Doctor Zhivago, trans. Richard Pevear and Larissa Volokhonsky (New York: Pantheon Books, 2010), 175.

97

Bertrand Patenaude, The Big Show in Bololand: The American Relief Expedition to Soviet Russia in the Famine of 1921 (Stanford, CA: Stanford University Press, 2002), 18–9.

98

Ball, Russia’s Last Capitalists, 4.

99

Isaac Deutscher, Stalin: A Political Biography (London: Oxford University Press, 1949), 195.

100

Price, My Reminiscences of the Russian Revolution, 224.

101

Price, My Reminiscences of the Russian Revolution, 260, 308.

102

Gennadii Bordyugov, “The Policy and Regime of Extraordinary Measures in Russia under Lenin and Stalin”, in Europe-Asia Studies 47, no. 4 (June 1995), 617.

103

Васильєв, Політичне керівництво УРСР і СРСР, 64–9. Васильєв також наголошує важливість подій у Царицині (нині Волгоград) в подальшій політиці Сталіна.

104

Oleg V. Khlevniuk, Stalin: New Biography of a Dictator, trans. Nora Seligman Favorov (New Haven, CT: Yale University Press, 2015), 55–7.

105

Khlevniuk, Stalin, 57–9.

106

Deutscher, Stalin, 204.

107

Павло Христюк, Українська революція: замітки і матеріали до історії української революції 1917–1920, том 2 (Відень: б. в., 1921), 136.

108

Історія українського селянства: Нариси в 2-х т., В. М. Литвин, ред., т. 2 (Київ: Наукова думка, 2006), 57.

109

О. С. Рубльов, О. П. Реєнт, Українські визвольні змагання, 1917–1921, т. 10 (Київ: Альтернативи, 1999), 199–205.

110

Borys, The Sovietization of Ukraine, 235.

111

Adams, Bolsheviks in the Ukraine, 131–2.

112

Сергійчук та ін., упоряд., Український хліб на експорт: 1932–1933 (Київ: ПП “Сергійчук М. І.”, 2006), 3.

113

Шлихтер, “Борьба за хлеб на Украине”, 135.

114

Elias Heifetz, The Slaughter of the jews in the Ukraine in 1919 (New York: Thomas Seltzer, 1921), 58.

115

Leon Trotsky, History of the Russian Revolution, 3 vols., trans. Max Eastman (Chicago, IL: Haymarket Books, 2008), 229.

116

Вільям Нолл, Трансформація громадянського суспільства: усна історія української селянської культури 1920–30-х років (Київ: Родовід, 1999), 115.

117

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 115.

118

James Mace, “The Komitety Nezamozhnykh Selyan and the Structure of Soviet Rule in the Ukrainian Countryside, 1920–1933”, Soviet Studies 35, no. 4 (October 1983), 487–503.

119

Йосип Нижник, “Пока резерв”, ЧОІМ АІ-1726/2. Авторка вдячна історикині Олені Лисенко за наданий для цієї роботи неопублікований документ.

120

Шлихтер, “Борьба за хлеб на Украине”, 98.

121

Грациози, Большевики и крестьяне, 135.

122

Price, My Reminiscences of the Russian Revolution, 309–10.

123

Orlando Figes, Peasant Russia, Civil War: The Volga Countryside in Revolution, 1917–1921 (Oxford: Clarendon Press, 1989), 187.

124

Adams, Bolsheviks in the Ukraine, 125–7; Рубльов, Реєнт, Українські визвольні змагання, 199–205.

125

Шлихтер, “Борьба за хлеб на Украине”, 135.

126

Holquist, Making War, Forging Revolution, 175–80.

127

Holquist, Making War, Forging Revolution, 185.

128

Holquist, “Conduct Merciless Mass Terror”: Decossackization on the Don”, 1919, Cahiers du Monde Russe 38, nos. 1–2 (January-June, 1997), 127–62.

129

Шлихтер, Борьба за хлеб на Украине, 135.

130

Adams, Bolsheviks in the Ukraine, 299–300.

131

Bulgakov, The White Guard, 301.

132

N. Sukhogorskaya, “Gulyai-Polye in 1918”, Nestor Makhno Archive, The Nestor Makhno Archive, дата звернення 2016.

133

Leon Trotsky, “Report to the Plenum of the Kharkov Soviet of Workers, Cossacks’ and Peasants’ Deputies, 14 June 1919”, in How the Revolution Armed: The Military Writings and Speeches of Leon Trotsky, vol. 2 (London: New Park Publications, 1979), 278.

134

Peter Arshinov, The History of the Makhnovist Movement (1918–1921), trans. Fredy and Lorraine Perlman (London: Freedom Press, 1974), 87–8.

135

Arshinov, The History of the Makhnovist Movement, 273, цит. листівку “К красноармейцам!”, червень 1920.

136

Stephen Velychenko, Painting Imperialism and Nationalism Red: The Ukrainian Marxist Critique of Russian Communist Rule in Ukraine (Toronto: University of Toronto Press, 2015), 177, цит.: ЦДАГОУ 57/2/398, 12.

137

Heifetz, The Slaughter of the Jews in the Ukraine, 59.

138

Adams, Bolsheviks in the Ukraine, 149–51.

139

М. Кубанин, Махновщина: Крестьянское движение в степной Украине в годы Гражданской войны (Ленинград: Прибой, 1927), 65–6; див. також Adams, Bolsheviks in the Ukraine, 151–2.

140

Кубанин, Махновщина, 68–9.

141

Adams, Bolsheviks in the Ukraine, 299–300.

142

Грациози, Большевики и крестьяне, 148.

143

Шлихтер, Борьба за хлеб на Украине, 106.

144

Рубльов, Реєнт, Українські визвольні змагання, 199–210; Graziosi, Stalinism, Collectivization and the Great Famine, 21–4.

145

Richard Pipes, The Formation of the Soviet Union, 1917–1923 (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1964), 137.

146

Heinrich Epp, “The Day the World Ended: December 7, 1919, Steinbach, Russia”, trans. D. F. Plett, Preservings: Newsletter of the Hanover Steinbach Historical Society, no. 8, part 2 (June 1996), 5–7.

147

Michael Palij, The Anarchism of Nestor Makhno, 1918–1921: An Aspect of the Ukrainian Revolution (Seattle, WA: University of Washington Press, 1976), 187; Рубльов, Реєнт, Українські визвольні змагання, 211–12.

148

Грациози, Большевики и крестьяне, 147.

149

John Ernest Hodgson, With Denikin’s Armies, Being a Description of the Cossack Counter-Revolution in South Russia, 1918–1920 (London: Temple Bar, 1932), 54–5.

150

Рубльов, Реєнт, Українські визвольні змагання, 214–18.

151

Epp, “The Day the World Ended”, 5–7.

152

Hodgson, With Denikin’s Armies, 54–5.

153

Нижник, “Пока резерв”.

154

Нижник, “Пока резерв”.

155

Graziosi, Stalinism, Collectivization and the Great Famine, 24.

156

Володимир Сергійчук, Погроми в Україні в 1914–1920 роках: від штучних стереотипів до гіркої правди, прихованої в радянських архівах (Київ: В-во ім. Олени Теліги, 1998), 62–3, цит. ЦДІАК, 1439/1/1552, 226.

157

Simon Sebag Montefiore, The Romanovs (London: Weidenfeld and Nicolson, 2016), 530.

158

Oleg Budnitskii, Russian Jews Between the Reds and the Whites, 1917–1920 (Philadelphia, PA: University of Pennsylvania Press, 2012), 225.

159

Сергійчук, Погроми в Україні, 20–1.

160

Hodgson, With Denikin’s Armies, 54–5.

161

Henry Abramson, A Prayer for the Government: Ukrainians and Jews in Revolutionary Times, 1917–1920 (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1999), 157.

162

Heifetz, The Slaughter of the Jews in the Ukraine, 37.

163

Heifetz, The Slaughter of the Jews in the Ukraine, 49. Про національну політику Центральної Ради, зокрема в єврейському питанні, див. Т. П. Макаренко, “Єврейські погроми в добу Української революції”, Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету XXXV (2013), 116–19.

164

Сергійчук, Погроми в Україні, 26–30.

165

Nahum Gergel, “The Pogroms in Ukraine in 1918–1921”, YIVO Annual of Jewish Social Science 6 (1951), 245.

166

Heifetz, The Slaughter of the Jews in the Ukraine, 235–6.

167

Сергей Иванович Гусев-Оренбургский, Книга о еврейских погромах на Украине в 1919 г. (Петроград: З. И. Гржебина, 1920), 118–21.

168

Гусев-Оренбургский, Книга о еврейских погромах на Украине в 1919 г, 119–20.

169

Сергійчук, Погроми в Україні, 118–19.

170

Le Comité Commemoratif Simon Petliura, Documents sur les Pogroms en Ukraine et l’assassinat de Simon Petliura à Paris (Paris: Librairie du Trident, 1927); Henry Abramson, A Prayer for the Government: Ukrainians and Jews in Revolutionary Times, 1917–1920 (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1999), 157.

171

Jan Borkowski, ed., Rok 1920: Wojna Polsko-Radziecka we wspomnieniach i innych dokumentach (Warsaw: Państwowy Instytut Wydawniczy, 1990), 128–9.

172

Jozef Piłsudski and Mikhail Nikolaevich Tukhachevskii. Year 1920 and its Climax: Battle of Warsaw During the Polish-Soviet War, 1919–1920 (London: Piłsudski Institute of London, 1972), 13.

173

Adam Zamoyski, Warsaw 1920: Lenin’s Failed Conquest of Europe (London: Harper Perennial, 2009).

174

Borys, The Sovietization of Ukraine, 293–5.

175

Graziosi, Stalinism, Collectivization and the Great Famine, 22–3.

176

Слова Григорія Петровського наведені в кн. Terry Martin, Affirmative Action Empire: Nations and Nationalism in the Soviet Union, 1923–1939 (Ithaca, NY: Cornell University Press), 78.

177

“Letter to Molotov”, 19 March 1922, in R. Pipes, ed. The Unknown Lenin: From the Secret Archive (New Haven, CT: Yale University Press, 1999), 152–3.

178

Quoted in Georg Luckyj, “Mykola Khvylovy, a Defiant Ukrainian Communist”, in Katherine Bliss Eaton, ed., Enemies of the People: The Destruction of Soviet Literary, Theater, and Film Arts in the 1930s. (Evanston, IL: Northwestern University Press, 2002), 170.

179

Станіслав Кульчицький, Голодомор 1932–1933 років як геноцид: труднощі усвідомлення (Київ: Наукова думка, 2008), 51.

180

Владислав Верстюк, “Новий етап революційно-військового протиборства в Україні”, в кн. Володимир Литвин, ред., Україна: політична історія XX — початок XXI ст. (Київ: Парламентське видавництво, 2007), 392–430; Iurii Shapoval, “Vsevolod Balickij, bourreau et victime”, Cahiers du monde russe, vol. 44, nos. 2–3 (2003), 375.

181

Людмила Гриневич, Голод 1928–1929 рр. в радянській Україні (Київ: Інститут історії України НАН України, 2013), 307–8; ЦДАВОУ 2/2/40 (1921), 33; РГВА 40442/3/2 (1920), 16, 25.

182

Н. Н. Fisher, The Famine in Soviet Russia, 1919–1923: The Operations of the American Relief Administration (New York: Macmillan, 1927), 497.

183

Andrea Graziosi, A New, Peculiar State: Explorations in Soviet History (Westport, CT: Praeger, 2000), 75.

184

Сталин, Труды, том. 4, 311.

185

С. В. Яров, “Крестьянские волнения на Северо-Западе советской России в 1918–1919 гг.” в кн. В. П. Данилов, Т. Шанина, ред., Крестьяноведение. Теория. История. Современность. Ежегодник 1996 (Москва: Аспект Пресс, 1996), 134–59.

186

Mace, Communism and the Dilemmas of National Liberation, 67.

187

Graziosi, A New, Peculiar State, 78, цит. кн. В. Данилов, Т. Шанина, ред., Крестьянское восстание в Тамбовской губернии в 1919–1921 гг. Антоновщина: Документы и материалы (Тамбов: Аспект Пресс, 1994), 52–5.

188

ДАЖО (Житомир), Ф. Р. 1520/4828 (1931), 9–16.

189

Richard Pipes, Russia under the Bolshevik Regime (New York: Vintage Books, 1995), 390.

190

ЦДАВОУ, 337/1/8085 (1929), 26.

191

Fisher, The Famine in Soviet Russia, 497.

192

Віталій Петрович Кириленко, “Голод 1921–1923 років у південній Україні” (дисертація, Миколаївський національний університет імені В. О. Сухомлинського, 2015), 158–60.

193

Pipes, Russia under the Bolshevik Regime, 411.

194

Pipes, Russia under the Bolshevik Regime, 412.

195

P. Г. Тикиджьян, T. В. Панкова-Козочкина, “Голод 1921–1922 гг. и 1932–1933 гг. на Юге России: сравнительно-исторический анализ”, в кн. Н. И. Бондаря, О. В. Матвеева, ред… Историческая память населения Юга России о голоде 1932–1933 г.: материалы научно-практической конференции (Краснодар, Издательство “Традиция”, 2009), 84.

196

ЦДАВОУ 337/1/8085 (1929), 27–8.

197

Т. О. Григоренко, “Голод 1921–1923 років на Черкащині”, у зб. Голод в Україні в першій половит XX ст.: причини та наслідки (1921–1923, 1932–1933, 1946–1947): матеріали міжнародної наукової конференції (Київ: 20–21 листопада 2013), 38–9; Кириленко, “Голод 1921–1923 років у Південній Україні’’, 101.

198

ЦДАВОУ 337/1/8085 (1929), 38–40.

199

Donald S. Day, “Woman Reveals Vast Horror of Russian Famine”, Chicago Tribune (15 August 1921), 5.

200

Patenaude, The Big Show in Bololand, 55.

201

Patenaude, The Big Show in Bololand, 59.

202

Про ситуацію на Північному Кавказі див. у кн. Р. Г. Тикиджьян, Т. В. Панкова-Козочкина, “Голод 1921–1922 годов и 1932–1933 годов на юге России”, 85.

203

Таке спостереження робить Бертран Потенод в кн. The Big Show in Bololand, 27.

204

ЦДАГОУ 1/6/29 (1922), 30.

205

ЦДАГОУ 1/6/29 (1922), 27–30.

206

ЦДАГОУ 1/6/29 (1922), 39–41.

207

Pipes, Russia under the Bolshevik Regime, 416.

208

Patenaude, The Big Show in Bololand, 55.

209

Pipes, Russia under the Bolshevik Regime, 417.

210

Pipes, Russia under the Bolshevik Regime, 418–19.

211

Fisher, The Famine in Soviet Russia, 535.

212

Насправді в Україні діяло кілька структур, які опікувалися наданням допомоги голодуючим, один із них — Комітет, який було організовано навесні 1921 р. за участі кількох відомих політиків “небільшовиків”; але цей комітет швидко розпустили і замінили “більш надійним”, проросійським, див. О. М. Мовчан, “Комісії та комітети допомоги голодуючим в УРСР”, Енциклопедія історії України, В. А. Смолій, ред., том 4 (Київ: Наукова думка, 2003–13), 471–73.

213

Станіслав Кульчицький, Ольга Мовчан, Невідомі сторінки голоду 1921–1923 рр. в Україні (Київ: Інститут історії України НАН України, 1993), 26.

214

Ленин, Полное собрание сочинений, том. 45, 302–3.

215

ЦДАГОУ, 1/20/397 (1929), 1–2.

216

Г. В. Журбелюк, “Методика історико-правових досліджень проблем голоду 1921–23 рр. в Україні: Розвінчання міфів”, див. у кн. Голод в Україні в першій половині XX століття, 53.

217

Fisher, The Famine in Soviet Russia, 263.

218

Patenaude, The Big Show in Bololand, 96–9; Fisher, The Famine in Soviet Russia, 250.

219

ЦДАГОУ, 1/6/29/ (1929), 56.

220

О. І. Сирота, “Голод 1921–1923 років в Україні та його руйнівні наслідки для українського народу”, див. Голод в Україні в першій половині XX століття: причини та наслідки (1921–1923, 1932–1933, 1946–1947): матеріали міжнародної наукової конференції (Київ: 20–21 листопада 2013), 146.

221

ЦДАГОУ 1/6/29 (1929), 6; див. також: Patenaude, The Big Show in Bololand, 101.

222

American Joint Distribution Committee online archives, Records of the American Jewish Joint Distribution Committee of the Years 1921–1932, Folder 76, file NY_AR2132_00855, стенограма зборів Європейського Виконавчого Комітету, 12 листопада 1921 року.

223

American Joint Distribution Committee online archives, Records of the American Jewish Joint Distribution Committee of the Years 1921–1932, Folder 49, File NY_AR2132_04249, Letter on behalf of J. H. Cohen.

224

Fisher, The Famine in Soviet Russia, 271–5.

225

Fisher, The Famine in Soviet Russia, 266.

226

Журбелюк, “Методика історико-правових досліджень проблеми голоду 1921–1923 рр. в Україні”, 51–8; Кульчицький, Голодомор 1932–1933 рр. як геноцид, 140–70.

227

Кириленко, “Голод 1921–1923 років у Південній Україні”, 118–29.

228

ЦДАГОУ 1/6/29 (1929), 36–39.

229

ЦДАГОУ 1/6/29 (1929), 16–17.

230

Pipes, ed., The Unknown Lenin, 152–3.

231

Pipes, ed., The Unknown Lenin, 152–3.

232

Pipes, Russia under the Bolshevik Regime, 411.

233

Кириленко, “Голод 1921–1923 років в Південній Україні”, 130–9.

234

Patenaude, The Big Show in Bololand, 197–8.

235

Український голокост 1932–1933: свідчення тих, хто вижив, Юрій Мицик, упоряд., том 6 (Київ: Видавничий дім “Києво-Могилянська академія”, 2008), 599.

236

В. Смолій, ред., “Українізація” 1920–1930-х років: передумови, здобутки, уроки (Київ: Інститут історії України НАН України, 2003), 15.

237

Pipes, Russia under the Bolshevik Regime, 369.

238

Ленин, Полное собрание сочинений, том 33, 62.

239

Martin, The Affirmative Action Empire, 78–9.

240

Hennadii Yefimenko, “Bolshevik Language Policy as a Reflection of the Ideas and Practice of Communist Construction, 1919–1933” The Battle for Ukrainian: A Comparative Perspective, eds. Michael S. Flier and Andrea Graziosi (Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 2017), 173.

241

Yefimenko, “Bolshevik Language Policy”, 170.

242

Yefimenko, “Bolshevik Language Policy”, 170.

243

Ball, Russia’s Last Capitalists, 45–8.

244

Borys, The Sovietization of Ukraine, 249–50.

245

Shevelov, The Ukrainian Language in the First Half of the Twentieth Century, 86.

246

Mace, Communism and the Dilemmas of National Liberation, 197–8.

247

Смолій, ред., “Українізація” 1920–1930-х років, 28, цит. Десятый съезд РКП(б): Стеног. отчет (Москва, 1963), 202–3.

248

Боротьбисти — українські ліві есери, деякі з них пізніше вступили до КП(б)У; ліві соціал-демократи створили Українську Комуністичну партію (укапістів), що існувала до 1925 року.

249

Mace, Communism and the Dilemmas of National Liberation, 89, А. І. Бич-кова, ред., Культурне будівництво в Українській РСР, червень 1941–1950 рр.: збірник документів і матеріалів, том 1 (Київ: Наукова думка, 1989), 229–32, 242–7.

250

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 225.

251

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 216–31; Prymak, Mykhailo Hrushevsky, 208–12.

252

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 234; Prymak, Mykhailo Hrushevsky, 208–12.

253

Iurii I. Shapoval, “The Mechanisms of the Informational Activity of the GPU-NKVD”, Cahiers du monde russe 22 (April-December 2001), 207–30.

254

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 266.

255

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 233; Prymak, Mykhailo Hrushevsky, 208–12.

256

Prymak, Mykhailo Hrushevsky, 212.

257

Natella Voiskounski, “A Renaissance Assassinated”, Galeriya 2 (2012) (35).

258

George S. Luckyj, Literary Politics in the Soviet Ukraine, 1917–1934 (New York: Columbia University Press, 1990), 47–9.

259

Olga Bertelsen, “The House of Writers in Ukraine, the 1930s: Conceived, Lived, Perceived”, The Carl Beck Papers in Russian and East European Studies 2302 (2013): 13–4.

260

Shevelov, The Ukrainian Language in the First Half of the Twentieth Century, 131–6.

261

Martin, The Affirmative Action Empire, 213, 281.

262

Martin, The Affirmative Action Empire, 282–5.

263

Matthew Pauly, Breaking the Tongue: Language, Education, and Power in Soviet Ukraine, 1923–1934 (Toronto: University of Toronto Press, 2014), 66–7.

264

Смолій, ред., “Українізація” 1920–1930-х років, 7–8.

265

Pauly, Breaking the Tongue, 4.

266

Petro G. Grigorenko, Memoirs, trans. Thomas R. Whitney (New York: W. W. Norton, 1982), 14.

267

Petro G. Grigorenko, Memoirs, 15–16.

268

Hiroaki Kuromiya, The Voices of the Dead: Stalin’s Great Terror in the 1930s. (New Haven, CT: Yale University Press, 2007), 108–9.

269

Pauly, Breaking the Tongue, 60–1.

270

Pauly, Breaking the Tongue, 259–63.

271

Pauly, Breaking the Tongue, 146.

272

Pauly, Breaking the Tongue, 229–30.

273

При підготовці цього розділу використано праці: Iurii Shapoval, “Vsevolod Balickij, bourreau et victime”, Ю. Шаповал, В. Пристайно, В. Золотарьов, ЧК-ГПУ-НКВД в Україні: особи, факти, документи (Київ: Абрис, 1997), 25–43.

274

Iurii Shapoval, “Vsevolod Balickij, bourreau et victime”, 373.

275

Iurii Shapoval, “Vsevolod Balickij, bourreau et victime”, 376.

276

ДПУ (Державне Політичне Управління) — спеціальна служба, створена постановою ВУЦВК у березні 1922 року в складі Народного комісаріату внутрішніх справ УСРР. З листопада 1923 року — складова ОГПУ (Об’єднаного державного політичного управління) при Раді народних комісарів СРСР. Обидві назви і досі часто використовуються, щоб описати таємну поліцію в цю епоху, перш ніж у 1934 році їх знову було перейменовано. Для спрощення й полегшення розуміння в цій книзі використовуються визначення ОГПУ та ДПУ.

277

Lynn Viola, V. Р. Danilov, N. A. Ivnitskii and Denis Kozlov, The War Against the Peasantry, 1927–1930: The Tragedy of the Soviet Countryside, trans. Steven Shabad (New Haven, CT: Yale University Press, 2005), 22–3.

278

Elena Osokina, Our Daily Bread: Socialist Distribution and the Art of Survival in Stalin’s Russia, 1927–1941, trans. Kate Transchel and Greta Bucher (London and New York: Routledge, 2005), 16.

279

ЦДАВОУ, 337/1/8085 (1929), 61–76.

280

E. H. Carr and R. W. Davies, A History of Soviet Russia: Foundations of a Planned Economy, 1926–1929, vol. 1 (London: Macmillan, 1978), 943, таблиця 7; Kotkin, Stalin: Paradoxes of Power, 662.

281

ЦА ФСБ РФ, 2/5/386 (1928), 1–3, 15–45, цит. Viola et al., The War Against the Peasantry, 34–44.

282

Paul Scheffer, Seven Years in Soviet Russia, trans. Arthur Livingstone (New York: Macmillan, 1932), 64.

283

Eugene Lyons, Assignment in Utopia (New York: Harcourt, Brace, 1937), 97.

284

ЦА ФСБ РФ, 66/1/174 (1927), 162, цит. Viola et al., The War Against the Peasantry, 22–3.

285

Christopher Andrew and Vasili Mitrokhin, The Mitrokhin Archive: The KGB in Europe and the West (London: Allen Lane, 1999, 48–9), цит. Christopher Andrew, Oleg Gordievsky, KGB: The Inside Story of its Foreign Operations from Lenin to Gorbachev (London: Sceptre, 1991), 126, Roger Faligot and Remi Kauffer, As-tu vu Crémet? (Paris: Seuil, 1991).

286

Timothy Snyder, Sketches from a Secret War: A Polish Artist’s Mission to Liberate Soviet Ukraine (New Haven, CT: Yale University Press, 2005), 45–8.

287

James Harris, The Great Fear: Stalin’s Terror of the 1930s (Oxford: Oxford University Press, 2016), 106–7.

288

Robert Tucker, Stalin in Power: The Revolution from Above, 1928–1941 (New York: W. W. Norton, 1992), 75.

289

Liudmyla Hrynevych, “The Price of Stalin’s ‘Revolution from Above’: Anticipation of War among the Ukrainian Peasantry”, trans. Marta Olynyk, Key Articles on the Holodomor Translated from Ukrainian into English, Holodomor Research and Education Consortium, дата звернення 2017.

290

ЦА ФСБ РФ, 2/6/567 (1927), 1–5, цит. Viola et al., The War Against the Peasantry, 32.

291

РДАСПІ, 17/3/666 (1927), 10–12, цит. Viola et al., The War Against the Peasantry, 32–4.

292

РЦЗВДНІ, 17/3/667 (1928), 10–12, Трагедия советской деревни. Коллективизация и раскулачивание: документы и материалы в 5 томах, 1927–1933, В. Данилов, Р. Меннинг, Л. Виола, ред., том 1 (Москва: Российская политэнциклопедия, 1999), 136–7.

293

Економічна історія України: Історико-економічне дослідження, В. Литвин, ред., том 2 (Київ: Інститут історії України НАН України, 2011), 223–4.

294

Известия ЦК КПСС, 1991, № 5 (1928), 195–6, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 1, 147.

295

ЦА ФСБ РФ, 2/6/53 (1928), 87–94, в кн. А. Берелович, В. Данилов, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, 1918–1939: документы и материалы в 4-х томах, том 2 (Москва: РОССПЭН, 1998–2005), 655–6.

296

ЦА ФСБ РФ, 2/6/567 (1928), 109–13, в кн. А. Берелович, В. Данилов, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, 1918–1939, том 2, 653–4.

297

Известия ЦК КПСС, 1991, № 5 (1928), 201–2, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 1, 156–7.

298

ЦА ФСБ РФ, 2/6/596 (1928), 150–1, в кн. А. Берелович, В. Данилов, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 2, 661–3.

299

Maurice Hindus, Red Bread: Collectivization in a Russian Village (Bloomington, IN: Indiana University Press, 1988), 60.

300

Maurice Hindus, Red Bread: Collectivization in a Russian Village, 159.

301

Mikhail Sholokhov, Virgin Soil Upturned, trans. Stephen Garry (London: W.&J. Mackay, 1977), 23.

302

Steven Kotkin, Stalin: Paradoxes of Power, vol. 1, 672, цит. Известия ЦК КПСС, 1991, № 6, 203–5, РДАСПІ, 558/11/118, 23–6.

303

R. W. Davies, The Soviet Collective Farm, 1929–1930 (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1980), 71.

304

Harris, The Great Fear, 86.

305

Khlevniuk, Stalin: New Biography of a Dictator, 103.

306

Известия ЦК КПСС, 1991, № 7 (1928), 179, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 1, 158.

307

J. Arch Getty, Oleg V. Naumov, The Road to Terror: Stalin and the Self-Destruction of the Bolsheviks, 1932–1939 (New Haven, CT: Yale University Press), 41.

308

РЦЗВДНІ 17/2/375 частина II (1928), 50–66, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 1, 272–355, 319–54.

309

V. Р. Danilov, “Bukharin and the Countryside”, in A. Kemp-Welch, ed., The Ideas of Nikolai Bukharin (Oxford: Oxford University Press, 1992), 76.

310

Martin, The Affirmative Action Empire, 23, 75–124.

311

Микола Хвильовий, Культурне відродження в Україні: полемічні памфлети, 1925–1926, пер. та ред. Мирослава Шкандрія (Едмонтон, Альберта: Канадійський інститут українських студій, 1986), 222; також цит. Martin, The Affirmative Action Empire, 215.

312

Bertelsen, “The House of Writers in Ukraine”, 4.

313

Martin, The Affirmative Action Empire, 288; ЦА ФСБ РФ, 2/7/525 (1928), 126–7, в кн. А. Берелович, В. Данилов, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 2, 817.

314

Martin, The Affirmative Action Empire, 212, 215–16, 224.

315

Сталин, Труды, том 8, 162.

316

Iurii Shapoval, “Vsevolod Balickij, bourreau et victime”, 379–80, 392.

317

Українська інтелігенція і влада: зведення секретного відділу ДПУ УСРР 1927–1929 рр., В. Даниленко, ред., (Київ: Темпора, 2012), 25–8.

318

Юрій Шаповал, “Життя та смерть Миколи Хвильового: в світлі розсекречених документів ГПУ”, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ, том 2, № 30/31 (2008), 316–7.

319

Martin, The Affirmative Action Empire, 224.

320

Martin, The Affirmative Action Empire, 225.

321

Iurii Shapoval, “Vsevolod Balickij, bourreau et victime”, 383, матеріали з ДВА СБУ, Київ, ФПІ, 1.2.

322

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 262–3.

323

Шаповал, “Механізми інформаційної активності ГПУ-НКВД”, 207–8.

324

Mace, Communism and the Dilemmas of National Liberation, 114.

325

Lyons, Assignment in Utopia, 115.

326

Lyons, Assignment in Utopia, 116–7.

327

Stephen Kotkin, Stalin: Paradoxes of Power, праця містить вдалий аналіз Шахтинського показового процесу, 687–704.

328

Sheila Fitzpatrick, Education and Social Mobility in the Soviet Union, 1921–1934 (Cambridge: Cambridge University Press), 113.

329

Усі жертви були реабілітовані 1989 року, після того, як визнали, що справа була сфабрикована, див. Iurii Shapoval, “The Case of the ‘Union for the Liberation of the Ukraine’: A Prelude to the Holodomor?”, Holodomor Studies 2, № 2 (Summer-Autumn, 2010), 163; про “СВУ” див. Alexander Motyl, The Turn to the Right: The Ideological Origins and Development of Ukrainian Nationalism, 1919–1929 (New York: Columbia University Press, 1980), 10–11.

330

Olga Bertelsen, Myroslav Shkandrij, “The Secret Police and the Campaign against Galicians in Soviet Ukraine, 1929–1934”, Nationalities Papers: The Journal of Nationalism and Ethnicity 42, no. 1 (2014), 37–62.

331

Iurii Shapoval, “The Case of the ‘Union for the Liberation of the Ukraine’: A Prelude to the Holodomor?”, 158–60.

332

Mace, Communism and the Dilemmas of National Liberation, 275.

333

Pauly, Breaking the Tongue, 261–3.

334

ГДА СБУ, 13/370/9/142–55, цит. Даниленко, Українська інтелігенція і влада, 470–1.

335

І. М. Прельовська, Джерела з історії Української Автокефальної Православної Церкви, 1921–1930 — Української Православної Церкви, 1930–1939 (Київ: Інститут української археографії та джерелознавства ім. М. Грушевського, 2013), 498–9.

336

Iurii Shapoval, “The Case of the ‘Union for the Liberation of the Ukraine’: A Prelude to the Holodomor?”, 157–8.

337

Shapoval, “The Case of the ‘Union for the Liberation of the Ukraine’, 172.

338

Shapoval, “The Case of the ‘Union for the Liberation of the Ukraine’, 166–7.

339

Kost Turkalo, “The SVU Trial”, in S. O. Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin: A White Book, vol. 1 (Toronto: Basilian Press), 1953, 309–14.

340

Myroslav Shkandrij, Olga Bertelsen, “The Soviet Regime’s National Operations in Ukraine, 1929–1934”, Canadian Slavonic Papers 55, nos. 3/4 (September-December 2013), 420.

341

А. Г. Королев, “Институт научной и практической ветеринарии нар-комзема УССР в годы репресий”, Історія науки і біографістика: Електронне наукове фахове видання — міжвідомчий тематичний збірник: Національна академія архівних наук, Національна наукова сільськогосподарська бібліотека 3.

342

Shkandrij, Bertelsen, “The Soviet Regime’s National Operations in Ukraine”, 437–47.

343

Сталин, “К национальному вопросу в Югославии: речь на комиссии ИККИ 30 марта 1925”, див. Сталин, Сочинения, том 7, 71–2.

344

Martin, The Affirmative Action Empire, 147.

345

Andrea Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales (à travers les rapports du GPU d’Ukraine de février-mars 1930)”, Cahiers du monde russe 35, no. 3 (July-September, 1994), 439–40.

346

ГДА СБУ 13/370/1 (1927), 15–26, цит. Даниленко, Українська інтелігенція і влада, 46.

347

ГДА СБУ, 13/370/2 (1927), 106–18, Українська інтелігенція і влада, 119–20.

348

ГДА СБУ 13/370/1 (1927), 107–21, Українська інтелігенція і влада, 78–9.

349

ГДА СБУ 13/370/4 (1927), 55–74, Українська інтелігенція і влада, 213–4.

350

Гриневич, “Ціна сталінської ‘революції згори’”, 4.

351

Гриневич, “Ціна сталінської ‘революції згори’”, 4–5.

352

ЦА ФСБ РФ, 2/6/25 (1928), 1–66, в кн. А. Берелович, В. Данилов, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том. 2, 816; див. також усе в томі 2, 780–817.

353

Цитати з кн. В. М. Даниленко, Павлоградське повстання 1930: документи і матеріали (Київ: Український письменник, 2009), 14–15.

354

Lyons, Assignment in Utopia, 99.

355

ЦА ФСБ РФ, 2/6/597 (1928), 22–7, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 1, 195–200.

356

Гриневич, Голод 1928–1929 рр. у радянській Україні, 238–9.

357

Гриневич, Голод 1928–1929 рр. у радянській Україні, 90, 232–6, 238–40.

358

ЦА ФСБ РФ, 2/6/597 (1928), 6–20, в кн. А. Берелович, В. Данилов, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том. 2, 666.

359

Гриневич, “Ціна сталінської ‘революції згори’”, 5.

360

Гриневич, “Ціна сталінської ‘революції згори’”, 6.

361

Shkandrij, Bertelsen, “The Soviet Regime’s National Operations in Ukraine”, 425.

362

РЦЗВДНІ, 82/2/136 (1928), 1–55, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 1, 172–92.

363

ЦА ФСБ РФ, 2/6/599 (1928), 292–9, в кн. А. Берелович, В. Данилов та ін., ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 2, 723–31.

364

Даниленко, Павлоградське повстання, 14–5.

365

Даниленко, Павлоградське повстання, 318.

366

ЦА ФСБ РФ, 2/6/597 (1928), 126–35, в кн. А. Берелович, В. Данилов та ін., ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 2, 672–82.

367

П. В., “Колективне господарство”, див. Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 213.

368

Lyons, Assignment in Utopia, 283.

369

Miron Dolot, Execution by Hunger: The Hidden Holocaust (New York: W. W. Norton, 1984), 1–2. Долот — псевдонім, справжнє ім’я автора Семен Старов.

370

“Schedule A, vol. 37, Case 622/(NY) 1719 (interviewer W. T., type A4). Female, 53, Ukrainian, Kolkhoznik”, July 1951, Harvard Project on the Soviet Social System, Slavic Division, Widener Library, Harvard University, 52.

371

“Schedule B, vol. 7, Case 67 (interviewer J. R.)”, Harvard Project on the Soviet Social System, Slavic Division, Widener Library, Harvard University, 12.

372

Нариси повсякденного життя радянської України в добу НЕПу (1921–1928): колективна монографія в 2-х частинах, Станіслав Кульчицький, ред., том 2 (Київ: Інститут історії України НАН України, 2010), 183.

373

Steven Kotkin, Stalin: Paradoxes of Power, vol. 1, 672, Известия ЦК КПСС, № 6 (1991), 203–5; РДАСПІ, 558/11/118, 23–6.

374

Існувало три основних типи колективних господарств (колгоспів): комуна, артіль і товариство спільного обробітку землі (ТОЗ). Крім того, існували державні господарства (радгоспи). R. W. Davies. The Soviet Collective Farm (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1980), 68.

375

Для загального розуміння поняття системи колгоспів див. Sheila Fitzpatrick. Stalin’s Peasants: Resistance and Survival in the Russian Village after Collectivization (Oxford: Oxford University Press, 1994), 128–51.

376

Сталин, “Год великого перелома”, Правда (7 ноября 1929), в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 1, 741–2.

377

РЦЗВДНІ, 17/2/441, том 1 и 2; резюмовано в Robert Conquest, The Harvest of Sorrow: Soviet Collectivization and the Terror-Famine (New York: Oxford University Press, 1986), 112–14, Lynne Viola, Peasant Rebels under Stalin: Collectivization and the Culture of Peasant Resistance (Oxford: Oxford University Press, 1996), 24–6.

378

Dolot, Execution by Hunger, 6.

379

Lynne Viola, The Best Sons of the Fatherland: Workers in the Vanguard of Soviet Collectivization (New York: Oxford University Press, 1987), 31, 62.

380

Lynne Viola, The Best Sons of the Fatherland, 64.

381

Lev Kopelev, To Be Preserved Forever, trans. Anthony Austin (New York: Lippincott, 1977), 11.

382

Hindus, Red Bread, 1.

383

Sholokhov, Virgin Soil Upturned, 84.

384

Viola, The Best Sons of the Fatherland, 76.

385

Antonina Solovieva, “Sent by the Komsomol”, в кн. Sheila Fitzpatrick, Yuri Slezkine, eds.. In the Shadow of Revolution: Life Stories of Russian Women from 1917 to the Second World War (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2000), 237.

386

Tracy McDonald, “A Peasant Rebellion in Stalin’s Russia: The Pitelinskii Uprising, Riazan 1930”, Journal of Social History 35, no. 1 (Fall 2001), 125–46.

387

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 180.

388

“Case History LH38: Oleksandr Honcharenko, Cherkasy oblast”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933, Report to Congress/Commission on The Ukraine Famine, adopted by the Commission 19 April 1988, submitted to Congress 22 April 1988, James E. Mace, ed. (Washington, D.C.: U.S. G.P.O., 1988), 317.

389

ЦА ФСБ РФ, 2/9/21 (1930), 393–4, in Lynne Viola and V. P. Danilov, eds. The War Against the Peasantry, 1927–1930: The Tragedy of the Soviet Countryside, trans. Steven Shabad (New Haven, CT: Yale University Press, 2005), 219.

390

Solovieva, “Sent by the Komsomol”, в кн. Fitzpatrick and Slezkine, eds., In the Shadow of Revolution, 236–7.

391

Pasha Angelina, “The Most Important Thing”, в кн. Fitzpatrick and Slezkine, eds., In the Shadow of Revolution, 310.

392

РЦЗВДНІ 85/1/118 (1930), 1–13, публ. Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales”, 476.

393

ДАЖО, 1520/4828 (1931), 9–16.

394

Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales” 450. Використання “кримінальних елементів” не тільки мало прецеденти в 1919–1920 роках, а й залишилося надалі частиною радянського тактичного арсеналу: НКВС опиратиметься на кримінальні мережі при створенні нових сил таємної поліції в окупованій Центральній Європі після 1945 року.

395

Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales”, 449, цит. “Sergo Ordzhonikidze, ‘Stenogramma’ (Sténogramme) du rapport au noyau militant restraint (aktiv) du parti du district de Herson, 24 mars 1930”; R. W. Davies, The Socialist Offensive: The Collectivization of Agriculture 1929–1933 (London: Macmillan, 1980), 225.

396

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 126.

397

ЦА ФСБ РФ, 2/8/344 (1930), 344–56, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 336–42.

398

Свідчення Степаниди Мелентіївни Хирі, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 87.

399

“Case History LH57, Mikhail Frenkin, Baku”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, 363.

400

Testimony of Nicolas Chymych, in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, meetings and hearings of and before the Commission on the Ukraine Famine held in 1987: hearing, San Francisco, California, 10 February 1987; hearing, Phoenix, Arizona, 13 February 1987; hearing and meeting, Washington, D.C., 30 April 1987; hearing, Philadelphia, Pennsylvania, 5 June 1987 (Washington, D.C.: U.S. G.P.O.: For sale by the Supt. of Docs. U.S. G.P.O., 1988), 126–8.

401

Свідчення Валентини Кочно, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 18.

402

Dolot, Execution by Hunger, 8.

403

Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernemen-tales”, 439–40.

404

Ekaterina Olitskaia, “My Reminiscences”, in Fitzpatrick and Slezkine, eds., In the Shadow of Revolution, 439–40.

405

ЦДАРЖ України, 539/7/71 (1929), 139, в кн. С. Кульчицький та ін„упоряд., Колективізація і голод на Україні, 1929–1933 рр.: збірник документів і матеріалів (Київ: Наукова думка, 1992), 106–107.

406

Лінн Віола пояснює, що “підкуркульниками” могли називатися й бідні селяни, Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 34.

407

Hindus, Red Bread, 45–6.

408

Otto J. Pohl, Eric J. Schmaltz and Ronald J. Vossler, ‘“In our hearts we felt the sentence of death’: Ethnic German Recollections of Mass Violence in the USSR, 1928–48”, Journal of Genocide Research 11, no. 2 (2009), 325–7 and 343.

409

ЦА ФСБ РФ, 2/8/344 (1930), 344–56, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 292–303.

410

ГАРФ, 9414/1/1944 (1930), 17–25, публ. Viola, Danilov, eds. The War Against the Peasantry, 240–1.

411

ЦА ФСБ РФ, 2/6/599 (1928), 292–9, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3, 71.

412

Dolot, Execution by Hunger, 18–19.

413

ГАРФ, 7446/1/283 (1930), 13–18, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 292–303.

414

Свідчення Анастасії Шпички, в кн. Л. Коваленко, В. Маняк, упоряд., 33-й: Голод: народна книга-меморіал (Київ: Радянський письменник, 1991), 53.

415

ЦА ФСБ РФ, 2/8/344 (1930), 344–56, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 141–4.

416

Свідчення Килини Василівни Дикун, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 89.

417

ГАРФ, 7446/1/283 (1930), 13–18, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 198–203.

418

Свідчення Марії Лещенко, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 522.

419

РДАСПІ, 17/3/779/ (1930), 18–20, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 303–5.

420

“Case History LH46, anonymous, Dnipropetrovs’k area”, in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, 339–41.

421

Свідчення Олени Давидівни Демченко, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 505–6.

422

Dolot, Execution by Hunger, 25.

423

ЦА ФСБ РФ, 2/8/40 (1930), 6–17, в кн. Viola, Danilov, ред., The War Against the Peasantry, 281.

424

Свідчення Івана Самсоновича, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 503–4.

425

Свідчення Миколи Демидовича Фененка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 540–2.

426

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 124.

427

ЦА ФСБ РФ, 2/8/823 (1930), 342–51, в кн. Viola, Danilov, ред., The War Against the Peasantry, 248.

428

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 155.

429

Свідчення Генріха Підвисоцького, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 78.

430

ЦДАВО України, 27/11/543 (1930), 215.

431

РДАЕ, 7446/1/283 (1930), 13–18, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 198–203.

432

Sheila Fitzpatrick, “The Great Departure: Rural-Urban Migration in the Soviet Union, 1929–1933”, in William G. Rosenberg and Lewis H. Siegelbaum, eds., Social Dimensions of Soviet Industrialization (Bloomington, IN: Indiana University Press, 1993), 22–5. У примітці 56 Фітцпатрик пише, що Риков зазначив: “Куркулі тікають з районів, які ще не колективізовані, вважаючи, що навіть якщо сьогодні немає суцільної колективізації у даному районі, то це станеться завтра”. Десятая Уральская краевая конференция Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков) (Свердловск, 1930), № 7, 19.

433

Kuromiya, Freedom and Terror in the Donbas, 35–41.

434

“Case History LH38: Oleksandr Honcharenko, Cherkasy oblast”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, 317.

435

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 155–6.

436

ЦА ФСБ РФ, 2/8/678 (1930), 163–5, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 161–3.

437

Н. А. Ивницкий, Коллективизация и раскулачивание, начало 30-х годов (Москва: Интерпракс, 1994), 122–37; також В. Н. Земсков, “Спец-поселенцы (по документам НКВД-МВД-СССР)”, Социологические исследования 11 (1990), 4.

438

Н. А. Морозов, ГУЛАГ в Коми Крае, 1929–1956 (Сыктывкар: Сыктывкарский государственный университет, 1997), 104.

439

РДАСПІ, 17/3/775/ (1930), 15–16, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 174–5.

440

Н. А. Ивницкий, Коллективизация и раскулачивание, 122–37, див. також В. Н. Земсков, “Спецпоселенцы (по документам НКВД-МВД-СССР)”, 4.

441

Anne Applebaum, Gulag: A History (New York: Doubleday, 2003), 46–50.

442

James Harris, “The Growth of the Gulag: Forced Labor in the Urals Region, 1929–31”, The Russian Review 56, no. 2 (1997), 265–80.

443

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 125.

444

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 269–71.

445

“Case History LH38: Oleksandr Honcharenko, Cherkasy oblast”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, 325–9.

446

Див, наприклад, свідчення Василя Павловича Нечипоренка та Якова Антоновича Дзюбишина, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 163, том 2, 116; та “Testimony of Mr. Sviatoslav Karavansky”, in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report of Meetings and Hearings of and Before the Commission on the Ukraine Famine, meeting and hearing 8 October 1988 (Washington, D.C.: U.S. G.P.O., 1987), 79; також “Case History LH8”, “Case History LH46” and “Case History SW34”, all in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, 256, 345 and 386.

447

Олександра Биковець, “Інтерв’ю з Олександрою Биковець”, в Holodo-mor Research and Education Consortium (Святослав Новицький, 1 вересня 1983 p.), з архіву і з дозволу власника авторських прав “The Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre”.

448

Свідчення Лариси Дончук, Конгрес США, Дослідження голоду в Україні, 1932–1933, другий звіт, 138.

449

Olesia Stasiuk, “The Deformation of Ukrainian Folk Culture During the Holodomor Years”, trans. Marta Olynyk, Key Articles on the Holodomor Translated from Ukrainian into English, Holodomor Research and Education Consortium, 12–13.

450

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 340–87.

451

ЦДАГОУ, 1/20/3108 (1930), 1.

452

Н. Kuromiya, The Voices of the Dead: Stalin’s Great Terror in the 1930s. (New Haven, CT: Yale University Press, 2007), 109.

453

Н. Kuromiya, The Voices of the Dead: Stalin’s Great Terror in the 1930s, 110.

454

Boleslaw Szczesniak, The Russian Revolution and Religion: A Collection of Documents Concerning the Suppression of Religion by the Communists, 1917–1925 (Notre Dame, IN: University of Notre Dame Press, 1959), 158; Алла Киридон, “Руйнування культових споруд (1920–1930-ті рр.): порушення традиційної ритмології простору”, Український історичний журнал 22, № 6 (2013), 91–102.

455

McDonald, “A Peasant Rebellion in Stalin’s Russia”, 125–46.

456

Свідчення Миколи Євгеновича Петренка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 460.

457

Григоренко, Спогади, 39.

458

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 251–4.

459

Olesia Stasiuk, “The Deformation of Ukrainian Folk Culture During the Ho-lodomor Years”.

460

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 242–50.

461

Литвин, ред., Економічна історія України, том. 2, 231–2, 261.

462

Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 132.

463

Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 134.

464

РЦЗВДНІ, 85/1/118 (1930), 1–13, Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes etpolitiquesgouvernementales”, 477.

465

Sholokhov, Virgin Soil Upturned, 157.

466

Alec Nove, An Economic History of the USSR, 1917–1991 (New York: Penguin, 1992, 186).

467

РЦЗВДНІ, 85/1/118 (1930), 1–13, Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales”, 538.

468

РЦЗВДНІ, 85/1/118 (1930), 1–13, Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales”, 479.

469

ЦГАНХ СССР, 7446/5/87 (1930), 35–9, в кн. В. П. Данилов, Н. А. Ивницкий та ін., ред., Документы свидетельствуют: из истории деревни накануне и в ходе коллективизации, 1927–1932 (Москва: Политиздат, 1989), 305.

470

“Testimony of Mr. Valentin Kochno”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine: First Interim Report, 119–20.

471

“Testimony of Dr. Valentyna Sawchuck of Hamtramck, Michigan”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine: First Interim Report, 144.

472

ЦА ФСБ РФ, 2/8/232 (1930), 101, 101a, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 220–1.

473

Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 59–60.

474

A. Graziosi, “The Great Famine of 1932–33: Consequences and Implications”, Harvard Ukrainian Studies 25, nos. 3/4 (Fall 2001), 162.

475

Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 53.

476

Д. Гойченко, Красный апокалипсис: сквозь раскулачивание и Голодомор: мемуары свидетеля (Киев: Абабагаламага, 2013), 29–31.

477

Свідчення Олени Дорошенко, в кн. О. М. Веселов, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу: геноцид в Україні голодом 1932–1933 років: свідчення, том 1 (Київ: Видавничий дім “Калита”, 2009), том 1, 408.

478

Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 55–7.

479

Pohl, “In Our Hearts We Felt the Sentence of Death”, 336.

480

“Case History SW34: anonymous, Kyiv oblast”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, 392.

481

Свідчення Марії Макухи (Чукут), in Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, том 1, 129.

482

Свідчення Катерини Лакши, in Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, том 2, 66–7.

483

Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, том 2, 66–7.

484

ЦА ФСБ РФ, 2/8/232 (1930), 72, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 219–20.

485

Pasha Angelina, “The Most Important Thing”, in Fitzpatrick and Slezkine, In the Shadow of Revolution, 310.

486

ЦА ФСБ РФ, 2/8/23 (1930), 2–13, и 2/8/23 (1930), 45–65, А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОЩУ-НКВД, том 3:1, 144–50, 180–9.

487

И. Сталин, “Головокружение от успехов. К вопросам колхозного движения”, Правда, 2 марта 1930 г., публ. також Труды, том 12, 197–205.

488

И. Сталин, Головокружение от успехов.

489

РДАСПІ, 17/3/779 (1930), 18–20, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 303–5.

490

Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 3.

491

Dolot, Execution by Hunger, 84.

492

Свідчення Івана Гажимана, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 3, 113.

493

“Case History LH38: Oleksandr Honcharenko, Cherkasy oblast”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, 325–9.

494

“Testimony of Mr. Zinovii Turkalo”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine: First Interim Report, 96.

495

ЦА ФСБ РФ, 2/8/679 (1930), 23, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 420–6.

496

Свідчення Леоніди Федорівни Ткачук, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 2, 50–1.

497

“Case History LH38: Oleksandr Honcharenko”, 325.

498

Pohl, “In Our Hearts We Felt the Sentence of Death”, 336.

499

ЦА ФСБ РФ, 2/8/679 (1930), 23, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 424.

500

Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 421.

501

Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 183.

502

ЦА ФСБ РФ, 2/8/679 (1930), 23, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 420–6.

503

“Case History LH57, Mikhail Frenkin, Baku”, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, Report to Congress, 359–65.

504

Viola, Peasant Rebels Under Stalin, 103–5, 135–6.

505

РЦЗВДНІ, 85/1/118 (1930), 1–13, публ. Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiquesgouvernementales”, 474–83.

506

ЦДАГОУ; 1/20/3191 (1930), 37.

507

ЦА ФСБ РФ, 2/8/232 (1930), 101, 101a, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 220–1.

508

ЦА ФСБ РФ, 2/8/23 (1930), 2–13, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, 3:1, 144–50.

509

ЦА ФСБ РФ, 2/8/23 (1930), 45–65, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 180–9.

510

Юрій Шаповал, Вадим Золотарьов, Володимир Пристайко, ЧК-ГПУ-НКВС в Україні: особи, факти, документи (Київ: Абріс, 1997), 39.

511

ЦДАГОУ 1/20/3154 (1930), арк. 11.

512

ЦА ФСБ РФ, 2/8/232 (1930), 115, 115зв., в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:1, 221–2; РЦЗВДНІ, 85/1/119 (1930), 1–2, публ. Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales”, 549–50.

513

ЦДАГОУ, 1/20/3154 (1930), 11.

514

Матеріали про Павлоградське повстання в кн. Даниленко, Павлоградське повстання, 1930: документи і матеріали (Київ: Український письменник, 2009).

515

Palij, The Anarchism of Nestor Makhno, 46–51.

516

РЦЗВДНІ, 85/1/120 (1930), 1–18, публ. Graziosi “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales”, 537.

517

РЦЗВДНІ, 85/1/120 (1930), 1–18, публ. Graziosi “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales”, 537–8.

518

РЦЗВДНІ 85/1/118 (1930), 43–9, публ. Graziosi “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernementales”, 577–8.

519

ЦА ФСБ РФ, 2/8/232 (1930), 115, 115зв., в кн. А. Берелович, ред… Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том. 3:1, 222.

520

Martin, Affirmative Action Empire, 294–5.

521

Iurii Shapoval, “The Case of the ‘Union for the Liberation of the Ukraine’: A Prelude to the Holodomor?”, 178–9.

522

Iurii Shapoval, “The Case of the ‘Union for the Liberation of the Ukraine’: A Prelude to the Holodomor?”, 178–9.

523

РЦЗВДНІ, 82/2/139 (1932), 145–51, Martin, The Affirmative Action Empire, 298.

524

R. W. Davies and S. G. Wheatcroft, The Years of Hunger: Soviet Agriculture, 1931–33 (London and New York: Palgrave Macmillan, 2009), 1–4.

525

РДАСПІ, 17/2/60 (1931), 89, типограф. прим., КПСС в резолюціях, вид. 9–3, Т. 5, 233–4, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 773–4.

526

ЦА ФСБ РФ, 2/8/328 (1930), 336–45, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 530–6.

527

ЦДАЖР, 27/11/104 (1930), 75–80, в кн. Кульчицький та ін., ред., Колективізація і голод на Україні, 226–30.

528

Цей термін належить Лінн Віолі, див. Peasant Rebels Under Stalin, 205–10.

529

РДАЕ, 7486/37/132 (1930), 59–60, в кн. В. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 467–72.

530

Diana Bojko and Jerzy Bednarek, Holodomor: The Great Famine in Ukraine 1932–1933, from the series Poland and Ukraine in the 1930s–1940s: Unknown Documents from the Archives of the Secret Services (Warsaw: Institute of National Remembrance, Commission of the Prosecution of Crimes against the Polish Nation, 2009), 70–1.

531

Найкращі дані щодо статистики врожаю, а також аналіз дискусій стосовно цього питання можна знайти в кн. Davies and Wheatcroft, The Years of Hunger, 442–7, див. також А. В. Башкин, “Урожаи тридцатых или украденные достижения”, Исторические Материалы, дата звернення 2017.

532

Сергійчук та ін., упоряд., Український хліб на експорт, 3–4.

533

Елена Осокина, Золото для индустриализации: Торгсин (Москва: РОССПЭН, 2009), 17–102.

534

Сергійчук та ін., упоряд., Український хліб на експорт, 5–6.

535

Сергійчук та ін., упоряд., Український хліб на експорт, 7.

536

S. Fitzpatrick, “The Boss and His Team: Stalin and the Inner Circle, 1925–33”, in Stephen Fortescue, ed. Russian Politics from Lenin to Putin (Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2010), 62–3.

537

РДАСПІ, 588/1/5388 (1930), 116зв., 121зв, в кн. Кондрашин, ред., та ін., Голод в СССР, том 1:1, 340; РДАСПІ, 588/11/75 (1930), 15, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 2, 577.

538

РДАЕ, 8043/11/12 (1930), 22–22зв, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том. 1:1, 350.

539

РДАСПІ, 17/162/9 (1930), 74, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1;1, 351.

540

Див.: Andrea Graziosi, L’Unione Sovietica 1914–1991 (Bologna: Il mulino, 2011), таблиця 1.

541

Davies and Wheatcroft, The Years of Hunger, 48–78.

542

РДАСПІ, 631/5/54 (1931), 25–45, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 3, 137–40.

543

РДАЕ, 8043/1/7 (1931), 61, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:1, 405–6.

544

РДАСПІ, 17/167/31 (1931), 105, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:1, 405–6.

545

РДАЕ, 7486/37/166 (1931), 230–7, РДАЕ, 8043/1/48 (1931), 106–9, 116–30; АП РФ, 3/40/77 (1931), 186; і багато інших архівних документів, усі з кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:1, том 1:1, 488–515.

546

РДАСПІ, 17/167/29 (1931), 43, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:1, 344.

547

А. В. Башкин, “Урожай тридцатых или украденные достижения”.

548

РДАЕ, 8043/11/17 (1930), 208, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:1, 230.

549

РДАСПІ, 17/167/28 (1931), 108, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:1, 258.

550

РДАСПІ, 631/5/60 (1931), 32–40, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:1, 536–7.

551

РДАСПІ, 17/2/484 (1931), 43–61, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 3, 198–206.

552

Bojko and Bednarek, Holodomor, 82–9.

553

РДАСПІ, 17/167/32 (1931), 119, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:1, 536.

554

РДАСПІ, 17/2/484 (1931), 43–61, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 3, 198–206.

555

Davies and Wheatcroft, The Years of Hunger, 100–1, РДАСПІ, 82/2/137 (1932), 30–94.

556

РДАСПІ, 17/26/42 (1932), 193–6, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 3, 227–30.

557

ЦДАГОУ 1/20/5362 (1932), 3; ЦДАГОУ 1/6/235 (1932), 82, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 65–6.

558

У той час Автономна Молдовська Соціалістична Радянська Республіка була частиною України. Молдавська РСР заснована в 1940 році, після того як СРСР завоював частину румунської території. Колишня Молдовська АСРР — нині Придністров’я, невизнана республіка.

559

АП РФ, 3/40/80 (1932), 45–51, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:2, 158–61.

560

Bojko and Bednarek, Holodomor, 108.

561

Голод в СССР, Кондрашин та ін., ред., том 1:2, 163–5, цит. Лозицький, Голодомор 1932–1933 років в Україні, 37–40.

562

Голод в СССР, Кондрашин та ін., ред., том 1:2, 163–5.

563

Голод в СССР, том 1:2, 163–5.

564

ЦА ФСБ РФ, 2/10/169 (1932), 1–57, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, том 3:2, 64–91.

565

РДАСПІ, 631/5/74 (1932), 36, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 2, 83–4.

566

Н. Ф. Шнайка до Сталіна, ЦДАГОУ 1/20/5254 (1932), 1–16, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 133.

567

А. Ф. Канівський до Сталіна, в кн. Голодомор, 132.

568

Бойко до Сталіна, в кн. Голодомор, 135.

569

Наприклад, ГДА СБУ 13/429/40 (1932), 126–47, в кн. В. М. Даниленко та ін., ред., Голодомор 1932–1933 років в Україні за документами ГДА СБУ: анотований довідник (Львів: Центр досліджень визвольного руху, 2010), 278.

570

РДАСПІ, 17/42/50 (1932), 54, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:2, 225.

571

ЦДАГОУ, 1/20/5255 (1932), 52–52зв., в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 169–70.

572

ЦДАГОУ, 1/16/8 (1932), 203–4, в кн. Голодомор, 93.

573

Bojko and Bednarek, Holodomor, 111–12.

574

Dmytro Zlepko, Der Ukrainische Hunger-Holocaust: Stalins verschwiegener Volkermord 1932/33 an 7 Millionen ukrainischen Bauern im Spiegel ge-heimgehaltener Akten des deutschen Auswartigen Amtes: eine Dokumenta-tion (Sonnenúhl: Verlag Helmut Wild, 1988), 95–7.

575

ЦА ФСБ РФ, 2/11/1449 (1932), 144–6, в кн. Данилов та ін„ред., Трагедия советской деревни, том 3, 361–2.

576

“Досвід Проскурівщини і Козятинщини в боротьбі за цукровий буряк”, Вісті ВУЦВК, (Харків, 6 червня 1932), в кн. Василь Марочко, Ольга Мовчан, Голодомор 1932–1933 років в Україні: хроніка (Київ: Видавничий дім “Києво-Могилянська академія”, 2008), 87.

577

ЦДАГОУ, 1/20/5255 (1932), 4, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 70.

578

ЦДАГОУ 1/6/8 (1932), 203–4, в кн. Голодомор, 92–3.

579

Сергійчук та ін., упоряд., Український хліб на експорт, 78–81.

580

АП РФ, 3/61/794 (1932), 1–5, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:2, 227–9.

581

РДАСПІ, 17/162/12 (1932), 85, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 113.

582

РДАСПІ, 17/162/12 (1932), 115, в кн. Голодомор, 139–40.

583

ЦДАГОУ, 1/16/8 (1932), 236, в кн. Голодомор, 118.

584

ЦДАГОУ, 1/1/378 (1932), 143–51; ЦДАГОУ, 1/1/381 (1932), 63–8, Валерій Васильєв, Сергій Кокін, Ніколас Верт, Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору 1932–33 рр.: вожді, працівники, активісти: збірник документів та матеріалів (Київ: Інститут історії України НАН України, 2013), 58–74.

585

АП РФ, 3/61/794 (1932), 18, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:2, 229.

586

РДАСПІ, 558/11/43 (1932), 70, в кн. Марочко, Мовчан, Голодомор 1932–1933 років в Україні, 72.

587

Terry Martin, “Famine Initiators and Directors: Personal Papers: The 1932–33 Ukrainian Terror: New Documentation on Surveillance and the Thought Process of Stalin”, in Famine-Genocide in Ukraine, 1932–33, ed. Isajiw W. Wsevolod (Toronto: Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre, 2003), 107–8.

588

РДАСПІ, 82/2/139 (1932), 162–5, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 197–9.

589

РДАСПІ, 82/2/139 (1932), 162–5, в кн. Голодомор, 197–9.

590

РДАСПІ, 82/2/139 (1932), 144–53, в кн. Голодомор, 200–5.

591

РДАСПІ, 558/11/769 (1932), 40–2, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 1:2, 242–3.

592

РДАСПІ, 558/11/769 (1932), 77–8, в кн. Голод в СССР, том 1:2, 243.

593

РДАСПІ, 81/3/99 (1932), 62–3, в кн. Голод в СССР, том 1:2, 244.

594

РДАСПІ, 558/11/740/61 (1932), 174, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 207.

595

РДАСПІ, 17/162/12 (1932), 180–1, в кн. Голодомор, 207.

596

ЦДАГОУ 1/20/5259 (1932), 19, в кн. Голодомор, 208.

597

Сергійчук та ін., упоряд., Український хліб на експорт, 9–10.

598

Testimony of Mykola Kostyrko, in James E. Mace and Leonid Heretz. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933. Oral history project of the Commission on the Ukraine Famine, 3 vols (Washington, D.C.: U.S. G.P.O., 1990), vol. 2, 1, 057–80.

599

Bojko and Bednarek, Holodomor, 55.

600

Сергійчук та ін., упоряд., Український хліб на експорт, 11.

601

A. Graziosi, L’Urss di Lenin e Stalin: storia delTUnione Sovietica, 1914–1945 (Bologna: II mulino, 2007), 334, table 8.1.

602

Осокина, Золото для индустриализации, 540, таблиця 25.

603

РДАСПІ, 558/11/740/41 (1932), в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 225.

604

В. Васильєв та ін., упоряд., Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 36–37.

605

Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 38–9.

606

Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 43–4.

607

Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 47.

608

Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 52–7.

609

Васильєв, Політичне керівництво УРСР, 242.

610

Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 63–4.

611

РДАСПІ, 558/11/78/16 (1932), в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 231.

612

ЦДАГОУ, 1/6/236/85 (1932), в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 231–2.

613

РДАСПІ, 17/3/891 (1932), 52–5; РДАСПІ, 558/11/78 (1932), 16; РДАСПІ, 558/11/78 (1932), 12; в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 229–32.

614

РДАСПІ, 558/11/78 (1932), 12, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 232.

615

СЗ СССР, 1932, № 52, 312, в кн. Кондрашин та ін., ред… Голод в СССР, том 1:2, 321–4.

616

РДАСПІ, 81/3/99 (1932), 115–19, в кн. Олег Хлевнюк та ін., Сталин и Каганович: переписка, 1931–1936 гг. (Москва: РОССПЕН, 2001), 244–5; ЦДАГОУ, 1/20/5381 (1932), 11–12, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 270.

617

Davies and Wheatcroft, The Years of Hunger, 158.

618

Timothy Snyder, Bloodlands: Europe Between Hitler and Stalin (New York: Basic Books, 2010), 37.

619

РДАСПІ, 81/3/99 (1932), 106–13, в кн. Хлевнюк та ін., Сталин и Каганович, 235–6.

620

РДАСПІ, 81/3/100 (1932), 137–40, в кн. Сталин и Каганович, 240–1.

621

РДАСПІ, 17/3/2014 (1932), 33–4, в кн. Трагедия советской деревни, т. 3, 453–4.

622

Sergei Maskudov. “Victory over the Peasant”, in Hunger by Design: The Great Ukrainian Famine and Its Soviet Context, ed. Halyna Hryn (Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 2008), 60–2.

623

Conquest, The Harvest of Sorrow, 226.

624

Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 205.

625

Graziosi, L’Urss di Lenin e Stalin, 333; Davies and Wheatcroft, The Years of Hunger, 166–8.

626

Applebaum, Gulag, 582–3.

627

Сюзанна Печора, інтерв’ю з Енн Епплбом, 1999.

628

Martin, Famine Initiators and Directors, 110.

629

Повний перелік, який знову поширився в листопаді, налічує десятки сторінок; В. Борисенко, В. Даниленко, С. Кокін та ін., упоряд., Розсекречена пам’ять: Голодомор 1932–1933 років в Україні в документах ГПУ-НКВС (Київ: Стилос, 2007), 193–263; ГДА СБУ, 16/25/3 (1952), 4–68; Martin, Famine Initiators and Directors, 111.

630

РЦЗВДНІ, 82/2/139 (1932), 145–51, в кн. Martin, The Affirmative Action Empire, 298.

631

Iurii Shapoval, “Vsevolod Balickij, bourreau etvictime”, 369–99.

632

РЦЗВДНІ, 82/2/139 (1932), 145–51, в кн. Martin, The Affirmative Action Empire, 298 (підкреслено в оригіналі).

633

Максим Горький, О русском крестьянине (Берлин: И. П. Ладыжников, 1922), 27.

634

Simon Sebag Montefiore, Stalin: The Court of the Red Tsar (New York: Knopf, 2004), 107–8.

635

Svetlana Allilueva, Twenty Letters to a Friend, trans. Priscilla Johnson McMillan (New York: Harper Perennial, Reprint Edition, 2016), 105.

636

G. A. Tokaev, Betrayal of an Ideal (Bloomington, IN: Indiana University Press), 1955, 161.

637

Miklos Kun, Stalin: An Unknown Portrait (Budapest: Central European University Press, 2003), 204; Montefiore, Stalin, 86–90.

638

Montefiore, Stalin, 90.

639

Montefiore, Stalin, 84.

640

Montefiore, Stalin, 87.

641

Getty and Naumov, The Road to Terror, 47.

642

Tucker, Stalin in Power, 209–12.

643

Getty and Naumov, The Road to Terror, 53–8.

644

Аркадий Ваксберг, Царица доказательств: Вышинский и его жертвы (Москва: Книга и Бизнес, 1992), 68.

645

Аркадий Ваксберг, Царица доказательств: Вышинский и его жертвы, 66–7.

646

Аркадий Ваксберг, Царица доказательств: Вышинский и его жертвы, 69.

647

Див. Getty and Naumov, The Road to Terror, and Robert Conquest, The Great Terror: Stalin’s Purge of the Thirties, rev. edn (London: Macmillan, 1968).

648

Martin, The Affirmative Action Empire, 299.

649

ЦДАГОУ 1/6/236 (1932), 8–9, в кн. Пиріг, упор яд., Голодомор, 351.

650

Davies and Wheatcroft, The Years of Hunger, 10–11.

651

Davies and Wheatcroft, The Years of Hunger, 171.

652

Башкин, “Урожай тридцатых или украденные достижения”.

653

РДАСПІ, 82/2/141/6, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 355–6.

654

ЦДАГОУ 1/6/237/ 207–16, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 388–95.

655

РДАСПІ, 81/3/215/ 1–24; РДАСПІ, 81/3/232/62, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 496–514.

656

ЦДАГОУ, 1/20/5384/23, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 71.

657

ЦДАГОУ, 1/6/237/ 207–16, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 388–95.

658

ЦДАГОУ, 1/6/237/ 207–16, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 388–95.

659

ЦДАГОУ, 1/20/6339 (1933), 25, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 569.

660

Кульчицький, Голодомор 1932–1933 рр. як геноцид, 294–305.

661

СЗ СССР, 1933 № 38, 228, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 3, 54–5.

662

Станіслав Кульчицький, “Коментарі на семінарі в Інституті історії України НАН”, 19 квітня 2016 року в Києві.

663

Сергійчук та ін., упоряд., Український хліб на експорт, 13, 138.

664

Graziosi, L’Urss di Lenin e Stalin, 334, table 8.1. Експорт золота врешті зросте, оскільки знесилені селяни мінятимуть на хліб побутове золото.

665

РДАЕ, 413/13/595 (1933), 47–8, Електронний архів Українського визвольного руху, дата звернення 2017.

666

Георгій Папакін, Донбас на “чорній дошці”, 1932–1933: науково-популярний нарис (Київ: Інститут історії України НАН України, 2014), 9–11.

667

Heorhii Papakin, “Blacklists as an Instrument of the Famine-Genocide of 1932–1933 in Ukraine”, trans. Marta Olynyk. Key Articles on the Holodomor Translated from Ukrainian into English. Holodomor Research and Education Consortium, 2–3, дата звернення 2017.

668

“Чорна дошка”, Більшовик Полтавщини, 12 вересня, 1932, Полтавська обласна державна адміністрація, дата звернення 2017.

669

Heorhii Papakin, “Blacklists as an Instrument of the Famine-Genocide of 1932–1933 in Ukraine”, 5–6.

670

Георгій Папакін, “Чорна дошка”: антиселянські репресії, 1932–1933 (Київ: Інститут історії України НАН України, 2013), 336. Кількість районів у 1930-ті рр. часто змінювалась; в 1932–1933 рр. таких районів було 392 (за даними групи демографів на чолі з Олегом Воловиною з Інституту демографії та соціальних досліджень НАН України та Українського наукового інституту Гарвардського університету).

671

Институт демографии национального исследовательского университета “Высшая школа экономики”, “Всесоюзная перепись населения 1926 года: Национальный состав населения по регионам РСФСР: Северо-Кавказский край/Кубанский округ”, Демоскоп Weekly: электронная версия бюллетеня население и общество 719–20, дата звернення 2017.

672

Георгій Папакін, Донбас на “чорній дошці”, 12.

673

Бондарь и Матвеев, Историческая память населения Юга России о голоде 1932–1933, 101–3.

674

Бондарь и Матвеев, Историческая память населения Юга России о голоде 1932–1933, 61.

675

Папакін, Донбас на “чорній дошці”, 12.

676

Heorhii Papakin, “Blacklists as an Instrument of the Famine — Genocide of 1932–1933 in Ukraine”, 8.

677

Папакін, “Чорна дошка”, 335.

678

Heorhii Papakin, “Blacklists as an Instrument of the Famine — Genocide of 1932–1933 in Ukraine”, 11.

679

ГДА СБУ 13/429/40 (1932), 126–47, в кн. Даниленко та ін., ред., Голодомор 1932–1933 років в Україні за документами ГДА СБУ, 278.

680

ЦАФСБ РФ, 2/10/169 (1932), 1–57, в кн. А. Берелович, ред., Советская деревня глазами ВЧК-ОГПУ-НКВД, 64–91.

681

АП РФ, 3/30/189 (1932), 7–10, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 615–16.

682

ГДА СБУ, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 709.

683

“Schedule A”, vol. 36, Case 333/(NY) 1582 (Interviewer J. F., Type A4) Male, 29, Ukrainian, Student and Worker, 1–8 July 1951, Harvard Project on the Soviet Social System, Slavic Division, Widener Library, Harvard University, 24.

684

ЦДАГОУ, 1/20/5255 (1932), 16–17, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 108–9.

685

ЦДАГОУ 1/20/5255 (1932), 68–9, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 253.

686

Свідчення Олени Давидівни Демченко, кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 506.

687

АП РФ, 3/50/189 (1933), 7–10, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 615–16.

688

Свідчення Ігоря Васильовича Бугаєвича, в кн. Коваленко, Маняк, 33-й: Голод, 454–7.

689

Andrea Graziosi, Lettere da Kharkov. La carestia in Ucraina e nel Caucaso del nord nei rapporti dipiomatici italiani 1923–33 (Turin: Einaudi, 1991), 144–6, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 606–7.

690

ДАТО, 176/1/9 (1932), 3-зв., в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 201.

691

ДАТО, 176/1/9 (1932), 3-зв., в кн. Holodomor, 203.

692

ДАТО, 231/1/2067 (1932), 324, в кн. Holodomor, 231.

693

Testimony of Lydia A., in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, 139.

694

Testimony of Ivan Oransky, in Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933, 130.

695

Testimony of an anonymous woman, in Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933, 25.

696

ЦДАГОУ, 1/20/6274 (1933), 185–90, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 763.

697

ЦДАГОУ 1/20/5254 (1932), 1–16, в кн. Голодомор, 134.

698

РДАСПІ, 558/11/45 (1932), 108–9, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, том 3, 634–5.

699

РДАСПІ, 17/3/2030 (1932), 17; 17/42/72 (1932), 109–11, в кн. Трагедия советской деревни, том 3, 636–8, 644.

700

РДАСПІ, 17/3/907 (1932), 9; Комуніст (Харків, 1 січня 1933), в кн. Марочко, Мовчан, Голодомор 1932–1933 років в Україні, 154, 180.

701

Lev Kopelev, The Education of a True Believer, trans. Gary Kern (London: Wildwood House, 1981), 258.

702

АП РФ, 3/30/189 (1933), 26–7, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 636.

703

ГДА СБУ Колекція документів “Голодомор 1932–1933 рр. в Україні”, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 709.

704

Jan Jacek Bruski, “In Search of New Sources: Polish Diplomatic and Intelligence Reports on the Holodomor”, Holodomor and Gorta Mór: Histories, Memories and Representations of Famine in Ukraine and Ireland, eds. Christian Noack, Lindsay Janssen and Vincent Comerford (London: Anthem Press, 2014), 223.

705

Український голокост, в кн. Мицик та ін., упоряд., том 7, 538.

706

Свідчення Галини Буданцевої, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 485.

707

Testimony of Varvara Divert, in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 73–4.

708

Свідчення Галини Іванівни Кириченко, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 2, 100–1.

709

Свідчення Марії Полікарпівни Уманської, в “Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–33 років в Україні”, Український інститут національної пам’яті, В. Ющенко, ред. (Київ: Видавництво ім. Олени Теліги, 2008), 93.

710

Свідчення Олени Артемівни Кобилко, в кн. Веселова та ін., упоряд., Пам’ять народу: Геноцид в Україні голодом 1932–1933 років: свідчення, в 2 томах (Київ: Видавничий дім “Калита”, 2009), том 1, 570.

711

Kopelev, The Education of a True Believer, 258.

712

Цит. в кн. Luckyj, Literary Politics in Soviet Ukraine, 228.

713

Martin, The Affirmative Action Empire, 306.

714

Sarah Cameron, “The Kazakh Famine of 1932–33: Current Research and New Directions”, East/West: Journal of Ukrainian Studies 3, no. 2 (2016), 117–32; Niccolo Piancola, “Sacrificing the Kazakhs: The Stalinist Hierarchy of Consumption and the Great Famine in Kazakhstan of 1931–33”, доповідь у Slavic-Eurasian Research Centre, 10–11 липня 2014, університету Хоккайдо, Саппоро, Японія.

715

РДАСПІ, 17/3/9.11, 42–4, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 475–7.

716

Martin, The Affirmative Action Empire, 303, цит. РЦЗВДНІ, 17/3/910 (1932).

717

РДАСПІ, 17/3/911, 43, в кн. Голодомор, 480.

718

ГДА СБУ Донецьк 4924f/4–13, в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 207–15.

719

Лозицький, Голодомор 1932–1933 років, 134.

720

ГДА СБУ 16/25/3 (1951), 105, в кн. Борисенко та ін. упоряд., Розсекречена пам’ять, 425–6.

721

Martin, The Affirmative Action Empire, 346.

722

Васильєв, Політичне керівництво УРСР і СРСР, 332–3.

723

ГДА СБУ 16/25/3 (1932), 109, в кн. В. Васильєв та ін., упоряд., Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 160.

724

ГДА СБУ, 6/-/75165 (1964), 84–5, в кн. Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 193–5.

725

ДАДО, 19/1/20 (1932), 69–70, в кн. Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 165.

726

ГДА СБУ, 6/-/75165 (1964), 88–90, в кн. Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 196–8.

727

ГДА СБУ, 6/-/75165 (1964), 88–90, в кн. Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 196–8; ЦДАГОУ 1/16/9 (1932), 59–61, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 396–7.

728

РДАСПІ, 17/162/14 (1932), 17, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 407.

729

ГДА СБУ, 16/25/3 (1932), 69–100, в кн. Даниленко, Голодомор 1932–1933 років в Україні за документами ГДА СБУ, 60–1.

730

ГДА СБУ 42/9/-(1932), 52–5, в кн. Борисенко та ін., упоряд., Розсекречена пам’ять, 428–429.

731

В. Прилуцький, “Опір молоді політиці більшовицького режиму та репресивні заходи проти неї в УССР (1928–1936)”, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ 2/4 (13/15) (2000), 94.

732

ГДА СБУ 16/25/3 (1951), 111–51, в кн. Борисенко та ін., упоряд., Розсекречена пам’ять, 430–472 (точна цитата — с. 431).

733

Борисенко та ін., упоряд., Розсекречена пам’ять, 430–472, 520–528; про Махна, наприклад, див. 359; про “активних” і “колишніх петлюрівців” див. 431–2.

734

ГДА СБУ, 1607 (1932), 10; (1932), 8, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 539–41.

735

ГДА СБУ 9/666/-(1933), 56, 58–62, 63, в кн. Борисенко та ін., упоряд., Розсекречена пам’ять, 512–16.

736

ГДА СБУ 9/36 (1933), 36а, в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 266–75.

737

Timothy Snyder, Bloodlands, 42.

738

ЦДАГОУ 1/20/5242 (1932), 5–10, В. Васильєв та ін., упоряд., Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 210–29.

739

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 268–73.

740

Геннадій Єфименко, Лариса Якубова, “Національні відносини в Радянській Україні (1923–1938)”, Національні питання в Україні XX — початку XXI ст.: історичні нариси, В. М. Литвин, ред. (Київ: Ніка-Центр, НАН України, 2012), 222–3.

741

Martin, The Affirmative Action Empire, 348.

742

Григорій Костюк, Сталінізм в Україні (Київ: Вид-во Смолоскип, 1995), 192–6.

743

Григорій Костюк, Сталінізм в Україні., 192–6.

744

Юрій Шаповал, “Фатальна амбівалентність”, Критика: міжнародний огляд книжок та ідей (May 2015).

745

Юрій Шаповал, “Фатальна амбівалентність”.

746

Pauly, Breaking the Tongue, 241–2.

747

Pauly, Breaking the Tongue, 258–66.

748

Л. Д. Якубова, Етнічні меншини в суспільно-політичному та культурному житті УСРР, 20-ті — перша половина 30-х рр. XX ст. (Київ: Інститут історії України HAH України, 2002), 126–31.

749

S. V. Kul’chyts’kyi, “Holodomor in the Ukrainian Countryside”, in After the Holodomor: The Enduring Impact of the Great Famine on Ukraine, eds. Andrea Graziosi, Lubomyr Hajda and Halyna Hryn (Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute, 2013), 9.

750

Kul’chyts’kyi, “Holodomor in the Ukrainian Countryside”, 9.

751

Якубова, Етнічні меншини в суспільно-політичному та культурному житті УСРР, 126–31.

752

Г. Ковальчук, “Директори Всенародної бібліотеки України (20–30-ті рр.)”, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ 2/4 (13/15) (2000), 179–206.

753

О. С. Рубльов, О. В. Юркова, “Інститут історії України НАН України: віхи історії (1936–2006 рр.)”, В. А. Смолій, ред., Український історичний журнал 6 (2006), 5–7.

754

Юрій Шаповал, Україна 20–50 рр.: Сторінки ненаписаної історії (Київ: Наукова думка, 1993), 126–31.

755

С. А. Токарєв, “Репресії проти викладачів Ніжинського педагогічного інституту в 1930-х рр.”, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ 1/2 (2013), 146–69.

756

Martin, The Affirmative Action Empire, 363.

757

Pauly, Breaking the Tongue, 332–9.

758

Martin, The Affirmative Action Empire, 363.

759

Ганна Скрипник, Етнографічний музей України: Становлення і розвиток (Київ: Наукова думка, 1989).

760

Алла Киридон, “Руйнування культурних споруд”, 91–102.

761

М. М. Холостенко, “Архитектурная реконструкция Киева”, Архитектура СССР 12 (1934), 19.

762

А. Г. Молокін, “Проектирование правительственного центра УССР в Киеве”, Архитектура СССР 9 (1935), 11.

763

Тітус Д. Геврик, Втрачені архітектурні пам’ятки Києва (Нью Йорк-Київ: Український музей, 1991).

764

Тітус Д. Геврик, Втрачені архітектурні пам’ятки Києва.

765

Сергій Білокінь, “Масовий терор, як засіб державного управління в СРСР (1917–1941)”, Джерелознавче дослідження 2 (Дрогобич: “Коло”, 2013), 452–90.

766

Сергій Білокінь, “Масовий терор, як засіб державного управління в СРСР (1917–1941)”, 519–22.

767

Shevelov, The Ukrainian Language in the First Haif of the Twentieth Century, 154–8.

768

Shevelov, The Ukrainian Language in the First Haif of the Twentieth Century, 160–7, цитата з 167.

769

Vasilii Grossman, Everything Flows, trans. Robert and Elizabeth Chandler (New York: New York Review Classic Books), 2009.

770

Боряк, 1933, 684.

771

Боряк, 1933, 685–6.

772

Багато прикладів можна знайти в кн. Валентини Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті: Усна історія про геноцид українців в 1932–1933 роках (Київ: Стилос, 2007), також англ. див. A Candle in Remembrance: An Oral History of the Ukrainian Genocide of 1933–34, trans. Mark Tarnawsky (New York: Ukrainian Women’s League of America, 2010). Для написання цього розділу використано українськомовну версію книжки.

773

Свідчення Ольги Вікторівни Цимбалюк, Свіча пам’яті, 229.

774

Свідчення Анастасії Миколаївни Павленко, Свіча пам’яті, 130–31.

775

Свідчення Лариси Федорівни Венжик (дівоче Шевчук), Свіча пам’яті, 137–8.

776

Свідчення Марії Петрівни Бендрик, Свіча пам’яті, 247.

777

Свідчення Леоніда Юхимовича Вернидуба, Національна книга пам’яті жертв Голодомору, В. Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 65.

778

Свідчення Марії Миронівни Кожедуб, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 269.

779

Roman Dzwonkowski and Petro lashchuk, Głód i represje wobec ludności polskiej na Ukrainie 1932–1947: relacje (Lublin: Tow. Nauk. Katolickiego Uniwersytetu Lubelskiego, 2004), 160.

780

Свідчення Петра Кузьмича Мостового, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 495.

781

Свідчення Ганни Олександрівни Маслянчук, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 91.

782

Свідчення Параскеви Василівни Колос, Свіча пам’яті, 268.

783

Свідчення Миколи Івановича Патринчука, Свіча пам’яті, 114.

784

Testimony of Valentyn Kochno, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 119–20.

785

Свідчення Ганни Омельянівни Флашкіної, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 237.

786

Свідчення Анастасії Миколаївни Павленко, Свіча пам’яті, 130.

787

Свідчення Наталії Степанівни Кужель, Свіча пам’яті, 269.

788

Свідчення Михайла Павловича Гавриленка, Свіча пам’яті, 208.

789

Testimony of an anonymous woman, in United States Congress and Commission on the Ukraine Famine, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Report to Congress, Report adopted by the Commission, 19 April 1988, submitted to Congress, 22 April 1988 (Washington, D.C.: U.S. G.P.O.: For sale by Supt. of Docs., U.S. G.P.O., 1988), 341–2, 346.

790

Свідчення Миколи Петровича Хмельника, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 98.

791

Свідчення Тетяни Тимофіївни Котенко, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 1, 645.

792

Свідчення Галини Григорівни Ковтин, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 257.

793

Свідчення Ганни Яківни Оноди, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині (Глухів: РВВ ГДПУ 2008), 49.

794

Lev Kopelev, “Interview with Lev Kopelev”, 1981, Harvest of Despair Series.

795

Свідчення Ганни Семенівни Сухенко, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 149.

796

Свідчення Ігоря Васильовича Бугаєвича, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 454–7.

797

Свідчення Галини Омельченко, в кн. Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 87.

798

Свідчення Миколи Мілова, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 3, 129–30.

799

РДАСПІ, 81/3/215 (1932), 1–24, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 497.

800

Свідчення Павла Івановича Силки, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 492.

801

Свідчення Катерини Степанівни Цокол, 33-й: Голод, 63.

802

Свідчення Лідії Василівни Полтавець, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 2, 215–16.

803

Daria Mattingly, “Idle, Drunk and Good-for-Nothing: The Cultural Memory of Holodomor Rank-and-File Perpetrators”, The Burden of Memory: History, Memory and Identity in Contemporary Ukraine, eds. Anna Wylegała and Małgorzata Głowacka-Grajper (Bloomington, IN: Indiana University Press, 2017).

804

Свідчення Петра Сергійовича Войтюка, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 96.

805

Свідчення Володимира Івановича Теслі, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 2, 665–7.

806

Свідчення жінки-аноніма, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 127.

807

Kopelev, The Education of a True Believer, 233.

808

Свідчення Івана Леонідовича Примака, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 99.

809

Свідчення жінки-аноніма, в кн. Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 66.

810

Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 201.

811

Testimony Ivan J. Danylenko, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 77.

812

Свідчення Григорія Антоновича Гаращенка, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 178–9.

813

Testimony Anna Pylypiuk, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 111–12.

814

Kostiantyn Mochul’s’kyi, “I Was Eight Years Old”, переклад Марти Олійник для Науково-освітнього консорціуму вивчення Голодомору в Торонто, в кн. Костянтин Мочульський, “Мені було вісім літ”, Кримська світлиця 12 (Сімферополь, 21 березня 2003), 6.

815

Testimony Anastasiia Kh., in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 158.

816

Свідчення Варвари Свиридівни Мороз, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 51.

817

Свідчення Гната Федоровича Миронюка, в кн. Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 64.

818

Свідчення Івана Тарасюка, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 2, 656.

819

Свідчення Михайла Олександровича Балановського, Пам’ять народу, том 1, 95–9.

820

Свідчення Григорія Мороза, в кн. Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 74–5.

821

Свідчення Анни Андріївни Таланчук, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 2, 184.

822

Боряк, 1933, 682–4.

823

Тамара Демченко, “Свідчення про Голодомор як джерело вивчення феномену сталінських активістів”, Проблеми історії України: факти, судження, пошуки: Міжвідомчий збірник наукових праць, том 19, № 2 (2010), 71–81.

824

Viola, The Best Sons of the Fatherland, 206–9.

825

РДАСПІ, 81/3/215 (1932), 1–24, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 504–5.

826

Mattingly, “Idle, Drunk, and Good-for-Nothing”.

827

Testimony of Maria N., in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 152–4.

828

Victor Kravchenko, I Chose Freedom: The Personal and Political Life of a Soviet Official, trans. Rhett R. Ludwikowski (London: Robert Hale, 1946), 75.

829

Kravchenko, I Chose Freedom, 92.

830

Kravchenko, I Chose Freedom, 91.

831

Kravchenko, I Chose Freedom, 63, 74.

832

Kopelev, The Education of a True Believer, 235.

833

Georges Simenon, “Peuples qui ont faim”, in Mes Apprentissages: Reportages 1931–1946, ed. Francis Lacassin (Paris: Omnibus, 2001), 903–4.

834

Andrei Platonovich Platonov, Fourteen Little Red Huts and Other Plays, trans. Robert Chandler, Jesse Irwin and Susan Larsen (New York: Columbia University Press, 2016), 104.

835

Копелєв, Інтерв’ю для Українсько-Канадського Дослідчо-Документаційного центру.

836

Копелєв, Інтерв’ю для Українсько-Канадського Дослідчо-Документаційного центру.

837

Mattingly, “Idle, Drunk and Good-for-Nothing”.

838

Testimony of Halyna B., in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 125.

839

Kopelev, The Education of a True Believer, 245.

840

Свідчення Василя Онуфрієнка, в кн. Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 91.

841

Валерій Васильєв, Юрій Шаповал, Командири великого голоду: Поїздки В. Молотова і Л. Кагановича в Україну та на Північний Кавказ, 1932–1933 рр. (Київ: Генеза, 2001), 317.

842

Свідчення Миколи Григоровича Мусійчука, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 2, 76.

843

Mattingly, “Idle, Drunk and Good-for-Nothing”.

844

Свідчення Віри Карпівни Кириченко, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 7, 180.

845

Боряк, 1933, 185, 229, 387, 605.

846

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 170–1.

847

Mattingly, “Idle, Drunk and Good-for-Nothing”.

848

Graziosi, “Collectivisation, révoltes paysannes et politiques gouvernemen-tales”, 442–3.

849

ДАЖО, Ф. P. 1520/4828 (1931), 9–16.

850

Свідчення Марини Матвіївни Коробської, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 110.

851

ЦДАГОУ 1/20/5394 (1932), 3542, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 441.

852

РДАСПІ, 17/42/81 (1932), 103–5, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, 640–2.

853

Свідчення Катерини Єлизарівни Ярошенко, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 2, 881–2.

854

Свідчення Наталії Арсентіївни Таланчук, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 3, 61.

855

Свідчення Павла Костенка, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 5, 181.

856

Свідчення батька Тимофія Міненка, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 3, 145.

857

Mattingly, “Idle, Drunk, and Good-for-Nothing”.

858

Свідчення Василя Васильовича Баштаненка, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том. 1, 138.

859

ЦДАГОУ 1/6/238, 32–6, М. М. Старовойтов, В. В. Михайличенко, Голодомор на Луганщині 1932–1933 рр.: науково-документальне видання (Київ: Стилос, 2008), 65–8.

860

Plokhy, Unmaking Imperial Russia, 269–70.

861

Усі матеріали щодо справи Річицького в кн. В. Васильєв та ін., упоряд… Партійно-радянське керівництво УСРР під час Голодомору, 289–444, див. також “Документи архівів ВКП (б) та ДПУ УСРР про настрої і моделі поведінки партійно-радянських працівників в республіці, 1932–33 рр.”, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ 1–2 (40–1) (2013), 392–400.

862

РДАСПІ, 81/3/215 (1932), 1–24, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 504–5.

863

В. Васильєв, Н. Верт, “Документи архівів ВКП(б) та ДПУ УСРР про настрої і моделі поведінки партійно-радянських працівників у республіці, 1932–33 рр.”, З архівів ВУЧК-ГПУ-НКВД-КГБ 1–2, № 40–1 (2013), 392.

864

Свідчення Марії Гнатівни Дзюби, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 262.

865

Quoted in Conquest, The Harvest of Sorrow, 143.

866

Свідчення Марії Андронівни Запаско-Приймак, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 354–5.

867

Testimony of Tetiana Pawlichka, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 75.

868

Свідчення Миколи Степановича Пуда, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 567–8.

869

Свідчення Ганни Степанівни Юрченко, 33-й: Голод, 536.

870

Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 115.

871

Свідчення Анастаса Максимівни Кучерук, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 148.

872

Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 47.

873

Свідчення Володимира Федоровича Задворного, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 164.

874

Свідчення Надії Йосипівни Малишко (дівоче — Сольниченко), в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 27.

875

Свідчення Глафіри Павлівни Іванової, в кн. Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 97.

876

Свідчення Анастаса Максимівни Кучерук, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 149.

877

Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 148.

878

Свідчення Ніни Іванівни Марусик, 33-й: Голод, 157.

879

Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 303.

880

Свідчення Володимира Павловича Сліпченка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 88.

881

Testimony of Oleksij Keis, in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, 22.

882

Свідчення Григорія Федоровича Сім’ї, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 510–11.

883

Testimony of Oleksandr Honcharenko, in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, 333–4.

884

Свідчення Дмитра Захаровича Каленика, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 31.

885

Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 305.

886

Свідчення Петра Кириловича Бойчука, в кн. Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 95.

887

Pitirim Sorokin, Hunger as a Factor in Human Affairs. Gainesville, FL: University of Florida Press, 1975, 73.

888

Свідчення Миколи Івановича Опанасенка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 526.

889

Свідчення Олексія Юрійовича Курінного та Оксани Юхимівни Григоренко, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 2, 200.

890

З щоденника О. Радченко, в кн. Пиріг, упоряд… Голодомор, 1013.

891

Свідчення Надії Дмитрівни Луцишиної, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 88.

892

Свідчення Ярини Василівни Каднадзеї, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 6, 160.

893

Свідчення Антона Тихоновича Бредуна, Український голокост, том 1, 88.

894

Свідчення Галини Спиридонівни Машунцевої, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 117–8.

895

Свідчення Уляни Филимонівни Литвин, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 98.

896

Dolot, Execution by Hunger, 92.

897

Свідчення Ярини Петріни Мицик, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 299.

898

Свідчення Марії Миколаївни Дороненко (Дівоче — Пунтус), в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 27.

899

Athanasius D. McVay and Lubomyr Y. Luciuk, eds. The Holy See and the Holodomor: Documents from the Secret Vatican Archives on the Great Famine of 1932–33 in Soviet Ukraine (Toronto: The Kashtan Press, 2011), 5.

900

Dariusz Stola, Anne Applebaum, Iron Curtain: The Crushing of Eastern Europe, 1944–1956. (New York and London: Doubleday and Allen Lane, 2012), 141.

901

Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 284.

902

Testimony of Anastasiia Kh., in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 156–7.

903

Testimony of Anastasiia Kh., in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 156–7.

904

Свідчення Олександри Федорівни Молчановой в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 91.

905

Н. Р. Романець, “Боротьба з самосудами в українському селі, 1933–1935 рр.”, Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету XXIX, (2010), 186.

906

Свідчення Ігоря Васильовича Бугаєвича, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 455–6.

907

Романець, “Боротьба з самосудами в українському селі, 1933–1935 рр.”, 186, цит. ДАДО (Дніпро), 1520/3/36/(1933), 674 та 1, 127; ЦДАГОУ 1/20/6395 (1933), 107.

908

Романець, “Боротьба з самосудами в українському селі, 1933–1935 рр.”, 186–7.

909

Свідчення Мотрони Андріївни Краснощок, в кн. Мицик, упоряд… Український голокост, том 6, 284–285.

910

Іван Бринза, “Я вмирав серед поля з колоссям”, в кн. Злочин, Петро Кардані, ред. (Мельбурн-Київ: Вид-во “Фортуна”, 2003), пер. Марти Олійник для Науково-освітнього консорціуму вивчення Голодомору в Торонто.

911

З щоденника О. Радченко, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 1, 125.

912

Свідчення Мотрони Андріївни Краснощок, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 6, 284–5.

913

Свідчення Максима Петровича Божика, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 126.

914

ЦДАГОУ 1/20/6274 (1933), 146–8, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 750.

915

Свідчення Олексія Семеновича Литвинського, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 148–9.

916

Свідчення Ганни Олександрівни Цівки, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 116.

917

Свідчення Миколи Лаврентійовича Баші, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-хроків на Сіверщині, 30.

918

Testimony of Stephen С., in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 126–7.

919

Романець, “Боротьба з самосудами в українському селі”, 188; ДАДО (Дніпро), 19/1/1494 (1933), 109.

920

Свідчення Миколи Івановича Опанасенка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 526.

921

Романець, “Боротьба з самосудами в українському селі”, 189; ДАДО (Дніпро), 1520/3/37 (1933), 104.

922

Романець, “Боротьба з самосудами в Українському селі”, 190; ДАДО (Дніпро), 1520/3/35 (1933), 4, ЦДАГОУ 1/20/6580 (1934), 107; 1/20/6777 (1935), 113.

923

Свідчення Марти Павлівни Гончарук, в кн. Коваленко, Маняк, упо-ряд., 33-й: Голод, 29.

924

Свідчення Ольги Кочеркевич, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 1, 651–2.

925

Свідчення Миколи Романовича Просковченка, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 3, 128.

926

Diary of Oleksandra Radchenko, in Bohdan Klid and Alexander J. Motyl, The Holodomor Reader: A Sourcebook on the Famine of 1932–33 in Ukraine (Toronto: Canadian Institute of Ukrainian Studies Press, 2012), 182.

927

Свідчення Галини Кирилівни Буданцевої (дівоче — Півень), в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 485.

928

Petro Hryhorenko, interview by Slavko Novytskyi, UCRD.

929

Grossman, Everything Flows, 136.

930

ГДА СБУ 65/6352/1 (1932), 444–6, Даниленко, Голодомор 1932–1933 років в Україні за документами ГДА СБУ, 283.

931

ЦДАГОУ, 1/20/6276 (1933), 55–60, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 888.

932

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 296–300.

933

Свідчення Катерини Романівни Марченко, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 2, 11–2.

934

Свідчення Марії Іванівни Корнійчук, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 490.

935

“Schedule A, vol. 36, Case 333/(NY) 1582 (Interviewer J. F., Type A4) Male, 29, Ukrainian, Student and Worker”, 1–8 July 1951, Harvard Project on the Soviet Social System, Slavic Division, Widener Library, Harvard University, 25.

936

Свідчення Василя Йосиповича Гузенка, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 54–5.

937

Testimony of Anna S., in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, 26–7.

938

Свідчення Параскеви Сергіївни Підлубної, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 186.

939

Testimony of Tetiana Pawlichka, in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 75–6.

940

Свідчення M. Баркова, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 1, 108.

941

Свідчення Лариси Василівни Васильченко, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 477–8.

942

Testimony of Oleksandr Honcharenko, in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, 332–3.

943

Свідчення Петра Кузьмича Мостового, в кн. Коваленко, Маняк, упо-ряд., 33-й: Голод, 495.

944

Нолл, Трансформація громадянського суспільства, 183.

945

Олег Бажан та Вадим Золотарьов, “Конвеєр смерті в часи ‘Великого терору’ в Україні: технологія розстрілів, виконавці, місця поховань”, Краєзнавство 1 (2014), 192.

946

Конвеєр смерті в часи ‘Великого терору’ в Україні, 193–4.

947

Testimony of Varvara Dibert, in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 73.

948

Свідчення Леоніда А., 33-й: Голод, 132–3.

949

Свідчення жінки (ім’я приховане), в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 508.

950

Свідчення Миколи Яковича Пішого, 33-й: Голод, 266.

951

Testimony of Larysa Donchuk, in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, 138.

952

Свідчення Олександри Михайлівни Крикур (дівоче — Резніченко), в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 524.

953

Свідчення Івана Павловича Васяновича, 33-й: Голод, 551–3.

954

Свідчення Віри Прокопівни Кадюк, 33-й: Голод, 346.

955

Daria Mattingly, “Oral History Project of the School Students of Tororyshche”, 2007, з особистого архіву дослідниці.

956

“Schedule A, vol. 36, Case 333”, Harvard Project on the Soviet Social System, Slavic Division, Widener Library, Harvard University, 25.

957

Свідчення Люби Аріонівни, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 280.

958

Свідчення Марії Євлампіївни Петренко, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 2, 187.

959

Testimony of Stephen С., in U.S. Congress. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 126–7.

960

Свідчення Дениса Микитовича Лебідя, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 306.

961

Свідчення Федіра Дмитровича Завадського, 33-й: Голод, 268.

962

Свідчення Федіра Дмитровича Завадського, 33-й: Голод, 98, 327–9, 335 і 340, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 1, 401, 427, 454.

963

Testimony of Anna Pylypiuk, in U.S. Congress, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: First Interim Report, 111–12.

964

Лист Kociopy та Кагановичу, ЦДАГОУ, 1/20/6276 (1933), 55–60, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 888.

965

Karel Berkhoff, “The Great Famine in Light of the German Invasion and Occupation”, in After the Holodomor: The Enduring Impact of the Great Famine of Ukraine, eds. Andrea Graziosi, Lubomyr Hajda, and Halyna Hryn (Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Research Institute), 2014.

966

ЦДАГОУ, 1/20/6274 (1933), 185–90, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 763.

967

Свідчення Лариси Векжик, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 138–9.

968

Свідчення Марії Павлівни Давиденко, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 9.

969

Свідчення Ганни Лук’янівни Михальчук, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 69.

970

Свідчення Миколи Олексійовича Москаленка, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 56.

971

Андреа Ґраціозі, Листи з Харкова: Голод в Україні та на Північному Кавказі в повідомленнях італійських дипломатів 1932–33 років (Харків: Фоліо, 2007), 125–7.

972

Nicolas Werth, “Keynote Address for the Holodomor Conference, Harvard Ukrainian Research Institute, 17–18 November 2008”, in Halyna Hryn and Lubomyr Hajda, eds., After the Holodomor, xxxiv.

973

ЦДАГОУ 1/20/6275 (1933), 124–31, Національна Книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Київська область (Біла Церква: Буква, 2008), 1292.

974

ДАДО (Дніпро), 1520/3/9 (1933), Національна Книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Дніпропетровська область (Дніпропетровськ: АРТ-ПРЕС, 2008), 1, 111.

975

ДАДО (Дніпро), 710/2/2 (1933), 18–19, Національна Книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Кіровоградська область (Кіровоград: ТОВ “Імекс ЛТД”, 2008), 853–4.

976

Національна Книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Запорізька область (Запоріжжя: Дике Поле, 2008), 171.

977

ЦДАГОУ, 1/20/6274 (1933), 146–8, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 750–1.

978

ЦДАГОУ, 1/20/6276 (1933), 39–46, Голодомор, 877.

979

Державний архів Донецької області 326/1/130 (1933), 47, Голодомор, 822–3.

980

Davies and Wheatcroft, The Years of Hunger, 422.

981

ЦДАГОУ, 1/20/6274 (1933), 185–90, Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Київська область, 1, 287.

982

ГДА СБУ, 6/75501-fp.

983

Interview with Olga Mane, HREC/UCRDC Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre.

984

ЦДАГОУ 1/20/6274 (1933), 95–9, Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Київська область, 1, 284.

985

Романець, “Боротьба з самосудами в українському селі”, 190.

986

Свідчення Григорія Івановича Мазуренка, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 165.

987

Свідчення Віри Михайлівни Тищенко, Свіча пам’яті, 147.

988

Свідчення Тодоса Хомовича Годуна, Свіча пам’яті, 231.

989

Лист Хоми Рябоконя, в кн. Д. Ф. Соловей, Сказати правду: Три праці про Голодомор 1932–1933 (Київ-Полтава: Інститут історії України НАН України, 2005), 77.

990

Див., наприклад, свідчення Івана Олексійовича Максименка, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 32–3; свідчення Марії Андріївни Олійник (дівоче — Ляхімець), в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 108–9; свідчення Надії Дмитрівни Лучишин та Лариси Федорівни Шевчук (дівоче Венжик), в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 88, 137–41; свідчення Івана Павловича Васяновича, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 552–3, див. також Олекса Різників, Їдло 33-го: словник Голодомору (Одеса: Юридична література, 2003).

991

Свідчення Марії Павлівни Давиденко, в кн, А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 10.

992

Див. свідчення Олександри Василівни Сикаль, Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 35; також свідчення Ліди Олександрівни Коломієць та Миколи Михайловича Островерха, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 99, 222.

993

Свідчення Надії Дмитрівни Лучишин, Свіча пам’яті, 99.

994

Свідчення Миколи Демидовича Фененка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 542.

995

Свідчення Марії Василівни Пихтіної, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 189.

996

Свідчення Галини Спиридонівни Машинцевої, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 117–8.

997

Свідчення Петра Кузьмича Мостового, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 495.

998

Свідчення Марії Семенівни Пати, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 6.

999

Свідчення Віри Іллівни Петух, Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 52.

1000

Свідчення Надії Захарівни Овчарук, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 103.

1001

Свідчення Ксенії Афанасіївни Маляр, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 56–7.

1002

Свідчення Оксани Андріївни Жигадно, в кн. Борисенко, Свіча пам’яті, 151.

1003

Свідчення Оксани Андріївни Жигадно, Свіча пам’яті, 152.

1004

ЦДАГОУ 1/20/6274 (1933), 149–58, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 156–9.

1005

Свідчення Катерини Прокопівни Бутько, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 143.

1006

Свідчення Миколи Григоровича Собрача, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 28–30.

1007

Свідчення Любові Андріївни Орлюк, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 158.

1008

Свідчення Петра Кузьмича Мостового, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 495.

1009

Свідчення Гната Федоровича Миронюка, Національна книга пам’яті жертв Голодомору, Ющенко, ред., Український інститут національної пам’яті, 64.

1010

Свідчення Марії Семенівни Пати, в кн. А. В. Карась, упоряд., Свідчення очевидців про голод 1930–40-х років на Сіверщині, 10–11.

1011

Свідчення Софії Яківни Заливчої, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 472.

1012

Свідчення Дмитра Дмитрука та Миколи Шведченка, в публ. Оксана Кісь, “Пережити смерть: Жіночий досвід Голодомору, 1932–33”, Аспасія 7 (2013), 54.

1013

Свідчення Анатолія Степановича Бакая, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 484–5.

1014

Свідчення Марії Теренівни Гавриш, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 80–1.

1015

Arthur Koestler, The Invisible Writing: An Autobiography (New York: Macmillan, 1954), 55–6.

1016

Oleh Wolowyna, Serhii Plokhy, Nataliia Levchuk, Omelian Rudnytskyi, Pavlo Shevchuk and Alla Kovbasiuk, “Regional Variations of 1932–34 Famine Losses in Ukraine”, Canadian Studies in Population 43, nos. 3/4 (2016), 175–202.

1017

Marco Carynnyk, Bohdan S. Kordan and Lubomyr Y. Luciuk, eds., The Foreign Office and the Famine: British Documents on Ukraine and the Great Famine of 1932–1933 (Kingston, Ontario: Limestone Press, 1988), 104–65.

1018

The Foreign Office and the Famine, 104–65.

1019

Інтерв’ю з Петром Егідесом, взяте Марком Царинником в Торонто у листопаді 1981 року, Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre, Toronto.

1020

ГДА СБУ 6/68805-FP, том 6 і 8, в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 607.

1021

Carynnyk et al., eds., The Foreign Office and Famine, 107.

1022

Bojko and Bednarek, Holodomor, 608.

1023

Bojko and Bednarek, Holodomor, 609.

1024

Timothy Snyder, Black Earth: The Holocaust as History and Warning (New York: Tim Duggan Books, 2015), 249.

1025

Петро Шелест, Справжній суд історії ще попереду: Спогади, щоденники, документи, матеріали, В. Баран, О. Мандебура, Ю. Шаповал, Г. Юдинкова, ред. (Київ: Генеза, 2004), 64–5.

1026

Свідчення Єлизавети Миронівни Радченко, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 492.

1027

Свідчення Килини Василівни Дикун, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 90.

1028

Свідчення Надії Йосипівни Малишко (Солниченко), Український голокост, том 1, 27.

1029

Свідчення Варвари Степанівни Горбань, Український голокост, том 1, 29–30.

1030

Кісь, “Пережити смерть”, 55.

1031

Свідчення Галини Павлівни Тимощук, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 96.

1032

Державний архів Волинської області, 136/3/74 (1933), 4–4, Національна Книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Вінницька область (Вінниця: ДП “ДФ”, 2008), 1191.

1033

Свідчення Степана Харитоновича Васюти, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 465–6.

1034

Свідчення Марії Іванівни Корнійчук, 33-й: Голод, 489–90.

1035

ЦДАГОУ, 1/20/6277 (1933), 233–5, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 798–800.

1036

ЦДАГОУ; 1/20/6275 (1933), 182–6, Голодомор, 833–5.

1037

ЦДАГОУ; 1/20/6275 (1933), 182–6, Голодомор, 833–5.

1038

ДАВО (Вінниця), 136/3/71 (1933), 127–9, Національна Книга пам’яті жертв Голодомору, 1245.

1039

ДАХО (Херсон), 104/1/123 (1933), 2, Національна Книга пам’яті жертв Голодомору 1932–1933 років в Україні: Херсонська область (Херсон: Видавництво “Наддніпрянська правда”, 2008), 527.

1040

ДАХО (Херсон), 116/1/141 (1933), 19–22.

1041

Державний архів Харківської області, Р-1962/1/973 (1933), 9, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 841–2.

1042

Drazhevs’ka Liubov, “Interview with Liubov Drazhevska”, conducted on 22 July 1983 in New York by Sviatoslav Novytsky, excerpted from the archives of the copyright holder, the Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre, Toronto.

1043

РДАСПІ, 17/162/14 (1932), 17, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 412; Ґраціозі, Листи з Харкова, 128–30.

1044

Осокина, Золото для индустриализации, 96.

1045

Осокина, Золото для индустриализации, 227.

1046

Lubomyr Y. Luciuk. Tell Them We Are Starving: The 1933 Diaries of Gareth Jones (Kingston, Ontario: Kashtan Press, 2015), 103.

1047

Malcolm Muggeridge, Winter in Moscow (Boston, MA: Little Brown, 1934), 146.

1048

Bulgakov, The Master and Margarita, 391–2.

1049

Осокина, Золото для индустриализации, 250–1, 255, 293.

1050

Свідчення Віри Йосипівни Капиніс, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 7, 193.

1051

Свідчення Івана Яковича Хоменка, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 2, 746.

1052

Свідчення Надії Іллівни Бабенко, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 558–59.

1053

Свідчення Івана Кириловича Клименка, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 6, 142–5.

1054

Свідчення Григорія Федоровича Сім’ї, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 510–11.

1055

TetianaYevsieieva, “The Activities of Ukraine’s Union of Militant Atheists during the Period of All-Out Collectivization, 1929–1933”, trans. Marta Olynyk. Key Articles on the Holodomor Translated from Ukrainian into English. Holodomor Research and Education Consortium.

1056

Осокина, Золото для индустриализации, 151–3.

1057

Осокина, Золото для индустриализации, 162–3.

1058

Щоденник Олександри Радченко, Klid and Motyl, The Holodomor Reader, 182.

1059

ГДА СБУ 13/40/ — (1932), 167–73, в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 91.

1060

Свідчення Ігоря Васильовича Бугаєвича, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 454.

1061

Свідчення Григорія Павловича Новикова, 33-й: Голод, 530.

1062

“Schedule A, vol. 32, Case 91/(NY) 1124 (Interviewer M. S., Type A4) Female, 56, Great Russian, Stenographer”, 1–3 June 1951, Harvard Project on the Soviet Social System, Slavic Division, Widener Library, Harvard University, 65.

1063

Свідчення Павла Феодосійовича Чорного, в кн. Мицик, упоряд… Український голокост, том 1, 92.

1064

“Schedule A.”, vol. 36, Case 333 (NY) 1582 (interviewer J. F., type A4). Male, 29, Ukrainian, student and worker. Harvard Project on the Soviet Social System, Slavic Division, Widener Library, Harvard University, 26.

1065

Кісь, “Пережити смерть”, 53.

1066

Mykola Rudenko, “The Cross”, trans. Marco Carynnyk, in Wasyl Hryshko, The Ukrainian Holocaust of 1933 (Toronto: Bahriany Foundation, 1983), 135–6.

1067

Дослідницький проект Олега Воловини про демографічні втрати внаслідок Голодомору 1932–1933 років у Радянському Союзі, зокрема в Україні та Росії, реалізується за участі Інституту демографії та соціальних досліджень Національної академії наук України та Українського наукового інституту Гарвардського університету, за підтримки Програми імені Фулбрайта.

1068

Олег Воловина, лист до авторки, 29 квітня 2017 р.

1069

Omelian Rudnytskyi, Nataliia Levchuk, Oleh Wolowyna, Pavlo Shevchuk and Alla Kovbasiuk, “Demography of a Man-Made Human Catastrophe: The Case of Massive Famine in Ukraine, 1932–33”, Canadian Studies in Population 42, nos. 1–2 (2015), 53–80.

1070

Wolowyna et al., “Regional Variations of 1932–1934 Famine Losses in Ukraine”, 175–202.

1071

Rudnytskyi et al., “Demography of a Man-Made Human Catastrophe”, 65.

1072

Oleh Wolowyna, “Monthly Distribution of 1933 Famine Losses in Ukraine and Russia at the Regional Level”, неопублікований рукопис.

1073

ГДА СБУ 13/-/23 (1933), 237–47, в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 495–500.

1074

Serhii Plokhy, “Mapping the Great Famine”, MAPA: Digital Atlas of Ukraine, Harvard Ukrainian Research Institute, 5–7.

1075

Wolowyna et al., “Regional Variations of 1932–1934 Famine Losses in Ukraine”, 188; Plokhy, “Mapping the Great Famine”, 19.

1076

Andrea Graziosi, “The Impact of Holodomor Studies on the Understanding of the USSR”, in Andrij Makukh and Frank S. Sysyn, eds. Contextualizing the Holodomor: The Impact of Thirty Years of Ukrainian Famine Studies (Edmonton, Alberta: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 2015), 52.

1077

Serhii Plokhy, “Mapping the Great Famine”, 16–19.

1078

ЦДАГОУ, 1/20/6278, 20, в кн. Пиріг, Голодомор, 852.

1079

Станіслав Кульчицький, “Коментарі, представлені під час семінару, Інститут історії України НАН України”, Київ, 19 квітня 2016.

1080

РДАСПІ, 17/163/981, 229–38, в кн. Данилов та ін., ред., Трагедия советской деревни, 952–7.

1081

Валерій Васильєв, “Особливості політики керівництва ВКП(б) у сільському господарстві УСРР (кінець 1933–1934)”, Український селянин: праці Науково-дослідного інституту селянства 10 (2006), 342–348.

1082

Г. Єфименко, Л. Якубова, “Національні відносини в радянській Україні (1923–1938 рр.)”, Національне питання в Україні XX — початку XXI cm.: історичні нариси, В. М. Литвин, ред. (Київ: Ніка-Центр, Національна академія наук України, 2012), 209–27.

1083

Сталин, Труды, том 13, 268–70, цит. Klid and Motyl, The Holodomor Reader, 265–6.

1084

Klid and Motyl, The Holodomor Reader, 266–8.

1085

Валерій Васильєв, “Особливості політики керівництва ВКП(б) в сільському господарстві УРСР”, 342–8.

1086

Валерій Васильєв, “Особливості політики керівництва ВКП(б) в сільському господарстві УРСР”.

1087

Testimony of Max Harmash U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, 44–6.

1088

Свідчення Лідії А., там само, 140–1.

1089

Г. Єфіменко “Лиховісні 30-ті роки на Марківщині”, в кн. Голодомор-геноцид 1933 року в Україні: історико-політологічний аналіз соціально-демографічних та морально-психологічних наслідків: міжнародна науково-теоретична конференція, Київ, 28 листопада 1998 року, С. Кульчицький, О. Веселова, ред. (Київ: Вид-во М. П. Коць, 2000), 348–56.

1090

Nikita Sergeevich Khrushchev, The “Secret” Speech Delivered to the Closed Session of the Twentieth Congress of the Communist Party of the Soviet Union, ed. Bertrand Russell Peace Foundation (Nottingham: Spokesman Books for the Bertrand Russell Peace Foundation, 1976).

1091

H. Iefimenko, “Resettlements and Deportations during the Post-Holodomor Years (1933–1936): A Raion-by-Raion Breakdown”, переклад Марти Олійник, Науково-освітній консорціум вивчення Голодомору, 16, цит. з РДАСПІ, 11/64/39 (1933). Оригінальна публ. Г. Єфіменко, “Переселення та депортації в постголодоморні роки (1933–1936 рр.): порайонний зріз”, Проблеми історії України: факти судження, пошуки: Міжвідомчий збірник наукових праць 22 (2013), 136–66.

1092

Г. Єфіменко, “Переселення та депортації в постголодоморні роки (1933–1936 рр.): порайонний зріз, 3–4.

1093

Daria Mattingly, “Oral History Project of the School Students of Tororyshche”, 2007, from the private collection of Daria Mattingly.

1094

ЦДАГОУ 1/20/6375, 63–4.

1095

Г. Єфіменко, “Лиховісні 30-ті роки на Марківщині”, 348–56.

1096

Г. Єфіменко, “Лиховісні 30-ті роки на Марківщині”.

1097

Г. Єфіменко, “Переселення та депортації в постголодоморні роки”, 28–9.

1098

Andrea Graziosi, “‘Lettres de Kharkov’: La famine en Ukraine et dans le Caucase du Nord (à travers les rapports des diplomates italiens, 1932–1934)”, Cahiers du monde russe et soviétique 30, no. 1 (1989), 70.

1099

Свідчення Якова Петровича Пасічника, в кн. Борисенко, упоряд., Свіча пам’яті, 254.

1100

РДАСПІ, 81/3/131 (1933), 43–62, в кн. Марочко, Мовчан, Голодомор 1932–1933 років в Україні, 256.

1101

Bohdan Krawchenko, Social Change and National Consciousness in Twentieth-Century Ukraine (Edmonton, Alberta: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 1987), 146.

1102

Nikita Khrushchev, Khrushchev Remembers, trans. Strobe Talbott (Boston, MA: Little, Brown, 1970), 108.

1103

Bohdan Krawchenko, Social Change and National Consciousness in Twentieth-Century Ukraine, 148. Зі всіх організаторів Голодомору вижив лише Григорій Петровський: позбавлений власності та привілеїв, він опинився в московському вигнанні.

1104

Khrushchev, Khrushchev Remembers, 108.

1105

Висновки з неопублікованої дипломної роботи Дарії Маттінґлі.

1106

Bohdan Krawchenko, Social Change and National Consciousness in Twentieth-Century Ukraine, 174–5.

1107

Листування між Шолоховим та Сталіном див. у кн. Ю. Г. Мурин, Писатель и вождь: переписка М. А. Шолохова с И. В. Сталиной в 1931–1951 годы: сборник документов из личного архива И. В. Сталина (Москва: Раритет, 1997).

1108

Сталин, Труды, том 13, 210–12.

1109

Petro Drobylko, “The Cursed Thirties”, in Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 278.

1110

ПА ІІП при ЦК Компартії України, 1/101/1243 (1933), 159–63, 172, в кн. Р. Я. Пиріг, ред., Голод 1932–1933 років на Україні: очима істориків, мовою документів (Київ: Політвидав України, 1990), 441–4; не слід плутати з кн. Голодомор 1932–1933, цього ж автора.

1111

АП РФ 3/40/87, 52–64, в кн. Кондрашин та ін., ред., Голод в СССР, том 2, 695–701.

1112

Свідчення Марії Бондаренко, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 90.

1113

Свідчення Сергія Федоровича Кучерявого, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 1, 720.

1114

Свідчення Василя Пацюка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 104.

1115

Свідчення Ірини Павлівни Н., в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 1, 98.

1116

Testimony of A. Butkovska, in U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine. Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Second Interim Report, 25.

1117

Свідчення Олекси Воропая, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 1, 266.

1118

ЦДАГОУ, 1/20/6277 (1933), 105–11, в кн. Пиріг, упоряд., Голодомор, 724–5.

1119

ДАОО, Р-2009/1/4 (1933), 91–2, з подякою Геннадію Боряку.

1120

ДАХО (Харків), 3683/2/2 (1933), 52, Голодомор 1932–1933 рр. Харківська область, дата звернення 2017.

1121

Енн Епплбом, “Інтерв’ю з професором Геннадієм Боряком, заступником директора Інституту історії України Національної академії наук України”, 25 лютого 2017 р.

1122

Свідчення Дмитра Ковальчука, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 1, 590; свідчення Володимира Ткаченка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 532.

1123

Свідчення Степана Подоляна, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 110–11.

1124

U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Report to Congress, 46.

1125

Енн Епплбом, “Інтерв’ю з Андреа Ґраціозі”, лютий 2014 р.

1126

ГДА СБУ Одеса — /66/5 (1932), 2,579–2,579, в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 227.

1127

Catherine Merridale, “The 1937 Census and the Limits of Stalinist Rule”, The Historical Journal 39, no. 1 (1 March 1996), 226.

1128

Catherine Merridale, “The 1937 Census and the Limits of Stalinist Rule”, 230.

1129

Catherine Merridale, “The 1937 Census and the Limits of Stalinist Rule”, 235–40.

1130

А. Г. Волков, “Перепись населения СССР 1937 года: История и мате-риалы/Экспресс-информация”, История статистики № 3–5, часть II (1990), 16–18.

1131

I. Sautin, “The National Census — a Duty of the Whole People”, trans. “Seventeen Moments in Soviet History, an Online Archive of Primary Sources”, Bol’shevik 23–24 (23 December 1938).

1132

Інтерв’ю з Олегом Воловиною, квітень 2016 р.

1133

А. Г. Волков, “Перепись населения СССР 1937 года”, 16–8.

1134

“Seventeen Moments in Soviet History, an Online Archive of Primary Sources”, trans., “The All-Union Census — a Most Important Government Task”, Pravda (lead article), 29 November 1938.

1135

Mark Tolts, “The Soviet Censuses of 1937 and 1939: Some Problems of Data Evaluation”, presented at the International Conference on Soviet Population in the 1920s and 1930s, Toronto, 1995, 4.

1136

Mark Tolts, The Soviet Censuses of 1937 and 1939, 9–10.

1137

Степан Баран, “З нашої трагедії за Збручем”, Діло (Львів), 21 травня 1933.

1138

Leonard Leshuk, Days of Famine, Nights of Terror: First-Hand Accounts of Soviet Collectivization 1928–1934 (Washington, D.C.: Europa University Press, 2000), 121.

1139

Robert Kusfnierz, Ukraina w Latach Kolektywizacji i Wielkiego Głodu (1929–1933) (Torúm: Grado, 2006), 214–17.

1140

Свідчення Мирослава Прокопа, в кн. Мицик, упоряд., Український голокост, том 5, 107–10; Kuśnierz, Ukraina w Latach Kolektywizacji, 215.

1141

Kuśnierz, Ukraina w Latach Kolektywizacji, 220.

1142

S. Sipko, “The Winnipeg Free Press and the Winnipeg Tribune: A Report for the Holodomor Research and Education Consortium”, December 2013, excerpted from the archives of the copyright holder, the Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre, 5.

1143

“Policy of Soviet Regime Scored by Ukrainians Here — Responsible for Millions of Deaths from Starvation, It Is Claimed”, Winnipeg Free Press (8 September 1933), 5.

1144

Kuśnierz, Ukraina w Latach Kolektywizacji, 221–7.

1145

ДАТО, 231/1/2067 (1933), 38–41, в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 504–5.

1146

McVay and Luciuk, The Holy See and the Holodomor, ix, 5.

1147

“Cardinal Asks Aid in Russian Famine”, The New York Times (20 August 1933).

1148

“Український Голодомор очима австрійця”, Радіо Свобода. Деякі світлини були надруковані в кн. Dr Ewald Ammende, Muss Russland hungern? Menschen-und Völkerschicksale in der Sowjetunion (Vienna: Braumüller, 1935). Александр Вінерберґер опублікував мемуари: Hart auf Hart [Hard Times] 15 Jahre Ingenieur in Sowjetrußland. Ein Tatsachenbericht (Salzburg: Pustet, 1939).

1149

McVay and Luciuk, The Holy See and the Holodomor, viii-xiv.

1150

Graziosi, “Lettres de Kharkov”, 57–61.

1151

ГДА СБУ, 13/1611 (1933), 41–4, в кн. Bojko and Bednarek, Holodomor, 507.

1152

Gustav Hilger and Alfred G. Meyer, The Incompatible Allies: A Memoir-History of German-Soviet Relations, 1918–1941 (New York: Macmillan, 1953), 256.

1153

Graziosi, “Lettres de Kharkov”, 7.

1154

Bruski, “In Search of New Sources”, 222–4.

1155

Carynnyk et al., eds., The Foreign Office and the Famine, 105.

1156

Carynnyk et al., eds., The Foreign Office and the Famine, 135.

1157

Carynnyk et al., eds., The Foreign Office and the Famine, 329, 397.

1158

Beatrice Webb and Sidney Webb, Is Soviet Communism a New Civilisation? (London: The Left Review, 1936), 29.

1159

Stanley Weintraub, “GBS and the Despots”, The Times Literary Supplement Online (22 August 2011).

1160

Lyons, Assignment in Utopia, 430.

1161

Andrei Platonov, Fourteen Little Red Huts and Other Plays, trans. Robert Chandler, Jesse Irwin and Susan Larsen (New York: Columbia University Press, 2016), 92.

1162

Etienne Thevenin, “France, Germany and Austria Facing the Famine of 1932–1933 in Ukraine”, presented at the James Mace Memorial Panel, IAUS Congress, Donetsk, Ukraine (6 June 2005), Gareth Jones.

1163

ЦДАГОУ 1/20/6204 (1933), кн. Марочко, Мовчан, Голодомор 1932–1933 років в Україні, 257.

1164

Цитата з Thevenin, “France, Germany and Austria”, 8.

1165

Alva Christiansen, “American Girls Seized, Expelled from Turkestan”, Chicago Daily Tribune (23 January 1933).

1166

Rhea Clyman, “Writer Driven From Russia”, Toronto Evening Telegram (20 September 1932).

1167

Rhea Clyman, “Children Lived on Grass”, Toronto Evening Telegram (1 May 1933).

1168

Lyons, Asignment in Utopia, 573–5.

1169

William Henry Chamberlin, “Soviet Taboos”, Foreign Affairs 13, no. 3 (1935), 431.

1170

Walter Duranty, I Write as I Please (New York: Simon and Schuster, 1935), 304.

1171

Amity Shlaes, The Forgotten Man: A New History of the Great Depression (London: Pimlico, 2009), 47–84, 133.

1172

Chamberlin, “Soviet Taboos”, 433.

1173

Carynnyk et al., eds., The Foreign Office and the Famine, 209.

1174

Chamberlin, “Soviet Taboos”, 432–3.

1175

Carynnyk et al., eds., The Foreign Office and the Famine, 202–9.

1176

Lyons, Assignment in Utopia, 574.

1177

Biographical details from Ray Gamache. Gareth Jones: Eyewitness to History (Cardiff: Welsh Academic Press, 2013).

1178

Lyons, Assignment in Utopia, 575.

1179

Jones’s diary was preserved by his sister at her home in Wales, rediscovered by his grand-nephew, Nigel Colley, and published as Gareth Jones, Tell Them We Are Starving: The 1933 Diaries of Gareth Jones, ed. Lubomyr Y. Luciuk (Kingston, Ontario: Kashtan Press, 2015).

1180

Gareth Jones, “Soviet Confiscate Part of Workers’ Wages”, Daily Express (5 April 1933), 8.

1181

Luciuk, Tell Them We Are Starving, 131.

1182

Luciuk, Tell Them We Are Starving, 184–6.

1183

Gareth Jones, “Fate of Thrifty in USSR: Gareth Jones Tells How Communists Seized All Land and Let Peasants Starve”, Los Angeles Examiner (14 January 1935).

1184

Luciuk, Tell Them We Are Starving, 190.

1185

Luciuk, Tell Them We Are Starving, 204.

1186

Gareth Jones, “Famine Grips Russia, Millions Dying. Idle on Rise, Says Briton”, Chicago Daily News and Evening Post Foreign Service (29 March 1933), 1; Edgar Ansel Mowrer, “Russian Famine Now as Great as Starvation of 1921, Says Secretary of Lloyd George”, Chicago Daily News Foreign Service (29 March 1933), 2; Gamache, Gareth Jones: Eyewitness to History, 183.

1187

Gareth Jones, “Press Release quoted in ‘Famine Grips Russia Millions Dying. Idle on Rise, Says Briton”, Evening Post Foreign Service (29 March 1933).

1188

Nigel Linsan Colley, “‘1933 Newspaper Articles’. Gareth Jones — Hero of Ukraine”.

1189

Teresa Cherfas, “Reporting Stalin’s Famine: Jones and Muggeridge: A Case Study in Forgetting and Rediscovery”, Kritika: Explorations in Russian and Eurasian History 14, no. 4 (August 2013), 775–804.

1190

Lyons, Assignment in Utopia, 572, 575–6.

1191

Walter Duranty, “Russians Hungry But Not Starving”, The New York Times (31 March 1933).

1192

Margaret Siriol Colley, Gareth Jones: A Manchukuo Incident (Newark, NJ: N. L. Colley, 2001).

1193

Thevenin, “France, Germany and Austria”, 9.

1194

Carynnyk et al., eds., The Foreign Office and the Famine, 329, 397.

1195

Snyder, Bloodlands, 50.

1196

Sally J. Taylor, Stalin’s Apologist: Walter Duranty, the New York Times’s Man in Moscow (New York: Oxford University Press, 1990), xx.

1197

Aleck Woollcott quoted in Taylor, Stalin’s Apologist, 191.

1198

Тарас Шевченко, Зібрання творів, том 2 (Київ, 2003), 303.

1199

Olexa Woropay, The Ninth Circle: In Commemoration of the Victims of the Famine of 1933 (Cambridge, MA: Harvard Ukrainian Studies Fund, 1983), 16.

1200

Свідчення Володимира Миколайовича Чепура, в кн. Веселова, Нікілєв, упоряд., Пам’ять народу, том 2, 758.

1201

Мицик, упоряд., Український голокост, том. 4, 374.

1202

Свідчення Гаврила Прокопенка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 196–7.

1203

Свідчення Володимира Самойлюка, в кн. Коваленко, Маняк, упоряд., 33-й: Голод, 95–6.

1204

Karel Berkhoff, Harvest of Despair: Life and Death in Ukraine under Nazi Rul (Cambridge, MA: Belknap Press, 2004), 20.

1205

О. О. Захарченко, “Нацистська пропаганда про злочини Сталінщини напередодні і на початку Другої світової війни”, Науковий вісник Миколаївського Державного Університету, Історичні науки 21, 2008 р.

1206

Berkhoff, Harvest of Despair, 117.

1207

Snyder, Bloodlands, 179–80.

1208

Berkhoff, Harvest of Despair, 253.

1209

Lizzie Collingham, The Taste of War: World War II and the Battle for Food (New York: Penguin Press, 2012), 35–7; Snyder, Bloodlands, 160–3.

1210

Alex J. Kay, “German Economic Plans for the Occupied Soviet Union and their Implementation”, in Timothy Snyder and Ray Brandon, eds. Stalin and Europe: Imitation and Domination, 1928–1953 (Oxford: Oxford University Press, 2014), 171.

1211

Snyder, Bloodlands, 164.

1212

Kay, “German Economic Plans for the Occupied Soviet Union and their Implementation”, 176.

1213

Berkhoff, Harvest of Despair, 165.

1214

Kay, “German Economic Plans for the Occupied Soviet Union and their Implementation”, 106; Snyder, Bloodlands, 174.

1215

Woropay, The Ninth Circle, 16.

1216

Joseph Goebbels, “Communism with the Mask Off”, trans, the Nazi Party. Nazi and East German Propaganda Online Archive, last modified 13 September 1935, Calvin College, дата звернення 2017; А. І. Кудряченко, “Голодомор в Україні 1932–1933 років за документами політичного архіву Міністерства закордонних справ Федеративної Респубілки Німеччина” (Київ: Національний інститут стратегічних досліджень, 2008).

1217

О. О. Маєвський, “Політичний плакат і карикатура як засоби ідеологічної боротьби в Україні”, кандидатська дисертація, Інститут історії України, Національна академія наук України (2016), 277–8.

1218

В. Которенко, “Рік праці в сільському господарстві без жидо-больше-виків”, Український хлібороб 7 (Липень 1942), 2, цит. О. О. Захарченко, “Аграрна політика нацистів на окупованій території України”, Историческая память 2 (Одесса, 2000): 45–6.

1219

Олександр Довженко, Україна в огні: Кіноповість, щоденник (Київ: Рад. письменник, 1990), 200.

1220

Berkhoff, “The Great Famine in Light of the German Invasion and Occupation”, 168.

1221

Berkhoff, “The Great Famine in Light of the German Invasion and Occupation”, 166.

1222

Berkhoff, “The Great Famine in Light of the German Invasion and Occupation”, 167.

1223

Bohdan Klid, “Daily Life under Soviet Rule and the Holodomor in Memoirs and Testimonies of the Late 1940s: Some Preliminary Assessments”, presented at the Canadian Association of Slavists 2015 Annual Conference, Ottawa, Ontario, 26 May 2015, цит. Соснового з Нова Україна (8 листопада 1942).

1224

Олекса Веретенченко, “Десь на далекій дикій півночі”, з серії поем 1933 року, публ. Нова Україна між 1942 та 1943, перекл. Конгрес українців Канади, відділ Торонто, Famine — Genocide in Ukraine 1932–1933.

1225

Berkhoff, “The Great Famine in Light of the German Invasion and Occupation”, 169.

1226

Berkhoff, “The Great Famine in Light of the German Invasion and Occupation”, 171.

1227

Светлана Алексеевич, У войны не женское лицо (Москва: Время, 2013), 11.

1228

Berkhoff, The Great Famine in Light of the German Invasion and Occupation, 169.

1229

В’ятрович Володимир, “Олександра Радченко — репресована за пам’ять”, Фонд тоталітарних режимів та їхні жертви, проект Платформи європейської пам’яті та сумління.

1230

Elena Zubkova, Russia after the War: Hopes, Illusions and Disappointments, 1945–1957, trans. Hugh Ragsdale (London and New York: Routledge, 2015), 40–50; Stephen Wheatcroft, “The Soviet Famine of 1946–47, the Weather and Human Agency in Historical Perspective”, Europe-Asia Studies 64, no. 6 (August 2012), 987–1005.

1231

Woropay, The Ninth Circle, 16–7.

1232

Woropay, The Ninth Circle, xviii.

1233

“Zum 15 Jahrestag Der Furchtbaren, Durch Das blutdurstige Kommunistische Moskau Organisikhten Hungersnot in der Ukraine”, проект “Осередок”, Науково-освітній консорціум вивчення Голодомору, флаєри українською, англійською та німецькою мовами, розповсюджені українськими учасниками на демонстрації 11 квітня 1948 року в Ганновері, Німеччина, з нагоди п’ятнадцятиліття Голоду 1932–1933 років в Україні, оригінал за посиланням: HREC.

1234

Сосновий, “Правда про великий голод на Україні в 1932–1933 роках”, Українські вісті (7 лютого 1948), 4.

1235

Klid, “Daily Life under Soviet Rule”.

1236

Klid, “Daily Life under Soviet Rule”.

1237

Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 222–6.

1238

Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 243–4.

1239

Pidhainy, ed., The Black Deeds of the Kremlin, vol. 1, 241.

1240

Bohdan Klid, “The Black Deeds of the Kremlin: Sixty Years Later”, Genocide Studies International 8 (2014), 224–35.

1241

Frank Sysyn, “The Ukrainian Famine of 1932–33: The Role of the Ukrainian Diaspora in Research and Public Discussion”, Studies in Comparative Genocide, eds. Levon Chorbajian and George Shirinian (New York: St. Martin’s Press, 1999), 182–216.

1242

Klid, “The Black Deeds of the Kremlin: Sixty Years Later”, 229.

1243

Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre: UCRDC.

1244

Frank Sysyn, “Thirty Years of Research on the Holodomor: A Balance Sheet”, in Contextualizing the Holodomor: The Impact of Thirty Years of Ukrainian Famine Studies, eds. Frank Sysyn and Andrij Makuch (Toronto: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 2015), 4.

1245

Pierre Rigoulot, Les Paupières Lourdes: Les Français face au Goulag: Aveuglements et Indignations (Paris: Editions universitaires, 1991), 1–10.

1246

Владимир Тендряков, “Кончина”, Москва 3 (1968), 37.

1247

Michael Browne, ed, Ferment in the Ukraine: Documents by V. Chornovil, I. Kandyba, L. Lukyanenko, V. Moroz and Others (New York: Praeger Publishers, 1971), 46.

1248

Michael Browne, ed, Ferment in the Ukraine, 9.

1249

Юрій Шаповал, “Петро Шелест: 100-річчя від дня народження одного з найуспішніших політичних діячів України”, День (4 березня 2008), російською див. “Столетний Шелест: 14 февраля исполняется 100 лет одному из самых колоритных руководителей УССР”, День (8 февраля 2008).

1250

Ethnocide of Ukrainians in the U.S.S.R.: An Underground Journal from Soviet Ukraine, compiled by Maksym Sahaydak, trans. Olena Saciuk and Bohdan Yasen (Baltimore, MD: Smoloskyp Publishers, 1976).

1251

John Corry, “TV Reviews: ‘Firing Line’ Discussion on ‘Harvest of Depression’”, The New York Times (24 September 1986).

1252

Sysyn, “Thirty Years of Research on the Holodomor”, 4.

1253

Sysyn, “Thirty Years of Research on the Holodomor”, 7.

1254

Sysyn, “Thirty Years of Research on the Holodomor”, 4.

1255

Douglas Tottle, Fraud, Famine, and Fascism: The Ukrainian Genocide Myth from Hitler to Harvard (Toronto: Progress Books, 1987), 57, 76–7, 123, 133.

1256

Людмила Гриневич, “Від заперечування до вимушеного визнання: про механізми входження теми голоду 1932–1933 рр. в офіційний публічний простір в СРСР та УРСР наприкінці 1980-х рр.”, Проблеми історії України: факти судження, пошуки: Міжвідомчий довідник наукових праць 18 (спеціальний: Голод 1932–33 років — геноцид українського народу) (2008), 232–44; Tottle, Fraud, Famine, and Fascism.

1257

Jeff Coplon, “In Search of a Soviet Holocaust: A 55-Year-Old Famine Feeds the Right”, Village Voice (12 January 1988).

1258

Sysyn, “Thirty Years of Research on the Holodomor”, 9–10.

1259

U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Report to Congress, v.

1260

U.S. Congress and Commission on the Ukraine Famine, Investigation of the Ukrainian Famine, 1932–1933: Report to Congress, vi-viii.

1261

Plokhy, The Gates of Europe, 310.

1262

“What Chernobyl Did: Not Just a Nuclear Explosion”, The Economist (27 April 1991), 21–3 (анонімним автором була Енн Епплбом).

1263

Plokhy, The Gates of Europe, 309–10.

1264

Іван Драч, “Виступ на IX з’їзді письменників України”, в кн. Політика: статті, доповіді, виступи, інтерв’ю, Олександр Литвин, ред. (Київ: Товариство “Україна”, 1997), 310.

1265

Bohdan Nahaylo, The Ukrainian Resurgence (Toronto: University of Toronto Press, 1999), 62–3; див. також “Розмова з Іваном Драчем”, інтерв’ю Геннадія Боряка 7 листопада 2016 р.

1266

David Remnick, Lenin’s Tomb: The Last Days of the Soviet Empire (New York: Random House, 1993), 50.

1267

Nahaylo, The Ukrainian Resurgence, 89–91.

1268

Nahaylo, The Ukrainian Resurgence, 137.

1269

Georgiy Kasianov, “Revisiting the Great Famine of 1932–1933: Politics of Memory and Public Consciousness (Ukraine after 1991)”, in Past in the Making: Historical Revisionism in Central Europe after 1989, ed. Michał Kopecek (Budapest: Central European University Press, 2007), 197–220.

1270

Nahaylo, The Ukrainian Resurgence, 249.

1271

Marta Kolomayets, “Ukraine’s People Recall National Tragedy of Famine-Holocaust”, The Ukrainian Weekly 61, no. 38 (19 September 1993), 1.

1272

Catherine Wanner, Burden of Dreams: History and Identity in Post-Soviet Ukraine (University Park, PA: Pennsylvania State University Press, 1998), 154–7.

1273

Catherine Wanner, Burden of Dreams: History and Identity in Post-Soviet Ukraine, 154–7.

1274

Raphael Lemkin, “Soviet Genocide in the Ukraine”, unpublished talk, 1953, Raphael Lemkin Papers, The New York Public Library, Manuscripts and Archives Division, Astor, Lenox and Tilden Foundations, Raphael Lemkin ZL-273. Reel 3.

1275

Дві чудові книги нещодавно допомогли популяризації доробку Лемкіна: див. Samantha Power, A Problem from Hell (New York: Basic Books, 2002), Philippe Sands, East West Street: On the Origins of “Genocide” and “Crimes Against Humanity”, (New York: Knopf, 2016).

1276

Raphael Lemkin, Totally Unofficial: The Autobiography of Raphael Lemkin (New Haven, CT, and London: Yale University Press, 2013), 19–21.

1277

Raphael Lemkin, Axis Rule in Occupied Europe: Laws of Occupation — Analysis of Government — Proposals for Redress (Washington, D.C.: Carnegie Endowment for International Peace, 1944), 79–95.

1278

Lemkin on Genocide, ed. Steven Leonard Jacobs (Lanham, MD: Lexington Books, 2012).

1279

Lemkin, “Soviet Genocide in the Ukraine”.

1280

Аргументація Наймарка в кн. Norman М. Naimark, Stalin’s Genocides (Princeton, N.J.: Princeton University Press, 2010).

1281

Norman М. Naimark, Stalin’s Genocides, 24.

1282

Lemkin, “Soviet Genocide in the Ukraine”.

1283

Georgiy Kasianov, “Holodomor and the Politics of Memory in Ukraine after Independence”, in Holodomor and Gorta Mór: Histories, Memories and Representations of Famine in Ukraine and Ireland, eds. Vincent Comeford, Lindsay Jansen and Christian Noack (London: Anthem Press, 2014), 167–88.

1284

“Рішення щодо кримінальної справи про геноцид в Україні 1932–1933 рр.”, Права людини в Україні, дата звернення 2017.

1285

“Ukraine Commemorates Holodomor”, Moscow Times (24 November 2008).

1286

Zenon Zawada, “Eastern Ukrainians Fight to Preserve the Holodomor’s Memory”, Ukrainian Weekly 67/7 (15 February 2009), 3.

1287

Cathy Young, “Remember the Holodomor”, The Weekly Standard (8 December 2008).

1288

U.S. Diplomatic Cable, “Candid Discussion with Prince Andrew on the Kyrgyz Economy and the ‘Great Game’ (29 October 2008)” WikiLeaks, дата звернення 2017.

1289

Елла Максимова, “Историк Виктор Кондрашин: ‘Не Россия убивала Украину, Вождь — свой народ’”, Известия (22 октября 2008).

1290

Воловина та ін., “Регіональні відмінності втрат від голоду 1932–1934 в Україні”, 175–202.

1291

Повстання селян у Пензі в 1918 році настільки розлютило Леніна, що він закликав до його “безжального придушення” і відправив сумнозвісну телеграму, в якій вимагав:

“Повішати (і переконайтеся, що процес повішання буде добре видно всім людям) не менш як 100 відомих поміщиків, багатих людей та кровопивць.

Опублікувати їхні імена.

Забрати все їхнє зерно… ”

цит. Robert W. Service, Lenin: A Biography (London: Papermac, 2001), 365.

1292

В. В. Кондрашин, С. В. Кульчицький, “О самом главном: профессор Станислав Кульчицкий и его российский коллега Виктор Кондрашин: чем был Голодомор 1932–1933 годов?”, День (Київ, 3 червня 2008).

1293

Alexander J. Motyl, “Yanukovych and Stalin’s Genocide”, Ukraine’s Orange Blues in World Affairs Journal Online (29 November 2012).

1294

“Ukrainian Sues Yanukovych over Famine Statement”, Radio Free Europe Radio Liberty, дата звернення 2017.

1295

Галя Койнаш, “Визнання пам’яті жертв Голодомору та політичних репресій в Кремлі”, Права людини в Україні: Інформаційний веб-сайт Харківської правозахисної групи (18 серпня 2015).

1296

Ekaterina Blinova, “Holodomor Hoax: Joseph Stalin’s Crime that Never Took Place”, Sputnik News (9 August 2015), дата звернення 2017, див. також Cathy Young, “Russia Denies Stalin’s Killer Famine”, Daily Beast (31 October 2015), дата звернення 2017.

1297

Досить показово, що newcoldwar.org (сайт, присвячений протидії “великій несправедливості…, що чинилася урядом у Києві в лютому [2014] проти всього українського народу”) дав посилання на публікації американського професора Марка Таугера, який стверджує, що голод 1932–1933 років в УСРР був спричинений поганими кліматичними умовами та захворюванням рослин (архівні докази щодо цього відсутні) і, таким чином, не був “геноцидом”. Архів праць Марка Таугера про голод в СРСР: The New Cold War: Ukraine and Beyond (23 June 2015), дата звернення 2017.

1298

Ievgen Vorobiov, “Why Ukrainians Are Speaking More Ukrainian”, Foreign Policy (26 June 2015), дата звернення 2017.

Content

Енн Епплбом
Червоний Голод
Війна Сталіна проти України

Мапи

Подяки

Передмова

Вступ: Українське питання

1 Українська революція, 1917

2 Повстання, 1919

3 Голод та перемир’я, 1920-ті

4 Подвійна криза, 1927–1929

5 Колективізація: Революція на селі, 1930

6 Повстання, 1930

7 Провал колективізації, 1931–1932

8 Рішення, що призвели до голоду, 1932: Хлібозаготівлі, «чорні дошки» та кордони

9 Рішення, що призвели до голоду, 1932: Кінець українізації

10 Рішення, що призвели до голоду, 1932: Обшуки та виконавці

11 Голод, весна та літо 1933-го

12 Виживання, весна та літо 1933-го

13 Наслідки

14 Замовчування

15 Голодомор в історії та пам’яті

Епілог Переосмислення українського питання

Бібліографія

Ілюстрації

Примітки