Андрій Кокотюха "Гімназист і Вогняний змій"

Розділ перший

Тут уперше побачимо Вогняного Змія, але його лиховісний господар лишиться в тіні

Темної холодної жовтневої ночі старою київською вулицею скрадався незнайомець.

Насправді цього чоловіка, як і кожного з вас, напевне хтось, та й знає. Не лише в Києві, а й за межами столиці є люди, котрі пізнають його, вітаються за руку чи махають привітно. Називають на ім’я чи прізвище, питають, як справи, й чують у відповідь — дякую, все добре. Але зараз він задумав лиху справу і наближався до пункту призначення. За таких обставин ліпше лишатися для всіх незнайомцем.

Так його поки й назвемо.

Донедавна лиходій зовсім не мав досвіду подібних акцій. Проте поганого швидко вчишся, а безкарність додає смаку. Скуштувавши злочин, спробувавши його на зуб, чоловік з кожним наступним разом поводився так, ніби все життя нічого іншого, крім зла, не робив. Після першого разу ледь не попався. Необережно поставив машину там, де збирався напаскудити, коли тікав — налетів на поліцію, почалися перегони нічним Києвом, заледве вдалося втекти. Добре, хоч номери фальшиві почепив, а колір автівки злився з ніччю. Марку переслідувачі напевне розгледіли, та хіба мато їздить схожих машин... Віддихався в гаражі, номери замінив. Надалі лишав авто за кілька кварталів від місця наступного злочину, заганяв у темні двори, обирав схованки, звідки можна потім пройти переходами й так само повернутися, пірнувши в браму.

Цього разу приховав машину неподалік. Маневрувати тут було не надто зручно. Напередодні розвідав довкола, обійшов усе ногами, виміряв, порахував кроки, встромив носа у кожен двір. Зрозумів: діяти доведеться швидше й обережніше, ніж завжди. Раптом піде щось не так — змушений буде кидати авто. Якщо поженуться, пішки закружляти вийде краще. Звісно, з машиною попрощається, вже мав на такий випадок спеціальний пристрій у кишені.

Кнопку натисне — і бабах!

Шкода. Та що поробиш, сліди замітати треба. Потім виставить рахунок партнерам і вони розрахуються. Адже поки всім задоволені. Вогняний Змій свою справу знає й добре робить.

Головне — випустити в зручний момент. Глупої ночі, коли велике гамірне місто остаточно втомилося й вирішило дати собі поспати бодай зо три години, поки ранок не почне сіріти. О такій порі вулицями вже ніхто не ходить, але незнайомець все одно скрадався.

Крокувати спокійно й упевнено чоловік не міг — його ніхто навіть випадково не має побачити. Тому перш ніж рухатися, набирав повні груди повітря, притулявся до стіни, видихав, обережно визирав з-за найближчого рогу. Завмирав, заплющував очі, цілковито перетворюючись на слух, ловлячи кожен підозрілий, небезпечний для нього звук. І переконавшись нарешті — все тихо й порожньо — виринав, йшов, скрадався, наче кіт.

Було ще одне пояснення такої ходьби — одяг. Спробуйте заради цікавості навмисне вбратися в чорні штани, чорний светр з коміром під горло, легкі кросівки — не чорні, темно-сірі, та все одно. Голову прикривав чорний картуз — бейсболка із великим козирком, насунутим на самі очі. Незнайомцеві доводилося постійно тримати голову трохи вище, ніж завжди, аби бачити, куди йде. Уявили себе в такому вбранні, ще й на темній вулиці, серед старих будинків? Отож. Мимоволі самі почнете скрадатися.

Ну, а поки ми разом уявляємо таке видовище, лиходій уже дістався місця призначення.

Шугнув у браму, передостанню від протилежного боку вулиці, якою крався. Тінню майнув у глибину двору. Там зупинився перед старою одноповерховою будівлею, зведеною давно й настільки добротно, що дім зберігся дотепер майже неушкодженим. Проте тут років із десять ніхто не жив.

Вибиті шиби зяяли порожнечею, пропускаючи протяги гуляти кімнатами. Але вони не змогли вивітрити запахи, котрі свідчать: тут час від часу бувають бродячі тварини чи міські волоцюги. Зсередини тягнуло вогкістю, сміттям, убиральнею та ще чимось дуже несвіжим. І все одно — хоч при денному світлі, хоч у мороці — будівля виглядала, мов шляхетна літня людина, яка не втратила гідності, попри вимушені злидні.

А новенький замок на єдиних вхідних дверях виглядав нашитим на лахміття яскравим великим ґудзиком.

— Дурні. Або смішні. Або все разом, — буркнув незнайомець, легенько поторсавши замок.

Потім витягнув з-за паска тонкі гумові рукавички. Дмухнувши в кожну, по черзі натягнув. Тепер узявся за замок упевненіше. Смикнув, ніби збирався зірвати голіруч. Гмикнув презирливо.

Відступив назад, покрутив головою. З кишенідістав тоненького ліхтарика. Обмацав промінчиком усі закапелки двору, вгледів широку дошку; поруч валявся дерев’яний ящик. Тихо мугикаючи собі щось під носа, без остраху, що почують і помітять, лиходій підтягнув знахідку до стіни. Спершу став на ящик, спробував дотягнутись до віконного прорізу. Вийшло, та залазити не спішив. Балансуючи й слухаючи, як підставка зрадницькії тріщить під ним, обережно повитягав залишки скла з рами. Переконавшись, що все гаразд, зістрибнув.

Настав час дошки.

Притуливши Ті до краю вікна, незнайомець впевнено став ногою, перевіряючи опору на міцність. Намацав нижній край, підтягнувся, водночас впираючись у дошку й штовхаючи треноване тіло вперед і вгору. Підтягнувся, але далі трохи втратив зграбності — не заліз усередину, а гепнувся мішком.

Швидко підвівшись, чоловік знову витяг ліхтарика. Двері кімнати, до якої потрапив, стояли біля стіни, відкриваючи темний прохід. Коли зробив кілька кроків, почув попереду рух — щось зашурхотіло. Ковзнувши променем туди, встиг побачити довгастий тулуб і тонкий хвіст — щура сполохав. Уявивши, скільки тут може лазити огидних пацюків, лиходій скривився від огиди. Його аж пересмикнуло, та переборов себе всюди, куди приходив отак попередні рази, теж сновигали щуриська, постійні мешканці міських підвалів, підземель та покинутих будинків.

Нічого. Зараз тікати почнуть. Хай вони бояться.

Рушивши далі, незнайомець вийшов у передпокій, з якого нагору вели дерев’яні, ще справні та міцні, попри плин часу, сходи. Вони рипіли під вагою тіла, але витримували. Присвічуючи собі, лиходій піднявся нагору, ступив до найближчої кімнати, визирнув з тамтешнього вікна. Вигляд із нього був навіть уночі не дуже — на глуху стіну будинку напроти. Чоловік уже знав: тут колись жили ті, кого мальовничий краєвид цікавив значно менше, ніж дах над головою. Глянув угору, ковзнув променем по стелі, зачепив неакуратну дірку, мов око вибили.

Потім зиркнув на годинник.

Досить гуляти, не екскурсія, — подумав про себе. Пора.

— А йди-но сюди, змійко моя золотая.

Примовляючи так лагідно, незнайомець видобув із правої кишені прямокутний футляр. Вклавши кінець ліхтарика до рота, міцно стиснув губами. Відчинив футляр обережно, мовби той міг вибухнути від незграбного руху. Тримаючи його на долоні лівої руки, двома пальцями правиці взяв невеличкий предмет, підніс до світла.

Промінчик освітив скляну пробірку, старанно закорковану. Такі можна побачити в школі на уроках хімії. Чи в лабораторіях, де провадять різні хімічні досліди. Або в мультиках чи фільмах про божевільних розпатланих учених, котрі затято експериментують з різними сумішами, а ті вибухають під регіт глядачів.

Лиходій позадкував до дверей.

Жбурнув пробірку на підлогу.

Розбилася, тихо брязнувши.

За мить підлогою потекла, поповзла тоненька рудо-золота змійка.

Незнайомець знав, що зараз треба негайно забиратися геть. Але, як і попередні рази, затримався й дивився зачудовано, як змійка стає довшою, ширшою, як швидко перетворюється па Вогняного Змія. Він зголоднів, тому починає поглинати вогняною пащекою все па своєму шляху, набираючись сили й міці.

Вогонь розтікся порожньою кімнатою. Лизнув стіни, стрімко піднявся до стелі. Тепер гарячі язики працювали дружно, злагоджено. Здавалося, в Змія виросло відразу кілька голів. Ще трохи — кімнату охопило безжальне полум’я.

Стало гаряче.

Незнайомець збіг донизу, вистрибнув назовні через те саме вікно й спершу швидко пішов, а вийшовши з двору — побіг, не озираючись. За півгодини будівля палатиме, мов суха копиця сіна задушної літньої ночі. Вогонь напевне помітять раніше, він розбудить мешканців довколишніх будинків. Ось коли глупа ніч доведе перевагу. Поки люди прочухаються зі сну, поки дійде до них, поки почнуть викликати пожежних і поліцію, вогонь розгориться не на жарт. І все одно в лиходія небагато часу, аби втекти непоміченим: не більше п’ятнадцяти хвилин.

Добре розрахував.

Устиг пірнути в безпечне місце. Притулився до мурованої стіни й провів поглядом одну за одною дві пожежні машини, що промчали широкою порожньою вулицею туди, звідки лиходій щойно прийшов.

Справу зроблено.

Розділ другий

Тут київський гімназист не повірить своїм очам

— Флігель згорів два дні тому, — сказав низенький вусатий черевань у старому, колись дорогому замшевому пальті.

— Не згорів би, Назаре Захаровичу, аби не підпалили. Чи я не так вас зрозумів?

— Еге, Івановичу. Спалили його навмисне, — виправився Назар Шпиг.

Відставний міліціонер назвав по батькові гарно вдягненого хлопчину, який на перший погляд нічим не вирізнявся серед ровесників. Та якщо придивитесь, побачите ластовиння на лиці. Виглядало, мовби чхнула одного разу дитина біля купки дрібної тирси. Чхання здійняло хмарку, дрібки осіли па пискові, й часом могло здатися — гімназист замурзаний, не любить умиватися. Крім того, мав він на лівій щоці два маленьких неохайних шрамики, наче хтось виорав смужки крихітним плугом. У ранньому дитинстві Юрко перехворів на віспу, й бабуся вважала борозенки слідами щастя. Адже колись малі діти від віспи помирали, а ті, хто одужував, мали рясну пошарпану шкіру паличках. Юркові ж удалося відбутися не надто помітними шрамами.

Учився Юрко не в звичайній школі, а в Першій зразковій гімназії, де панували свої, особливі порядки й діяли інакші, ніж у більшості навчальних закладів, правила. Вони вимагали від учнів ходити на уроки, мов на урочисті церемонії, тож про зовнішній вигляд Юрко Туряниця дбав. Спершу не подобалося, сковувало рухи, навіть дратувало неабияк. Та з часом звик, змирився й погодився, що строгий одяг дисциплінує, навіть впливає на поведінку. Але також зрозумів: вишкіл у Першій зразковій має зворотний бік. Це про чортів, котрі завжди водяться в тихому болоті. Мало хто з тамтешніх гімназистів міг похвалитися зразковою поведінкою. Серед них були справжні шибайголови, ладні наважитися на вчинки, що навіть у світі дорослих вважалися криміналом.

Тож не дивно, що один з учнів затягнув Юрка в небезпечну пригоду. Проте, як це часто буває, хлопець, котрий придумав собі гучне прізвисько Чорна Рука, став у пригоді відставному міліцейському офіцерові, а тепер — власнику та єдиному співробітнику приватної пошукової фірми. Трапилося так, що ветерана війни звинуватили в злочинах, які він не скоїв. Серед них був найтяжчий — убивство. Воїну загрожували неправедний суд і тюремне ув’язнення за чужі гріхи. Назар Шпиг намагався врятувати його, знайшовши справжнього убивцю. І треба було, щоб у цих пошуках він познайомився з гімназистом Туряницею, та ще й на місці скоєння злочину, біля мертвого тіла.

Юрко опинився там із лихої волі Чорної Руки. Не мали щастя — помогло нещастя: завдяки тому шкідникові пан Шпиг та Юрко врятували невинну людину, розкрили замисел ворогів і не дали їм знищити щоденник Олеся Добрянського, який сто років тому пішов воювати за Україну під Крути. Воїна, нинішнього героя, назвали на його честь.

Після тієї пригоди, з якої вийшли переможцями, хоч і ризикували життями, самотній сищик та учень восьмого класу Першої зразкової гімназії швидко стали добрими друзями. Тримали свої стосунки в таємниці від усіх, крім хіба що довірених та перевірених друзів.

Зараз вони стояли у сквері, алеї якого вже вкрило жовте листя. Шпиг зустрів Юрка, коли той повертався з гімназії додому. Передав привіт від Олеся Добрянського, який збирався повертатися на Донбас. Кілька років тому він пішов воювати добровольцем, нині став волонтером. Та якби йшлося лише про привіт, Назар Шпиг подзвонив би Юркові на мобільний. Перестрів особисто, навмисне, аби показати гімназистові пласку круглу бляшанку. Колись у таких київські кондитери тримали монпансьє. Її теж дав Добрянський; у ній і була вся справа.

— Що це? — поцікавився Юрко, коли сищик показав її.

— Олеся цікавить твоя думка. Він везе у свій колишній батальйон броньований джип. Коли повернеться, хтозна. Тому попросив мене поговорити з тобою.

— Про стару бляшанку з-під цукерок?

— Ну тебе в баню, — відмахнувся Шпиг.

Поки Олесь сидів у тюрмі, почув одну цікавинку. Як звільнили, перевірив, чи правда. Виявилося — не просто правда. Це триває.

— Та що триває?

— Глянь, — сищик кивнув на бляшанку. Юрко знизав плечима.

Відкрив.

Думав побачити льодяники. Замість них — темна маса. Не чорна, сірувата. Торкнув пальцем.

— Схоже на попіл.

— Відповідь зараховано, — задоволено кивнув Шпиг.

А до чого тут попіл? Любите ви манівцями ходити.

Чортівня якась коїться, Івановичу, — відставний міліціонер за звичкою згадав чорта, і так само за звичкою смикнув себе за вус.

І розказав про пожежу на вулиці Златоустівській.

— Спалили, значить, навмисне, — повторив Шпиг. — Олесь нічого б такого не припустив, якби раніше, коли його ще не арештували через наклеп, не запалало ще три будівлі. Всі — старі, історичні, зведені відомими архітекторами. Усі — в різних частинах Києва. Кожна була занедбана, аварійна. Кожну свого часу збиралися зруйнувати. Але всякий раз небайдужі до спадщини кияни ставали за будинки горою. Навіть отримували документи, що підтверджували цінність. Шукали кошти на реставрацію. І всякий раз будинки горіли, мов свічки.

— Як Олесь про це довідався?

Так це ж його друзі захищали будинки від руйнацій! Він і сам у пікетах стояв!

— Прикро, — погодився Юрко. — Тільки, пане Шпиг, убийте, не розумію, до чого тут я.

Відставний міліціонер насупився.

- Ти бач. Убийте... Словами такими не кидайся, хлопче. Язика прикуси.

— Забобони.

— Сказали — слухай, — відрубав Шпиг.

І глянь сюди.

Засунувши пальці в попіл, синщик взяв дрібку, потер пучками.

— Олесь був на згарищі вчора. Оце там набрав.

- Якась експертиза? — припустив Юрко.

- Грамотний ти. Але експертів без нього вистачає. Без нас так само. Пожежу загасили, флігель уже не відновити. Втратили ще одну пам’ятку міської архітектури. Там, кажуть, якась видатна постать жила, та нехай, потім про те. Зараз інше важливо. Ось це.

Знову запхавши пальці в коробку, цього разу намацав щось, видобув, поклав собі на долоню.

— Знайоме?

Юрко придивився до знахідки.

Очам не повірив.

Навіть узяв акуратно, двома пальцями невеличкий круглий значок. Нічого особливого, лише герб — книжка з закладеною сторінкою. Напис по колу: «Перша Завжди Перша». Таких нагрудних знаків ніде й ні в кого більше нема.

— Це ж... — гімназист розгублено зиркнув на сищика. — Пане Шпиг, це ж наше.

— Отож, — той смикнув себе за вус. — Бач, таки чортівня коїться. У тебе є таке?

Замість відповіді Юрко розстебнув куртку й показав такий самий значок на лацкані піджака.

Маємо носити. Нічого не буде, як хтось загубить чи забуде. Не покарають. Але правила вимагають. Тож краще, аби був. Бо, знаєте, як кажуть, вчителі мозок винесуть. Це прикріше за кару. Згодні?

— Та згоден, — кивнув Шпиг. — Через це я пішов із міліції, коли вона ще не стала поліцією, — він відмахнувся від неприємних спогадів, повернувся до справи: — Оцей ваш фірмовий значок Олесь знайшов на згарищі. Там, па Златоустівській. І щось мені, старому вовкові, підказує: такі значки просто так у попелі не валяються.

Тепер Юрко замислився, брови зсунув, потер машинально віспяний рубець на лиці.

Пане Шпиг, їх мають лише наші гімназисти.

— А я про що тобі товчу? Хлопці й дівчата?

— Ага.

Від молодших класів до випускних?

- Угу.

— Продати чи подарувати...

— Нічого в значках цінного! — перервав хлопчик сищика. — Ними навіть не міняються!

— Кажеш, можна лише згубити або десь забути?

— Еге ж.

— Коли так, Івановичу, — зітхнув пан Шпиг, вертаємо туди, звідки почали. Розумний ти, меткий. Чесно скажи - віриш, що оця штука, - підкинув значок на долоні, — загублена там, на згарищі, випадково? Чи, може, її там забули, га?

Юрко легенько прикусив нижню губу.

— До чого ведете?

— Та ну тебе під три чорти! По очах бачу - розумієш усе й відповідь знаєш. За язик тебе треба тягнути?

— Не треба. Є одна з десяти мільярдів можливостей, що такий значок міг опинитися у когось чужого, далекого від гімназійних справ. Хтось із наших там побував.

— На місці злочину, — наголосив сищик.

— На місці злочину, — лупою відгукнувся Юрко.

— Сліди до вас ведуть. Ось тобі й Перша зразкова. І то не перший підпал, нагадаю тобі.

Не відразу Туряниця перетравив почуте.

— Хочете сказати — хтось із наших сам свідомо палить старі будинки в Києві?

Пан Шпиг кивнув, додавши:

Або спільник палія. Так навіть імовірніше. Не вірю, що хтось зі старших учнів сам, із дурної чи хворої голови, нищить київську старовину.

— Чому саме старші?

— Хіба, Івановичу, ти молодших сам запідозриш, — сищик легенько посміхнувся у вуса. - Я зараз уявив, як котрийсь із малих подає палію запальничку, мов набої, — посмішка зникла. - Ні, хлопче. То не гра. Тебе чи твоїх ровесників у неї ще могли втягнути лихі й хитрі люди. І то б налякали відразу. А переляканий пацан, знаєш, ненадійний пасажир. Одного разу дасть слабину й викаже злочинця з тельбухами. Тут шукати серед старших треба. Свідомих.

— І шукати доведеться мені.

Не дарма я тебе розумецьким назвав. Кому ж іще. Я у вашу гімназію не просочуся ні під якою легендою. Тож будеш моїм агентом, очима й вухами. Дивись, слухай, думай, шукай. Бо, чує моє серце, то не останній підпал. Ще готуються, і нам треба цьому зашкодити.

Розділ третій

Тут гімназист радиться з бульдогом та батьком

Удома Юрко мав віднедавна новий обов’язок — гуляти з Джентльменом.

Англійський бульдог також відгукувався на Дженку. Назвала так собаку її перша хазяйка, Ліза Раєвська. Щоправда, дівчинка, яка вчилася з хлопцем у одній гімназії, тільки в іншому класі, вперто називала себе Осадчою. Чим гнівила свою виховательку Марту Ернестівну, яку природа наділила сухими ребрами, гострим підборіддям, довгим, схожим па воронячий дзьоб, носом і противним, рипучим, мов старі двері, голосом.

Ця бонна була близькою родичкою Лізиного вітчима. Аркадій Раєвський займався незрозуміло чим, мав якусь важливу державну посаду й чимало впливових друзів. Юрко вже знав від Лізи: її рідний батько загинув на війні незадовго після її початку. Вони з мамою втекли від жахіть до Києва, де поневірялися, аж поки не зустрівся благодійник - так називала його дівчинка.

Хай вона й не любила вітчима, проте чудово розуміла: це завдяки йому вони з мамою живуть у хорошій квартирі на Липках і саме він, Раєвський, опікується її освітою. Вона навіть пристосувалася до такого життя, добре розуміючи: більшості біженців та переселенців так не пощастило, тому гріх нарікати на долю. Змирилася навіть із бонною Мартою, яка категорично забороняла звертатися до себе «пані», мовляв, нічого панського не має, а пани завжди гнобили кріпаків-селян і трудящий люд. Іншої служби, ніж пильнувати дівчинку, безробітна вчителька російської мови з Донецька тут не мала, за що дякувала Раєвському й за кожної нагоди демонструвала відданість.

Історія з собакою терпець увірвала.

Бульдога подарував Лізі па день народження її хрещений, добрий друг загиблого тата. Дівчинка давно мріяла про такого собаку, вони швидко подружилися. Та вітчим був категорично проти тварини в домі. Тим більше, якщо її приніс чоловік, котрий не любив Раєвського й не надто приховував це. Тож за деякий час Джентльмен зник.

Ліза не розгубилася, дала оголошення в Інтернеті. Так Юрків тато, інженер Туряниця, знайшов хазяйку породистого песика, якого одного вечора привів хлопець. Тепер настала Юркова черга вішати носа, бо встиг прикипіти до Джентльмена. Познайомившись з Раєвським особисто, інженер поміняв свою думку. Як результат, вони уклали угоду: бульдог живе в Туряниць, але раз на тиждень, у неділю, Ліза гуляє з ним у парку Шевченка. Звісно ж, у присутності бонни. Інший час собаку вигулював Юрко.

Джентльменові виділили спеціальне місце, та відданий бульдожка волів пробиратися в кімнату гімназиста й навіть спати там. Попервах Юрко не міг звикнути, що такий маленький песик так голосно хропе. Призвичаївся скоро, а коли втягнувся в історію з Чорною Рукою, навіть надбав у особі Дженки уважного слухача. З ним можна було ділитися міркуваннями й не надто перейматися тим, що песик заперечить.

Ось і зараз, вийшовши прогулятися з чотирилапим другом у ранні жовтневі сутінки, гімназист спустився вулицею Петлюри, на якій мешкав, до Ботанічного саду, зайшов у арку й там відчепив швору, присівши на вільну лавку в найближчому сквері. Зазвичай Джентльмен пускався гасати. Але цього разу відчув настрій господаря — зробив якихось два кола, придибав назад і примостився біля Юркових ніг, задерши плаский писок й кумедно пирхнувши.

Та отож, — кивнув гімназист. — Не дадуть нам з тобою відпочити.

Пес сів на задні лапи, гойднув куцим хвостом.

— Бач, яка задачка. З одним невідомим, як минулого разу. Але ж від того не легше. Знаєш, чому?

Бульдог мотнув головою.

— Поясню, — хоч, зрозуміло, Юрко не так радився з собакою, як міркував уголос. — Чорна Рука погрожував, вимагав гроші, шантажував. Він знав, чого хотів. І я, — пес фиркнув, хлопець швидко виправився, — тобто, ми з тобою розуміли його мету. Тому й уявляли собі, де шукати чорнорукого. Тут — темний ліс. Яким боком хтось із наших учнів причетний до всіх тих підпалів, для чого вліз у цю історію, яка його роль, чого хоче... — гімназист розвів руками.

Пес облизнувся, переступив передніми лапами.

— Чого дивишся? Коли нема мотиву, не знайдеш і злочинця.

Джентльмен кілька разів кивнув.

— О, згоден він, — гмикнув Юрко. — Тільки ж мені від того не легше. Як далі діяти?

Пес легенько загарчав, без погроз чи вияву невдоволення, просто аби не мовчати.

- Гаразд, о’кей, - зітхнув гімназист. - Давай глянемо, що в нас є. А маємо ми багато й небагато водночас: значок, який міг загубити там, на згарищі, лише хтось з учнів нашої Першої зразкової. Ми з тобою напишемо на гімназійному форумі в Інтернеті — мовляв, знайшовся значок, власнику звернутися до Юрія Туряниці, восьмий «Б». Гадаєш, спрацює? Клюне хтось?

Бульдог знову пирхнув, мотнувши при цьому головою.

— Ось і я не певен, — погодився Юрко. — Навпаки, так можна самому підставитися. Той типчик здогадується, де міг згубити значка. І так само розкусить, де його знайшли. Заляже па дно, шукай його тоді. Але, — хлопець знову потер рубець на щоці, — хоч не хоч, а цей хід доведеться робити. Може, він не знає, де загубив значок. Зрадіє, що той знайшовся, викаже себе, ще й подякує. Згоден?

Пес висолопив язика так далеко, як міг.

— Ну, з цим вирішили. Тільки ж раніше, ніж за два дні, нічого не вийде. Субота завтра, потім неділя. Оголошення б дати сьогодні під вечір. Тягнути не слід, бо підозріло. Вважай, знайшов я значок у п’ятницю, а додумався написати на форум лише за два дні. Не годиться, — бульдог цього разу не реагував ніяк, і Юрко повів далі: — Тим часом думаємо з тобою, чому палять саме ці будинки. Бо старі?

Джентльмен пружно скочив на чотири, задріботів но колу на коротких кривих лапах. Юркові враз передалося його раптове збудження.

— Саме так, треба шукати щось спільне. Якщо скажімо, підпали мають не лише систему, а й конкретну мету, слід дізнатися, чим спалені будівлі так роздратували негідника. А хто нам у цьому допоможе?

Бульдог розвернувся задом, подріботів до виходу.

Юрко підвівся й рушив за ним, сприйнявши це за відповідь — в тата запитати, більше нема в кого. Інженер Туряниця займався великими сучасними будівельними проектами, тож мав би знати про старі будівлі й усе, що з ними пов’язано.

Та нерпі ніж сіпати батька, Юрко зачинився в своїй кімнаті. Вона була в помешканні найменшою, тут навіть не влаштуєш нормальний безлад. Але на старій квартирі, на Оболоні, звідки родина не так давно вибралася, у хлопця окремої кімнати взагалі не було. Тож йому вистачало простору, що лишався між ліжком, письмовим столом та етажеркою з книгами. Юрко щільно причинив важкі старовинні двері й навіщось шикнув на бульдога, приклавши пальця до вуст. Потім увімкнув ноутбук і годину мандрував мережею, шукаючи та знаходячи інформацію про всі три підпали.

Справа виявилася нескладною.

Варто було лиш відшукати найсвіжішу новину про пожежу на Златоустівській, виринули посилання на аналогічні випадки. Рідний Київ гімназист знав досить непогано. Не треба знаходити карту, аби прикинути, що воно і як. Тижнем раніше горів старий флігель на Малій Житомирській, теж у глибині вулиці.

А ще за десять днів до того спалахнув будинок на Подолі, який уже збиралися відновлювати — навіть обнесли металевим парканом. Тепер жоден із домів відновленню не підлягав. Тільки зносити, не інакше.

Старанно переписавши всі три адреси на аркуш, Юрко підморгнув бульдогу, жестом звелів лишатися на місці. Сам подався до тата в кабінет. Думав, батько працює. Але інженер Іван Туряниця сидів у своєму улюбленому кріслі з високою спинкою, на яку поклав голову, й легенько крутився туди-сюди, допомагаючи собі ногами в гумових капцях та примруживши очі. Інженер почув, як зайшов Юрко, і не міняючи пози, сказав:

— Щось забагато навалилося за цей тиждень

— Заморився? Роботи багато?

— Коли робота є, то добре. Від неї не втомлюєшся, якщо вона йде. А тут так, нерви мотають.

Поштовхом розвернувшись разом із кріслом до сина, Іван Туряниця розплющив очі. У них справді читалася втома, і Юрко вже пошкодував, що потурбував батька. Та відступати не було куди, тож сказав:

— Ти чув про ті пожежі?

— Які — ті? У Києві ледь не щодня щось десь горить.

— Якийсь флігель на Златоустівській вулиці.

А, будинок Яковенка... Було таке. Не вберегли, а шкода.

— Дуже цінним був?

Сам по собі — не аж так. Звичайна будівля сторічної давнини. Звісно, архітектура цікава, донедавна там навіть жили люди. Потім проблеми з комунальниками, таке інше... — тато далі погойдувався в кріслі. — Там, Юрку, не так будинок цінний, як той, хто в ньому жив.

— Хто?

Був такий інженер Арсен Яковенко. В гімназії вам це не розкажуть, бо про нього взагалі мало хто щось знає. Між тим, пан Яковенко був одним із перших, хто запропонував проект субмарини.

— Кого?

- Не кого, — терпляче пояснив тато. — Чого. Підводний човен, креслення. Міг отримати патент, авторське свідоцтво. Продати й заробити чимало, але й це не головне, хоч важливе. Яковенко, бач, вимагав, наполягав на тому, аби конструкцію вважали не російською, а українською. Хай у ті часи й була Російська імперія, проте слави російського конструктора він не бажав. Звісно, креслення затребували в Петербург на якесь там затвердження. Там вони і зникли. За якийсь час росіяни почали сурмити кругом про успіхи саме їхньої, російської інженерної думки.

— Вкрали ідею?

— Та вони завжди все крадуть. Потім, уже коли Україна проголосила свою першу державу, Яковенко хотів бути корисним війську. Але спершу товариші комісари наш флот у Чорному морі веліли затопити. Кому треба підводний човен без моря? Дніпром ним плавати чи Десною? Потім не встиг вийти з Києва, коли його більшовики захопили. Арештували, обіцяли золоті гори, аби погодився на них працювати. Є легенда, що Яковенко заявив: ваші гори, мовляв, із награбованого золота. Тоді його розстріляли. Слухай, — тато враз подався вперед. — Чого це раптом тебе зацікавив той будинок?

Так нам сьогодні історичка розповідала про ці всі пожежі, — швидко викрутився гімназист. — Обмовилася, що багато втрачаємо.

Говорять, балакають, толку нема, — Іван Туряниця побарабанив пальцями по бильцях. — А я тобі ще раз скажу: не так сам будинок цікавий, як пам’ять, пов’язана з ним. Кожен свою історію має, про людину якусь. Згорів дім Яковенка — і не згадає тепер ніхто, що українець креслив підводний човен раніше за всіх росіян разом узятих. Ось про що вам у гімназії розповідати треба. Й не лише вам, по всіх школах, не тільки київських.

—   На весь світ гриміти?

—   Чом би й ні.

Тут мама гукнула вечеряти, батько згадав, що зголоднів, подався на кухню першим.

А Юрко, швидко поївши сирників зі сметаною, подякував і принишк у своїй кімнаті, знову пірнувши в Інтернет.

Його цікавило, що за люди жили в будинках, які пожер вогонь раніше.

Розділ четвертий

Тут гімназист іде на прогулянку - а може, на розвідку

Суботній день видався не по-осінньому теплим.

Джентльмен, хоч і був англійським бульдогом, не любив типового, описаного в багатьох книжках, британського клімату. Лондонська погода з дощами й туманами псові не подобалася. Він навіть гуляти не любив, коли на вулиці вогко. Розумів — він собака, прогулянок вимагає його собача природа. Але радше дозволяв Юркові виводити себе на свіже повітря, ніж сам того хотів. Не любив далеко й довго вештатися, за півгодини вже сам тягнув хазяїна додому.

Зате сьогодні, побачивши сонечко й відчувши крізь прочинену кватирку приємне тепло, став у бойову стійку, збудився, застрибав, заскавчав. Під одним дахом із Туряницями бульдог мешкав не так давно, та старші уже вивчили Джентльменові манери.

— Зараз у вікно вистрибне, як не вивести, - зауважила мама.

- Діло кажеш, Раїсо Лук’янівно, - погодився тато. — Боюсь я, сьогодні довго гулятиме.

— Так нема чого боятися. Хто б ще твого сина так надовго з-за комп’ютера висмикнув.

— Хіба я довго за ним сиджу? — образився Юрко. — Ми ж домовилися...

- ...і ти все одно порушуєш, — зараз Іван Туряниця говорив серйозно. — Розумію, коли у справах. Тим паче, у наш час без комп’ютера скоро вже їсти не звариш. Але останнім часом, Юрію Івановичу, ви забагато сидите в мережі.

— На зборах у Першій зразковій батьків дуже просили контролювати, що саме вишукують діти в Інтернеті, — нагадала мама. — Тільки ж ми тобі довіряємо.

— Коли так, для чого завели?

— Я випадково помітив: минулої ночі ти не спав допізна.

— Може, я читав.

Напевне читав, — погодився тато. — Але не книжку. Бо світло горіло не над ліжком, а над письмовим столом.

Підглядав? — протягнув Юрко. — Хіба в нас дома так робиться?

— Я точно визначаю, звідки падає світло, що пробивається в щілину між дверима, — інженер Туряниця говорив спокійно. — Ми домовилися, що ночами ти за комп’ютером не сидиш. Давай так, пане гімназисте: ми з мамою сказали — ти почув. Сьогодні бажано від Інтернету утриматися.

— Тим більше, погода гарна. Гуляйте, — мама мала на увазі сина й бульдога.

Джентльмен чи то справді зрозумів, чи собача чуйка не підвела — застрибав радісно, передчуваючи довгу прогулянку. А Юрко лише старанно удав, що його це напружило. Бо насправді від самого ранку придумував причину, яка б дозволила піти з дому на довше, ніж завжди.

Він зібрався сам прогулятися до Златоустівської, аби на власні очі побачити згарище. Оглянути й обмацати там усе. Раптом ще якусь підказку знайде, окрім значка. А на таку серйозну експедицію час потрібен. Ну, а коли батьки самі відправляють — чудесно, навіть пояснювати нічого не треба.

Зібрався, вдягнувся, начепив бульдогові поводок на нашийник.

До побачення, гарного всім дня — гайда гуляти.

Від вулиці Петлюри інакше й скорше, ніж на власних двох, не дістатися.

Ходити Юрко любив, особливо — у таку погоду. Бо дощ і холод недолюблював, у чому сходився з Джентльменом. Вони йшли вулицями й переходами, зрізали шлях наскрізними проходами, а гімназист заглибився в свої думки. Тож незчувся, як дістався до потрібного місця.

Знищений вогнем флігель темним привидом мерехтів у глибині старого двору. Юрко зупинився, притримав собаку. Покрутив головою, видивляючись підозрілих. Нікого не побачив, хіба двоє місцевих волоцюг товклися неподалік. Один — у старій, помітно брудній камуфляжній куртці, що була йому завелика, таких самих плямистих штанях і важких, не по погоді, гумаках. Лице до половини закривала колись оранжева, а тепер — брудно-коричнева плетена шапочка. Щоб бачити свого приятеля з-за її країв, плямистий мусив піднімати голову.

І ще не ясно, чи були вони товаришами з іще менш охайним тином, давно неголеним, чию голову накривала на диво новенька й зовсім недоладна кепка-бейсболка з великим козирком. Такі роздають безкоштовно, рекламуючи якусь фірму, й, схоже, небораці перепало таке щастя задарма. Так само і плащ, майже новий, лиш на спині трохи розірваний. На ногах — джинси і старі, добротні й дорогі колись кросівки.

Схоже, волоцюги мляво, більше для порядку гиркалися. Про що говорили, Юрко не розумів та й дослухатися не особливо хотів. Може, ділили територію — сто разів таке вже бачив. Чи згадували один одному давні образи. Та навіть такі вуличні аборигени заважали, бо були небажаними свідками. Не хотілося потрапляти на очі навіть їм. Тож Юрко товкся в дворі без жодної мети, сам не знаючи, на що чекає.

Бульдог виручив. Загарчав, повернувши пласку морду в бік неохайної парочки. Бейсболка щось прогугнявив, замахав руками, але Шапочка взяв колегу за лікоть, ще й став так, аби затулитися ним від можливого нападу. Гукнув тільки хрипато:

— Забери кобеля, пацан!

— Не вкусить! — навіщось озвався Юрко.

Бейсболка з Шапочкою не зважили — забралися з двору скоренько, і слід прохолов. Дженка гавкнув навздогін, беззлобно, для порядку хіба. Потому сів, глянув на хлопця запитально.

— Добре все зробив, — похвалив гімназист. Тільки тепер тихо поводься. А ще краще — стій тут. На чатах, — прочитавши в бульдожих очах нерозуміння, пояснив терпляче. — Як хто прийде чужий, ти гавкни. Хоча, — почухав потилицю, — гавкай, кого б не побачив. Тут, знаєш, свої не ходять. Усі чужі.

Сказавши так, Юрко підвів Джентльмена до найближчої стіни.

Припнув за поводок до низу пожежної драбини.

— Я скоро, — промовив.

А затим зник у непривітній, обгорілій з усіх боків прямокутній шпарині, що колись була парадним входом.

Розділ п’ятий

Тут знову згадають Вогняного Змія, а гімназист потрапить у безвихідь

Усередині було непривітно.

Та й що привітного в будівлі, яка вигоріла зсередини. Якби це був просто старий покинутий будинок, уява мимоволі б розігралася. Й перед очима напевне могли постати мешканці, котрі населяли флігель сто років тому. Ба навіть п’ятдесят, все одно далеко, все воно історія, все в минулому. А так — суцільна незатишна руїна. Тхнуло горілим, вогким, кислувато-брудним і перемішаним із чимось незрозумілим. Від суміші навіть очі защипали, Юрко протер їх долонями.

Зрозумів ураз, що не так із цією пожежею.

Ні, гімназист Туряниця не бачив аж так багато споруд, які пожер ненаситний вогонь. Він навіть не мріяв стати вогнеборцем. Проте побачене всередині виглядало надто ідеальним. Ступивши до стіни, Юрко спершу торкнувся її пальцем, потім сміливіше провів долонею, вимастивши її у щось чорне. Для чогось понюхав, не відчув нічого надзвичайного. Але з точних та природничих наук мав високі оцінки. Через те, не знаючи поки причини, міг пояснити собі наслідки.

Наче вогнеметом пройшлися, — тихо буркнув собі під ніс.

Ніколи не тримав Юрко Туряниця такої зброї в руках. Узагалі ніякої не тримав. Зате встиг передивитися чимало як для свого віку фільмів, у яких застосовували вогняні струмені. Хоч солдати поливали ними, хоч...

— Дракони.

Слово вирвалося саме собою. Бо нутрощі старого будинку не просто згоріли. Вони були випалені. Нещадно, ретельно, рівномірно. Мовби якась міфічна істота дихнула вогнем із пащі й полила ним все перед собою, безжально й планомірно нищачи середину до тріски. Навмисне захочеш — не завжди зробиш.

Ставши там, де колись були сходи нагору, Юрко підняв голову. З сонцем пощастило, воно сьогодні світило як ніколи яскраво, тож гімназист зміг розгледіти — всюди одне й те саме. Будинок зруйнували майстерно, якщо існує майстерна руйнація. Хто б це не був, своє діло він знав і підходив, хай би як це не прозвучало, з певною любов’ю. Відновленню тут уже нічого не підлягало, тільки розвалити до останньої цеглини.

І ще одну сумну істину відкрив для себе Юрко.

Навіть якби тут могли залишитися якісь сліди, вогонь знищив геть усе.

Та заразом осяяло — коли так, то...

Думку зупинило й перервало гавкання ззовні.

Вартовий попереджав про небезпеку. Хтозна, може волоцюги повернулися. Бо кому тут ще вештатися, на згарищі. Щойно вирішив так, знадвору долинуло:

— І чий це кобель?

— Ти як знаєш, що то кобель? — почулося у відповідь.

Голоси швидко наближалися, ставали чіткішими. Сюди йдуть двоє чоловіків і тримаються вони впевнено. Точно знають: тут нема нікого. Тим гірше буде Юркові, якщо надибають його тут.

— Ага, давай зараз перевіримо, — озвався перший.

— Не за тим прийшли, — відмахнувся другий. — Мені теж до лампи, хлопчик то чи дівчинка. Хіба не доходить: пес прив’язаний. Значить, хазяїн десь тут.

— Тобі яка печаль до хазяїна? Прив’язав і прив’язав. Он, парадне поруч. Туди, може, пішов.

До когось у гості. А з собаками там — порожняк. Ось і залишив, хіба не ясно.

Юрко нагнувся, обережно, скрадаючись, посунув до віконного отвору. Переляк від раптової появи змінила цікавість. Щось підказало: ці двоє, на відміну від недавніх волоцюг, прийшли до місця пожежі не випадково. І явно з лихими намірами — говорять, мов вороги, хоча напевне спільники. їх разом щось звело, необхідність.

Поки гімназист міркував, бульдог прогавкав ще раз. А перший голос крикнув у відповідь:

— Та глохни ти, собако!

— Це ти тихіше будь! — зауважив другий. — Витяг сюди, ще й волаєш. Конспіратор.

— Ой, я тебе прошу! Кому тут уже треба ця дурна конспірація! Порожняк не жени.

Говорили вже зовсім близько, і тепер страх знову витіснив цікавість. Швидко роззирнувшись, Юрко позадкував, намірившись заховатися за випаленою стіною, яка колись була кімнатою. Та дверей тут уже не було, сховок від того виглядав дуже непевним. Якщо ці двоє стоятимуть там, де він зараз, не побачать нікого. Та варто пройтися, як шпигуна тут же буде викрито.

Зрозумівши, що загнав сам себе в мишоловку, Юрко у розпачі заметушився на місці.

Був шанс вистрибнути через вікно. Та дірка зяяла зависоко, з першого разу навряд застрибне. У кращому разі непрохані гості побачать гімназистові ноги у вікні, у гіршому — його самого, коли дертиметься вгору.

А їм лишилося кілька кроків...

Стегно стукнулося об щось тверде.

Сходи нагору.

Точніше — залишки, колись давно укріплені металевою основою. Зараз цей каркас стирчав, мов оголені ребра анатомічного скелета. Не довго думаючи, підкоряючись інстинкту самозбереження, Юрко спритно, мавпочкою, шуснув догори. Щойно тулуб опинився над залишками вигорілого перекриття горішнього поверху, гімназист, рвучко підтягнувшись на руках, жбурнув себе нагору. Встиг забрати ноги, як знизу вже з’явилися ті двоє.

Зараз гімназист лежав на спині. Не дуже зручно, все почало терпнути. Ще й нога незграбно підігнулася. Але перевертатися, аби дивитися вниз, Юрко не ризикнув. Тому лише посунувся трохи, вмощуючись на широкій брудній дошці. Заплющив для чогось очі.

Завмер.

Хтось один гляне вгору, хай випадково, — і все, попався.

Та, схоже, їм не до зайвих оглядин, взагалі не до церемоній. Чоловік, чий голос видавав як не старшого, то головного, відрізав:

Може, скажеш нарешті, чому в іншому місці не поговорити? Затишнішому, тихішому.

— Та можна було б, — відповів той, котрий ковтав літери. — Тільки чим тобі тут незатишно? Ще й тихо.

— Собаки гавкають.

— Собак боїшся?

Ураз Юрко почув під собою шарпанину. Ковтач літер засичав:

— Е-е, ти чого! Лапи свої забери!

— Я тобі, Павуче, зараз усе заберу! — гаркнув старший.

Павук, значить, закарбував гімназист, прикусивши губу. Звісно, як ще такого палія назвати. Невже отак відразу пощастило? Ех, розгледіти б його ще...

Засовався Юрко. Збуджено, нетерпляче. Засвербіло не в одному, а відразу в усіх місцях.

Пусти, сказав! — здається, таки вивільнився, навіть ступив па крок чи два назад. — Я привів тебе сюди, аби ти на власні очі побачив, як Вогняний Змій своє діло знає.

— А ви все в казочки граєтесь. Дорослі люди. Хоча... Напарник твій зелений ще. Дівчинка, хе-хе.

- Вогняний Змій - це назва. Предмет його гордості. Не порожняк, як багато в кого тут. Молодий, та не по роках розумний.

— Без тебе знаю.

— Коли знаєш — доведеться поступитися.

— Кому? Шмаркачеві?

Нічого не розумів Юрко — тим більше ловив кожне слово. Адже все це підказки, сліди, кроки до розв’язки. Навіть не вірилося, що ось вона, так несподівано близько. Треба лише опинитися в потрібному місці в потрібний час. А кажуть, так не буває...

— Хоч би й сопляку! — вів своє тим часом той, кого назвали Павуком. — Користі, бач, дуже багато. Без Вогняного Змія в тебе нічого б не вийшло.

— У нас.

— Ні, начальнику, в тебе! Мені нема різниці, яку шкоду тут робити! Аби твої гроші. Хай ваш Київ увесь згорить, не жаль. Тільки ж ти в цих пожежах маєш свій інтерес!

— Який?

— Хрін його знає! Але ж без такого інтересу ти б не трусив гаманцем! Не просто так уже третій будинок згодовуємо вогню!

— Логічно, Павуче, логічно. І тебе за весь цей час так і не зацікавило, нащо воно мені?

— Нє-а! — парирував той зовсім по-дитячому. — Та друг наш менший, із гімназії, уже мене питався.

— Йому яка печаль?

Юрко нагорі міг закластися — старший при цих словах міцно стиснув кулак.

— Паша, як ти кажеш, дівчинка вже розкуштувала славу. Тепер грошей хоче.

— Скільки?

— Ну, зараз обговоримо. Для того й покликав. Для наочності теж, але основне — ультиматум. І це так само не порожняк.

Старший заговорив інакше. Тепер брязкав погрозами. Але від того видався знайомим. Десь не так давно Юрко вже чув і схожий голос, і подібний топ.

Ульти... Що? Ультиматум? Зелень ще, погрожувати! І чим, хотів би я знати.

Хоча б Вогняним Змієм своїм. Перестане мені його давати...

— Та я йому перестану!

Чекай! — Павук так само підніс голос, і в ньому зазвучали загрозливі нотки. — Так буває, щоб ти знав. Каже, втомився хімічити й тремтіти. Або платять за роботу, або...

— Що — або?

— Викаже все, кому треба, як не отримає свого.

Отут уже Юркові почав уриватися терпець.

Стільки всього почув за раз — аж подих перехопило. Будь-що мусив побачити бодай одним оком, хто ж там, унизу. Тим паче, нарешті почав розуміти, до кого говорить Пожежа. Але мав у тому переконатися. Та й самого палія роздивитися треба як слід.

Почав Юрко розвертатися зі спини на бік.

Обережно, затамувавши подих, аби не виказати себе.

Ось уже майже, майже, майже. Лишалося ногу затерплу перенести в інше положення.

Вона й підвела.

Незграбно випроставши її, хлопець відчув, як литкою пробігла добра сотня кусючих мурах. Щось смикнуло, він спробував утримати рівновагу. Але від того заточився ще більше.

І полетів згори, ледь не на голови змовникам. Падаючи, крику не стримав.

Розділ шостий

Тут будуть старий ворог та несподіваний порятунок

Не навчився Юрко Туряниця правильно падати з висоти. А то ж ціла наука.

Але сто разів різними прикладами доведено: як не знаєш чого чи не вмієш — тренований читанням мозок підкаже. Чи тіло, яке не мучать щоденними фізичними вправами, саме зробить усе як слід. Так людська природа влаштована, не підведе в потрібний момент.

За мить у польоті гімназистові дивом удалося розвернутися і впасти не на спину, так що можна сильно забитися. Чи на живіт, від чого може перехопити дихання, чи навіть вдарити лицем об тверде. Гепнувся він мішком на праве плече, забивши його, та при цьому ноги машинально зігнулися в колінах. Коли приземлився, миттю розпрямив їх, перекотився, потім — ще раз, уже допомагаючи собі руками. Далі зміг стати на чотири й швидко відрачкувати туди, де, як пам’ятав, були стіна й рятівний віконний отвір.

— От зар-раза! — почув вигук збоку, а за ним — люте:

- Куди! Назад!

Кричав старший, і за мить Юрко відчув, як повз нього пронеслося щось стрімке й велике. Тікав той, кого назвали Павуком. Або справді злякався хлопця, який упав буквально з неба, або — не бажав, щоб його побачили та запам’ятали.

Далі вийшло незграбно. Все ж таки у голові трошки макітрилося. Юрко не відразу оговтався, тож утратив момент, коли міг вислизнути з пастки. Звівся на ноги, труснув головою — будівля перестала гойдатися. Але й шлях до прямокутника, що лишився замість дверей, уже заступила постать. Зиркнувши в бік вікна, зрозумів гімназист — уже не добіжить. Якщо й добіжить — не дострибне з першого разу.

І боронитися нема чим.

Кричати — так само не почують. Ще й бульдог ззовні, не розуміючи нічого, гавкав з якогось дива. Тим самим грав проти свого друга й господаря, бо Дженку не перекричиш. Залишалося сподіватися, що на гавкіт хтось вийде.

Проте чоловік, котрий сунув на нього, теж розумів — часу мало, питань безліч.

— Ти хто такий? Звідки взявся? Все почув?

— Нічого я такого не... — спробував хоч якось викрутитись Юрко.

- Брехати погано, юначе, - просичав чоловік і раптом завмер, придивився пильніше: - Чекай- чекай, де я тебе бачив недавно?

- Ніде! - вигукнув гімназист. - Я вас не знаю!

- Я тебе теж. Але ми зустрічалися. Не бреши, кажу, в мене пам’ять чудова. Я сказав би, професійна.

Аж тепер Юрко впізнав його. Бачив один раз, спершу — в сутінках, потім — через шпарину в дверях Шпигового помешкання. Високий пан у дорогому короткому пальті, туфлях із модними гострими носами, незмінних тонких лайкових рукавичках. Зачіска коротка, модельна, хоч для реклами фотографуй. Схожий відразу на кількох акторів, які встигли зіграти в кіно Джеймса Бонда. Тільки той агент боровся зі злом, а цей прилизаний явно був на ворожому боці.

Минулого разу, коли Юркові довелося підслуховувати його розмову з Назаром Шпигом, чоловік назвався Стрельцовим. Керівником приватної охоронної фірми. Це він полював на щоденник київського школяра, писаний сто років тому. Це Стрельцов не хотів, аби іменем героя назвали одну зі столичних вулиць. І ось тепер він якимось боком причетний до пожежі в будинку, цінному для історії.

У голові знову зароїлося.

Цього разу - від думок, що сплуталися клубком. Тим часом Стрельцов почав прозрівати, Юркові на горе.

— Отак-так. Гімназист, котрий тікає з дому. Це ж твої батьки найняли ось недавно невдаху Шпига, який корчить із себе великого сищика? І він тебе знайшов. Чи, може, Шпига теж не знаєш?

— Не знаю, — вирішив гнути лінію, чого б це не коштувало і як би не виглядало.

— Ще одна брехня, — задоволено кивнув Стрельцов. — Але як твій дружок Шпиг не видатний детектив, так і ти зовсім не славне брехло. Знаєш, що я зараз подумав? Ти його агент.

— Чий?

— Шпига, — тепер прилизаний говорив упевнено. — Десь із тиждень на наступний день потому, як я здибав тебе в Шпиговій компанії, сталося дещо неприємне. Скажімо так, я програв одну важливу для мене справу. А обійшов мене там не хто інший, як Шпиг.

— О! А кажете — не видатний, — тут уже Юрко не стримався.

— То був випадок! Йому просто пощастило! гаркнув Стрельцов. — І ось тепер маю не менш важливу справу, а ти знову тут як тут. Не здивуюся, якщо твій друзяка десь поруч.

— Я вас теж упізнав.

- Молодець! Давно 6 так, а то все граєшся в дорослі ігри з дорослими людьми, — Стрельцов за низ підтягнув кожну рукавичку по черзі, поворушив пальцями. — Тільки нічого твоє впізнання не поміняє. Куди ти з ним підеш, кому і що скажеш? Ану, давай, хвалися, як збираєшся мене викрити.

Отут Юрко мало не купився.

Вже й рота розкрив, аби видати Стрельцову все, що вдалося дізнатися на цей момент. І про значок Першої зразкової, і про інші спалені будинки, і навіть про те, кого і як планує вирахувати. Та в останній момент дійшло: провокує його мудрий, досвідчений у таких справах ворог. Тож просто вичавив:

— Е-е-е-е... Не ваше діло!

— Отут помиляєшся, юначе. Навіть дуже моє.

Поки говорили так, замовк Джентльмен. Набридло, мабуть, гавкати. Інших звуків знадвору не чулося. А Стрельцов повільно наступав, відрізаючи Юрка тепер уже й від вікна. Притискав до стіни, заганяючи в кут.

Що мені з тобою робити? — вимовив якось так буденно, зовсім без погроз, але від того голосу мурашки лоскотали Юркову шкіру. — Думаю, поїдеш ти зараз зі мною. Є одне місце, де нам точно не заважатимуть. Розкажеш, що знаєш. А навіть можеш мовчати, гратися в героя. Не бійся, пальцем не торкнуся. Подзвоню нашому спільному другові, і Назар Шпиг сам мені проспіває будь-яку пісеньку, аби я тебе пустив на всі чотири боки.

Прикро стало гімназистові від того, що ворог так добре усе розумів. Стрельцов зараз чисту правду казав. Пан Шпиг так і зробить, Юрком не ризикуватиме в жодному разі. І скінчиться історія, так до пуття й не почавшись.

— Або сам зараз признаєшся, або Шпига кличемо.

Спина вперлася в обгорілу стіну.

Все, приїхали. Капець.

Не втрачаючи надії до останнього, Юрко спробував маневром обійти прилизаного, пірнути під його руку, якось прорватися. Стрельцов і тут рахував краще: передбачив такий хід, зупинив Юрка в русі, сильно штовхнув до стіни. Удар змусив гімназиста опуститися вниз на брудну підлогу.

Правиця в лайковій рукавичці вже хапала за карк.

І враз щось сталося.

Всередині відчувся стрімкий рух. Стрельцов завмер, рвучко випростався, розтиснувши пуку.

Заволав, не контролюючи себе й, здавалося, колихнув повітря не слабше землетрусу:

— А-А-А-Айй!

Тут же крутнувся, намагаючись скинути з себе живий клубок — ззаду, стиснувши зубами м’яке місце, теліпався розлючений бульдог.

З повідком на товстенькій шиї.

Як вдалося відчепитися від пожежної драбини — хтозна. Але дуже вчасно, мови нема.

— Тікай! — крикнув Юрко, оббігаючи виведеного з ладу ворога й великими стрибками несучись до рятівної пройми дверей. Побачивши, що гімназистові нічого не загрожує, Джентльмен неохоче, проте слухняно розтиснув зуби й погнав за хазяїном.

Зі спаленого будинку вони вилетіли двома стрімкими кулями. Неслися, не розбираючи дороги, аби подалі звідси. Юрко справді не знав, куди біжить, та враз звідкись поруч долинуло:

— Сюди!

Розвернувшись на вигук, гімназист, а за ним - бульдог метнулися в двір, що виявився прохідним. Шлях їм заступив волоцюга в брудній шапочці, камуфляжній куртці та гумаках, якого вони вже бачили раніше. Від нього Юрко теж не чекав нічого доброго, спробував оббігти та враз завмер, почувши до болю знайоме:

— Який чорт тебе сюди приніс, Івановичу! Морока з тобою одна!

Волоцюга стягнув шапочку з голови і перетворився на Назара Шпига.

Тільки без знайомих вусів.

Розділ сьомий

Тут сищик сварить гімназиста, а той все одно не визнає помилок

— Коли ти в двір зайшов, я ледь стримався, аби тебе не погнати. Хіба ми домовлялися, що ти сюди припрешся?

— Ви вуса зголили для маскування? — Юрко кліпнув очима.

— Я йому про діло, а він мені про дурню!

Злегка тупнувши ногою й показуючи тим самим свій гнів, Шпиг провів пальцями під носом, намацав щось непомітне оку, скривився й смикнув пальцями. Аж тепер Юрко помітив: там був якийсь неприродний горбик, ніби ватні тампони запхали під верхню губу — так зубні лікарі роблять. Зараз сищик відклеював смужку тілесного кольору, що прикривала вуса. Повернувши собі звичний вигляд, Шпиг скрутив маскувальний клапоть у кульку, щиглем послав у сміттєвий бак. Не влучив, кумедно поворушив губою, розправив вуса двома пальцями.

-Ну?

— Я з вами теж не домовлявся, — Юрко огризнувся зухвало, бо щойно пережив небезпечну пригоду, тож мав на це право. — Я вас не впізнав, зате Джентльмена не обдурите. Він вас унюхав, тому й загавкав. Виказати міг, бандити насторожилися.

— Так ти, хлопче, сам себе виказав, як я бачу, - тепер сищик реготнув. — Знаєш, як було? Не думав тут когось надибати. Просто прийшов на розвідку. З тутешніми мешканцями словом перекинутися. Раптом хто-що чув-бачив. Коли дивлюся — тебе чорти несуть. Хай собі, думаю, покручуся поруч, попильную. Щойно та на згарище попхався, угледів парочку. Одного впізнав — Стрельцов, старий знайомий... Матері його ковінька. Давно не бачились, зараза.

— А другий хто був? — перервав Юрко.

— Незнайомий, — признався Шпиг. — У мене, Івановичу, пам’ять чіпка, професійна. Та ти ж в курсі. Скажу тобі, як давній мисливець на різних бандюг: нема за що зачепитися оку. Людина без особливих прикмет.

— Таке буває?

— Повно, — зітхнув сищик. — Більше скажу. Покажи мені його вдруге, не впізнаю. Ну, ось хіба собака нюхом угадає.

Задоволений, що про нього говорять, бульдог пирхнув, підстрибнув на коротких лапках, тицьнув пласким носом у Шпигову ногу.

- Отож, і я про це, - кивнув той. - Значить, причаївся я там, за рогом, стою, чекаю. Ти ж почав би кричати, якщо що. Я б почув, нагодився. А якби мене не було? Чим думав?

— Якби я там не заховався, ми б зараз нічого не знали, — відфутболив Юрко.

— А що ми знаємо?

— Більше ніж учора, — гімназист випнув груди, підморгнув Джентльменові. — Це ж ви собаку відв’язали.

— Еге ж. Зайшла та парочка всередину. Нічого не відбувається. Ну, думаю, поперло Івановичу. Заховався десь, вони говорять, він за звичкою вуха розкинув, слухає. Коли той, без прикмет, вплітає зсередини кулею. Повз мене пролетів, я не встиг оговтатися. Хотів підніжку поставити, взяти, як кажуть на фронті, «язика». Коли думаю — ну його к чорту, бо там же ти всередині зі Стрельцовим. Той небезпечний — в тебе, хлопче, справді відлік на секунди йшов.

— Та я відчув, — від згадки, як усе було, по спині знову забігали зрадницькі мурашки. — Я теж не знав, що ви тут. Думав — капець мені.

— Тобто, помилку визнаєш?

- Яку?

— Без дозволу поперся, плану не узгодив. Юрко закусив нижню губу.

-Ні.

— Що — ні?

— Я випадково розсекретився, пане Шпиг. І підслуханого вистачить, аби дещо прояснити. Але, — тут гімназист багатозначно підніс пальця вгору, і бульдог автоматично підняв голову, навіть якби цих двох і зараз тут не було, мені все одно є, що сказати. Не дарма я сюди приходив, не дарма бачив згарище на власні очі й мацав.

Сищик примружився, зміряв Юрка поглядом, легенько смикнув себе за вус.

— Кажи, Пінкертоне ти наш проникливий.

— Чого стоїмо, пішли звідси. Не біля смітника ж балакати.

Знизавши плечима, Назар Шпиг рушив уперед.

Дивна компанія простувала старими київськими вулицями.

Поруч з опецькуватим вусанем, убраним, як типовий міський волоцюга, крокував пристойно, по-модному вдягнений школяр. За ними дріботів бульдог із нашийником, повід хлопець накрутив собі на руку. Але собака тримався дуже чемно, не гасав, не крутився в перехожих під ногами, не дратував нікого з охочих надіти на нього намордник. Чоловік і хлопчик навіть не озиралися, аби перевірити, де їхній чотирилапий супутник. Точно знали: бульдог не відстає і прикриває тил.

Свого приятеля Стрельцов називав Павуком. То він палив старі будинки, сумніву нема. А накази йому віддавав той же Стрельцов, чув на власні вуха, — впевнено сказав Юрко.

— Павук, Павук, — сищик потер на ходу потилицю. — Знайоме прізвисько. Але не таке вже й рідкісне серед кримінальників. Лише я знаю трьох Павуків, всі — різного віку, і один скоро вийде з колонії, де сидів за вбивство. Якщо вже не вийшов.

— Ага, я читав, — вставив Юрко. — В кожному другому детективі бандити з прізвиськами як не Валет, то Сєдой.

— Еге, десь так, — кивнув Шпиг. — Але все- таки прізвисько — слід. Треба у декого запитати, що то за Павук.

— Може бути не місцевим. Казав — хай би згорів увесь ваш Київ.

— Ну, Івановичу, тут і серед корінних мешканців не бракує тих, кому Київ чужий, як і вся Україна, — зітхнув сищик. — Хоча ти правий, це теж підказка. Тільки знайти палія тепер не так і важко, хоч би як він себе називав.

— Тобто?

- Шукати поруч зі Стрельцовим. А цей гад не ховається, у нього легальний бізнес й повага в певних колах... Чорти б їх побрали, ті кола.

— Так ви мені про Стрельцова дещо встигли розказати. Він не з тих, хто навіть мимоволі наведе на подібного знайомого. Зате є інший спосіб знайти палія.

— Кращий?

— Надіюся. Навіть певен. Але то вже на мені, пане Шпиг, як не крутіть.

— Говори, говори, не набивай собі ціни.

— Та я й не набиваю, — усе ж таки Юрко озирнувся, аби переконатися, що бульдог не відстає, і той гавкнув привітно. — Павук згадував про Вогняного Змія. Так собі думаю, це якась горюча суміш, здатна випалити все до ноги. Я на власні очі бачив: там дуже рівно, я б сказав — дбайливо все вигоріло. Навмисне захочеш — не зробиш так.

— Якраз це зробили навмисне, — буркнув Шпиг.

— Підпали — так. Ось поверніться й самі гляньте, як там усе вигоріло. Вогонь безжальний, жере й не розбирає, лишає після себе різне. Там... Ну... Не можу пояснити правильно. Кажу, як відчуваю.

— Оце, Івановичу, і є правильні пояснення. Послухай дядька, який чверть століття щодня різних свідків допитував. Що відчуваєш?

Юрко зупинився, провів перед собою розкритою долонею в повітрі.

— Рівно вигоріло. Гладенько. Значить, вогонь розійшовся відразу, рівномірно, на всі боки. В американському кіно так дракони вогнем плюються.

Значить, не дарма про якогось змія вогне- дихого згадали. Га? — Шпиг кивнув Джентльмену, той пурхнув і сів на задні лапи.

Вони загородили собою тротуар, хтось із перехожих нарешті обурився.

Там кави можна попити. Бо мені вже теж треба думати.

Розділ восьмий

Тут гімназист, сищик і бульдог згадують київських зміїв і розуміють задум злочинців

Трійця рушила далі.

Шпиг якийсь час ішов, заклавши руки за спину й дивлячись собі під ноги. Здавалося, він зараз засне на ходу. Та враз труснув головою, ніби справді прокидаючись. Заговорив, мовби сам до себе:

— Є така легенда київська чи казка, один чорт. Ти ж знаєш, є у нас тут Змієві вали. їх не дарма так охрестили. Ще з давніх часів у Києві та околицях час від часу з’являлися гади, які погрожували місту. Одного, кажуть, зловив наш богатир Ілля Муромець, приніс в подарунок князю Володимиру, але так усіх налякав, що змушений був забити трофей. Був ще такий Микула Селянинович, так він зловив змія, запряг у плуг і орав ним землю. Власне, так, за легендою, і виросли оті Змієві вали.

- Кожум’яка змія зборов, — вставив Юрко.

- Так отож, — кивнув Шпиг. — Словом, нічого нового не бачу в появі тут чергового змія, який плюється вогнем.

— Чекайте, пане шпиг. Ви ж не серйозно думаєте, що Пожежа приручив якусь міфічну потвору? Бо маю на те інше пояснення, хочу з вами це обговорити.

— Ой, ну тебе к чорту, — відмахнувся сищик. — Не вірю я в страшні казки і страховиськ. Люди часом жахливіші бувають, повір мені. Маю на увазі, придумав усю цю історію з підпалами далеко не дурний чоловік.

— Стрельцов не дурний.

— Так, але ми з тобою, Івановичу, не знаємо досі його мети. Є в мене одна версія... Та я зараз не про нього, а про те, що ти назвав Вогняним Змієм.

— Пожежа, до речі, теж сказав Стрельцову: не розумію, мовляв, для чого тобі все це треба. А Змій — то слід реальний. І не Пожежа його придумав. А той, хто вогонь створив.

Тут вони наблизилися до Золотих воріт, знайшли вільну лавку в скверику навпроти пам’ятника князю Ярославу. Сищик сходив по каву для себе і капучино для Юрка. Бульдогові нічого не перепало, та він, схоже, не переймався. Примостився в ногах гімназиста, покрутив куцим хвостом, чекаючи продовження розмови.

— Коли вже згадуємо легенди, то вогонь людям приніс Прометей, — сказав Шпиг, ковтнувши кави. - Тільки зараз ми точно не туди пішли, Івановичу. Чому Вогняний Змій - слід, який приведе до Пожежі, типчика без прикмет?

- Схоже, хтось вміє робити суміш, котра миттєво спалахує і випалює все довкола за лічені хвилини, - поділився здогадом Юрко, не торкаючись свого напою. — Цю пекельну суміш її творець гучно, навіть хвалькувато охрестив Вогняним Змієм. Ще невідомо, як про неї довідався бандит на прізвисько Павук. Зате я точно знаю: він наш, з Першої зразкової.

— Ну, значок же тому доказ.

— Не зовсім, пане Шпиг, — бульдог тявкнув, і Юрко, кивнувши йому, швидко виправився. — Тобто, значок дав підказку, де шукати палія. Тепер ми знаємо — власник значка спільник злочинця. І вони посварилися.

— Посварилися?

— Пожежа жалівся на нього Стрельцову, якого називав начальником. Невідомий нам спільник уже вимагає оплати за свого Вогняного Змія. Тому, власне, вони сьогодні й прийшли туди, на згарище — поговорити про гроші.

Сищик зробив великий ковток, спорожнивши майже весь паперовий стаканчик.

Юрко побачив жваві вогники в його очах. Шпиг задоволено клацнув пальцями, сказав, глянувши чомусь на бульдога:

- А отут нарешті дуже гаряче, чорт забирай!

— Чому?

Тепер він зиркнув на гімназиста.

Івановичу, вір моєму досвіду! Коли змовники сваряться, ситуація починає втрачати контроль. А таке завжди вигідно їхнім противникам. У нашому випадку — нам із тобою, — пес гавкнув, і Шпиг заспокоїв Джентльмена: — З тобою теж, напарнику.

— Є ще одна деталь. Ніяк сказати не даєте.

Та де там. Тобі ще спробуй заткни рота. Що?

— Значок.

— Знову за рибу гроші!

Ного залишили там навмисне, пане Шпиг.

Сказавши це, Юрко Туряниця з поважним виглядом відпив вистиглого капучино. Поки сищик перетравлював почуте, а бульдог переминався на лапах, гімназист упорався з напоєм, зібгав стаканчик, акуратно поклав у смітник поряд. Шпиг покрутив у пальцях свій, для чогось понюхав каву, глянув спершу на Джентльмена, потім — на гімназиста.

Глаголь, — вичавив, мовби визнаючи поразку.

Такі значки не згорають, - почав Юрко неквапом. - Але вогонь, особливо — такої сили, яку ми щойно спробували собі уявити, мав би лишити на значку свій слід. Олесь вам приніс знахідку такою, як була?

— Тобто? Кажу ж — видобув із попелу.

— Я бачив чистий значок.

— Так попіл же і зчистили!

— Струсили. Обтерли рукавом чи хусткою, — зауважив Юрко. — Сліди кіптяви на ньому були?

— Звідки я знаю! Не я ж його знайшов, чорт забирай!

— Важливо дізнатися, пане Шпиг.

Сищик смикнув себе за вус. Наморщив лоба, допив каву, замислено зіжмакав стаканчик.

— Чекайте тут, — сказав нарешті. — Відійду, подзвонити треба.

— Куди ми підемо, — Юрко підморгнув Джентльменові, той у відповідь чмихнув і висолопив язика.

По мобільному Назар Шпиг говорив хвилин десять, чим привертав увагу перехожих і тих, хто прогулювався сквером. Адже чоловік, дуже схожий на міського волоцюгу, не може мати телефона, та ще й нового та коштовного. У якийсь момент Юрко помітив поліцейський патруль — хлопець і дівчина, обоє молоді й ладні, щось коротко сказали одне одному, потім підійшли до сищика. Той не бачив їх, аж поки не договорив, запхав мобільний в кишеню й розвернувся. Патрульні заступили йому шлях, хлопець козирнув, дівчина сказала кілька слів. Шпиг поліз у внутрішню кишеню, витягнув звідти якийсь документ, розгорнув. Поліцейські помітно знітилися, позадкували, козирнули обоє, даючи сищику пройти. Той тримався приязно, навіть поплескав хлопця по плечу. Підійшов до своїх, пояснив, хоч його й не питали:

— Думали — я телефон украв. Розібралися, але ж молодці. Бач, працюють, — і без переходу, відразу: — Ну, додзвонився до Олеся. Він уже на Донбасі, там поганий зв’язок. Та нічого, поговорили. Правий ти, Івановичу.

— Тобто?

- Лежав значок у попелі. Причому — в такому місці, де його дуже легко знайти. І вогонь його не торкався. Ти як знав.

Чесно кажучи, зважив на це тільки сьогодні, коли роздивився на місці, — Юрко розвів руками. — Тому й кажу: навіть якби не підслухав розмову, відкриття зробив важливе.

— Так не тягни кота за хвіст!

Почувши про кота, бульдог тихенько загарчав. закрутив короткою шиєю, шукаючи потенційного ворога всіх собак.

- Значок поклали туди вже після пожежі, - заявив Юрко Туряниця.

Назар Шпиг заговорив не відразу.

Схоже, не дуже й повірив у таке припущення. Та все-таки, пожувавши губами й для порядку смикнувши край вуса, повів:

- Чекай-чекай. Ти хочеш сказати, що спільник палія, той самий невідомий нам поки учень вашої гімназії...

— Він же — творець Вогняного Змія, — підхопив гімназист. — Саме так, він підкинув значок. Навів на слід таким чином.

— На свій? Так він же ризикує бути викритим.

— Не думаю, — далі Юрко говорив упевнено. — Ми знаємо: вони з Павуком посварилися. Стосунки в них напружені. Та наш незнайомець якраз і не ризикує, бо простіше підкинути записку, наприклад. Вказати детально, кого слід шукати. Ні, пане Шпиг. Той, хто зміг створити таку вогняну суміш, навряд чи такий необачний. І точно не хоче, аби його спіймали.

— То для чого він підкинув значок на згарище?

— Наводить не на себе. Показує — слід веде в Першу зразкову. Отже, він знає: почнемо нишпорити там — знайдемо ще якусь важливу підказку. Але при ньому сам спільник Пожежі може проскочити й лишитися не викритим.

Шпиг знову потер потилицю, покректав трохи.

— Бач, як воно повернуло. Спільник Павука раптом вирішив кинути підказку — й сам при цьому хоче лишитися в тіні. Ну, ми ж з тобою, Івановичу, книші терті. Знаємо: тільки він може на палія вказати. Висновок: його тобі шукати треба. Впораєшся?

— Так ніби вже взявся. Навіть план маю.

Сищик трохи нахилився, зсунув брови.

— А з планами, хлопче, давай тепер обережніше. Щоб не було так, як сьогодні. Не завжди я буду поруч. Тому кажи.

Подумав Юрко, глянув на Джентльмена. Бульдог тихенько загарчав, улігся на пузо.

— Хай так, — зітхнув хлопець.

І розповів Назарові Шпигу про свій задум дати оголошення на їхньому гімназійному форумі.

Може спрацювати, — легко погодився сищик. — Тільки знай: ти цим самим вогонь на себе накликаєш.

— Вогонь? — це справді прозвучало двозначно.

- Та отож, — Шпиг підморгнув. — Думаєш, той, кого ми шукаємо, не здогадається, де ти міг значок знайти?

- Але без значка в нас ходити не можна - правила не дозволяють, — пояснив Юрко. Про втрату треба заявити, як і про знахідку. У того, кого ми шукаємо... Давайте його так і зашифруємо, Змієм.

- Годиться, — кивнув сищик, а бульдог під- гавкнув на знак згоди.

— Отже, — потер руки Юрко, — наш Змій так чи інакше змушений буде проявитися. Це вже я... — він прокашлявся, — тобто, ми потім змушені будемо доводити, що знайшли його значок саме в спаленому будинку на Златоустівській.

- Нічого, впораємося, — Шпиг знову підморгнув, уже іншим оком, потому зітхнув: — Ех, знати б ще, для чого вони це роблять.

- Три будинки спалили.

— І не зупиняться, чортові діти.

— У флігелі на Златоустівській колись жив інженер Яковенко. Він підводні човпи креслив, ще під час Великої війни. Потім росіяни собі його здобутки привласнили.

— Та вони все привласнюють... — протягнув Шпиг, і враз стрепенувся: — Чекай, як ти сказав?

Юрко уже хотів повторити. Та сищик різким порухом спинив його. Потому сів на лавку, витягнув телефон, швидко підключився до мобільного Інтернету. Грубі пальці на диво спритно забігали клавіатурою, натискаючи потрібні літери. Спробував гімназист зазирнути через плече. Шпиг зиркнув несхвально, і Юрко відступив, зрозумівши — заважає.

Цього разу спілкування з мобільником зайняло трохи менше часу.

— От же ж чорт! — вигукнув сищик, пробіг- шись по дисплею, після чого перервав зв’язок, покрутив телефон у руці, повторив: — Чорт. Я міг би здогадатися сам. Мусив.

— Ви про що зараз?

— Та про Стрельцова, хай би його розірвало, — Шпиг заховав телефон, розвернувся до гімназиста всім корпусом. — Згадай, для чого йому був щоденник юного героя битви під Крутами. Щоб стерти пам’ять про наших героїв. Ясно, на кого він працює. Бо ось тепер, наказавши спалити будинок, у якому жив винахідник субмарин, він теж нищить українську історію. Так дім нагадує про справу інженера — а так уже ні, скоріше забудеться. Дві попередні пожежі — теж не просто підпал старих будинків. На Малій Житомирській жила українська балерина За- рецька, якій аплодувала Європа. А на Подолі - спортсмен Петро Гармаш, борець, який свого часу поклав на обидві лопатки російського богатиря Івана Заїкіна. Йому тоді не зарахували перемогу, а за півроку Гармаша знайшли мертвим у дворі власного будинку. Пишуть, жертва пограбування. Ага, зараз, він міг сімох в оберемок взяти й стукнути лобами! Я чув колись про нього, хоч там більше чуток, усе-таки нищили на користь русскіх богатирєй...

Шпиг рішуче підвівся. Таким серйозним відставного міліціонера Юрко давно не бачив.

— Тепер знаємо мотив, Івановичу. Я, дурний, думав, що все простіше. Вони палять будинки, аби звільнити багатіям місце для їхніх так званих елітних забудов, — цю фразу він промовив з презирством. — Ні смаку, ні фантазії. Бач, як воно... Стрельцов не хоче, аби старі будинки нагадували про їхніх мешканців, котрі сто років тому прославляли українську науку, мистецтво, спорт. Ясно, звідки там ноги ростуть і гроші течуть. Стрельцов не зупиниться, і ми це добре знаємо. Як підемо офіційну заяву робить, ніхто нам ні чорта не повірить.

—   А на гарячому зловити?

—  Тільки так і доведеться, — розвів сищик руками.

Бульдог гавкнув - погодився.

Розділ дев’ятий

Тут хвороба, дівчинки остаточно розсекречує гімназиста й бульдога

Аж до глупої ночі просидів у себе в кімнаті Юрко, пірнувши в Інтернет із головою.

Дотепер він ніколи не дозволяв собі сидіти в «павутинні» так довго. Волів краще почитати книжку. Коли ж з’явився Джентльмен, па читання часу стало менше. Але зараз бульдог, напевне перейнявшись важливістю моменту, сидів дуже тихо, мовби невидимий. Навіть пригрівся біля батареї й придрімав, кумедно похропуючи. Перервався Юрко лише на годину, аби ввечері вигуляти собаку. І то не вешталися, Джентльмен зробив свої собачі справи досить швидко.

Спершу, як і замислив, дав Юрко оголошення на гімназійному форумі. Розумів — трохи раніше, ніж планував, та дуже вже свербіло — так кортіло швидше зрушити справу. Хай навіть результат буде не раніше понеділка. Завершивши з цим, узявся до серйознішого та ґрунтовнішого. Зі Шпигом про це не домовлялися, та Юрко не бачив потреби. Адже нічим не ризикував, вишукуючи історичні київські забудови, складаючи їх у список і за можливості збираючи крихти про мешканців.

Гімназист хотів спробувати у такий спосіб передбачити наступний можливий хід Стрельцова, а значить — і Павука з Вогняним Змієм.

Починаючи пошук, Юрко ще не мав у голові системи. Та в процесі, десь на третій годині, нарешті зрозумів напрямок руху. Його не цікавили заселені будівлі, що перебувають у нормальному стані, хай навіть у них давня славна історія. За останні роки він чудово зрозумів, що таке війна і жорстокість, яка її супроводжує. Восьмикласник не збирався з цим миритися й приймати такий стан справ. Але пояснити жорстокість міг, не даючи їй при цьому жодних виправдань. Та все одно не припускав, що Стрельцов дасть команду, а Пожежа — пустить Вогняного Змія в будинок, повний живих людей. Де, напевно, є й маленькі діти. Такий злочин уже не спустять на гальмах. Підпал будинку не спишуть на нещасний випадок. Доведеться далеко й надовго ховатися.

Тому Юрка цікавили насамперед будівлі в аварійному стані, де вже давно ніхто не живе, і які треба реставрувати — або махнути рукою, даючи можливість повільно й впевнено руйнуватися.

Зібравши їх у своєрідний реєстр, гімназист узявся дізнаватися, чи не пов’язана з якимось із них забута історія. Бо не в кожному домі жив хтось справді цікавий, знаковий, прикметний та важливий. Хоч не про все писали докладно, та Юрко користувався дуже простим принципом: якщо про щось не згадали навіть побіжно, того дійсно не існувало.

Ще до півночі Юрко заробив собі головний біль та натрудив до червоного очі. Потягнувся до хрусту в кістках, завершивши нарешті кропітку, але дуже потрібну роботу. Перед хлопцем па моніторі ноутбука був перелік із восьми старовинних будинків, кожен із яких міг стати наступною жертвою паліїв.

Або — всі разом.

Ще не знав Юрко, як використає здобуте. Засідка біля кожного з домів? Повна дурня, ще й нездійсненна силами аж двох людей — гімназиста й відставного міліціонера. І не факт, що панові Шпигу ідея сподобається. Думок від утоми не було жодних, тож найкращий вихід — вкластися спати. Засинав цієї ночі, після всіх пригод і трудів, погано, довго крутився, заздрячи Джентльменові — той хропів, ніби нічого не сталося. Нарешті вдалося зануритися в сон, тривожний, хисткий.

Уві сні Юрко тікав старими київськими дворами, відриваючись від погоні - за ним ковзав величезний змій із гребнем на пласкій голові. Час від часу потвора роззявляла пащу, плюючись гарячою слиною. Впавши па землю, вона перетворювалася на нищівний, воістину пекельний вогонь, котрий злизував усе па своєму шляху. Аби не згоріти, Юркові доводилося мчати з останніх сил. Та змій рухався стрімко, вогняне дихання наближалося, вже обпікало спину...

Прокинувся гімназист раніше, ніж зазвичай, весь вологий від поту, на змокрілій подушці. Більше не спав, дивився у вікно, зустрічав повільний жовтневий світанок. Сьогодні неділя, в них із Джентльменом традиційна прогулянка в парк Шевченка з Лізою та противною Мартою Ернестівною — без її супроводу опікун падчерку нікуди не відпускав. Хоча навіть Юркові батьки, котрі не менше дбали за свою дитину, вважали це надмірністю, а то й відвертою дурістю.

Але Юрко чим далі, тим частіше ловив себе на думці: чекає кожну неділю з дедалі більшим нетерпінням. У гімназії їхні класи були в різних крилах будівлі, бо так задумано, учнів розміщали за спеціалізацією класів. Ліза навчалася в так званому гуманітарному, Юрка ж батьки за результатами тестів віддали в математичний. Хоча йому самому алгебра з геометрією були хоч не складними, проте й не надто близькими науками. Втім, до чого тягнувся, сам ще не розібрався, тому визнавав це й не надто опирався.

Саме через такий розподіл донедавна вони не були знайомі. І перетинатися тепер, після знайомства, могли хіба в гімназійному буфеті. Тому спільно вигулювати бульдога Юркові подобалося — поговорити можна нормально, не зважаючи навіть на сухоребру бонну. Нехай попервах Ліза більше уваги приділяла все-таки Джентльменові, та віднедавна гімназистові почало здаватися — з ним дівчинка балакає теж не з ввічливості.

І він не хотів, аби так здавалося.

Захворіла Ліза, — повідомила мама за сніданком.

Юрко відразу втратив рештки апетиту. їсти й без того не тягнуло, бо не виспався. Тут ще й така новина. Навіть бульдог, котрий доїдав зі своєї миски в кутку кухні, теж відчув щось — завмер, повернув морду до хазяїна і зробив очиці сумними, а вуха опустив.

— Звідки знаєш?

Її мама подзвонила. Попередила — сьогодні гуляйте без Лизавети. Застудилася, бач, погода вже яка.

- Коли так, я її навідаю, - Юрко відсунув тарілку. - Ми з Дженкою сходимо, заразом прогуляємося.

- Ти ж знаєш, про такі речі треба домовлятися, - зауважила мама, кинувши багатозначний погляд на тата, який, відсторонившись від розмови, пив каву, й додала після короткої паузи: — З Раєвськими принаймні.

— Вона Осадча, — нагадав Юрко.

— Мама права, — нарешті втрутився тато. — Хочемо того чи ні, але Ліза — падчерка Раєвського. Живе в нього вдома. І нам із тобою, Юрію Івановичу, дуже добре відомо, які там порядки й звичаї.

— Не такі, як у нас.

— То й що? Навіть якби все в Раєвських було простіше, до хворої людини просто так не ходять. Попередити треба.

— Я саме збирався дзвонити Лізі!

— Але вирішує не вона, — відрізав тато й підкреслено акуратно поставив порожню чашку на блюдце. — Я сам домовлюся з Раєвським. Принаймні спробую. Бо розумію твій інтерес.

— Та який інтерес! — Юрко насупився, щоки відразу почервоніли.

- Іване, ну тебе з твоїми жартами! - вставила мама.

— І зовсім я не жартую, — знизав тато плечима.

Слизьку для Юрка тему прикрив, вийшов до себе в кабінет, повернувся скоро, зігнув правицю в лікті, стиснув кулак.

— Перемога!

- Що?

— Йдіть, дозволили. Ліза чекає. Тільки недовго, ясна річ.

Бульдог радісно завихляв куцим хвостом, вуха знову стали сторчака.

До Лізиного дому не йшли — бігли. Бульдог швидко перебирав короткими лапами, натягуючи твору, мов струну. Юрко, який завжди втримував собаку, тепер змушений був учепитися в ретязь обома руками, аби стримати активного пса. А щойно їм відчинили, Джентльмен так рвонув, що повід таки вислизнув. Юрко втратив рівновагу й незграбно впав на підлогу передпокою — просто під ноги схожої на велику тичку Марти Ернестівни.

Фу, молодий чоловіче, — прорипіла вона. — Від вас аж забагато гармидеру. Тим паче, коли в помешканні є хвора. Навіть якби ніхто не хворів, така поведінка неприпустима.

- Вибачте, - буркнув Юрко собі під ніс, підводячись.

- І це все, що ви кажете, переступивши поріг?

- Добрий день, - звичайне вітання вимовив так, ніби знову перепрошував.

— Ніхто тут не хворий!

Зі своєї кімнати вибігла Ліза, в теплих колготах, великих плетених шкарпетках і товстому светрі з коміром під горло. її довге волосся звично перетягувала простенька рожева стрічка. Трималася бадьоро, та все ж відчутно хрипіла.

— Ліззі, це що таке! Негайно в ліжко! — гримнула бонна.

Не звертаючи на неї уваги, Ліза спершу погладила бульдога, котрий активно ластився до неї, аж обслинився, потому привітно махнула Юркові.

— Я не заразна. Це лише застуда. Пройде.

— Ви легковажите, Ліззі! — вперто правила своє Марта Ернестівна. — Мало яку заразу принесуть із вулиці! Вам треба повернутися в ліжко!

— А я в ліжку не лежала, я на дивані сиділа, ось! — вигукнула Ліза. — І це до мене прийшли, їм дозволили!

— Отак себе поводити — ні! — відрізала сухоребра бонна.

- Я нормально поводжуся! - обурився Юрко.

Тут широко прочинилися двері, під якими гімназист уже підслуховував один раз розмову свого батька з господарем дому, Аркадієм Раєвським. Він виріс на порозі, високий, не так худий, як стрункий чоловік, лисий, мов коліно. Густі чорні брови робили його не грізним, а кумедним. Хоча Юрко вже начувся від тата про те, який вплив і владу має Лізин вітчим, тож нехай потішна зовнішність не оманює.

- Марто, я ж просив! Я попереджав! У мене важлива зустріч, а дружина пішла у справах! Що тут за цирк із ведмедями!

Раєвський говорив, навмисне не дивлячись на Юрка. Зате сухоребра бонна їла поглядом так, що гімназист відчував його на собі фізично. Ліза далі пестила бульдога, не зводячи при цьому очей із вітчима.

А сам Юрко раптом прикипів до постаті, яка виросла за спиною Раєвського. Особа зі спокійною цікавістю спитала:

Боже, що тут у тебе коїться, Аркадію!

Виховний момент, Віталію, — розвів той руками. — Діти, чого ж ти хочеш. Все треба робити самому.

— Не такі вже й діти, — проказав Стрельцов, широко посміхнувшись і підморгнувши

Юркові. - Підлітковий вік тепер, кажуть, молодший. Але як був важким, так і лишається. Я так розумію, хлопчик і песик - друзі твоєї Лізи?

- Так, це мої друзі, — наголосила вона.

- Навчіть хоча б цю людину гарної поведінки, — Марта Ернестівна тицьнула в Юрка кістлявим пальцем. - Про бульдога говорити марно, собак дресирувати треба. Або присипляти.

Раптом Джентльмена ніби підмінили. Повернувся на голос Стрельцова, переступив лапами, тихо й погрозливо прогарчав.

— Я йому не подобаюся, — тепер Стрельцов підморгнув уже собаці. — Не бійся. Я свій. Я не кусаюся.

— Кажу ж — присипляти треба! — з вуст бонни це прозвучало переможно. — Всі собаки колись сказяться, рано чи пізно! Добре, що цього звіра з дому прибрали. А привести його сюди ти дозволив, Аркадію!

Марта Ернестівна доводилася господарю далекою родичкою, тож дозволяла собі переходити на «ти».

— Тихо, тихо, всі свої, — стривожена Ліза погладила Джентльмена між вухами. — Ми зараз підемо в мою кімнату і ніхто нікому не заважатиме.

— Добре, коли діти спілкуються, а не сидять в Інтернеті, — зауважив Стрельцов. - Нічого, вони не заважають. Тим більше, ми майже про все переговорили. Хлопчик з твоєю Лізою в одному класі вчиться? Давно його знаєш?

Юрко закусив губу.

— Вони в різних. Знайомі не так давно, десь місяць — Раєвський нічого не запідозрив. Ніби з порядної родини. Батько — Іван Туряниця, інженер, складні конструкції проектує.

— А, чув-чув. Здається, знайшли іноземних партнерів. Ну, нехай гроші в Україну приходять. Сина тато на свою честь назвав?

Очі Стрельцова не сміялися.

— Юначе, хоч тут покажіть манери. Назвіться, з вами хочуть познайомитись, — знову влізла з повчаннями бонна.

— Мене звати Юрій, — вичавив гімназист.

— Туряниця Юрій, Перша зразкова гімназія, правильно? — перепитав Стрельцов. — Дуже приємно. І, може, лишимо дітей, Аркадію?

Так-так, звісно, — заметушився лисий. — Є ще пара питань до тебе, Віталію.

Чоловіки повернулися в кабінет, щільно причинивши двері.

І ніхто, крім Юрка, не помітив, як Стрельцов зиркнув на нього через плече.

Тепер ворог розшифрував його. Знає, де гімназист вчиться й легко дізнається домашню адресу.

Що б сказав Назар Шпиг у такому випадку? Чорт забирай, нічого більше.

Розділ десятий

Тут біля гімназії усіх чомусь затримує поліція

Забратися геть хотілося не так само, а навіть більше, як прийти в гості.

Поява Стрельцова стала для Юрка Туряниці не прикрою несподіванкою — ударом під дихало. Виявляється, їхній з відставним міліціонером головний ворогу чудових стосунках із Лізиним вітчимом. Що зовсім не кидає тінь на дівчинку, яка його відверто зневажає, останнім часом навіть не дуже приховуючи. Але Стрельцов напевне має якийсь вплив на Раєвського. Тепер знає про дружбу Юрка й Лізи. А це — вразливе місце, як будь-яка дружба.

Повертаючись додому, гімназист із кожним кроком усвідомлював: кинувши вчора явний виклик Стрельцову, відтепер проти своєї волі поставив під загрозу Лізу. Хай не її життя, то вже перебільшення, проте спокій — то вже напевно. Випадкова зустріч дала ворогу дуже сильний важіль впливу на Юпка, а через нього — на Назара Шпига. Бо до хлопця з собакою Стрельцов може ставитися несерйозно, натомість Шпиг для нього - супротивник серйозний.

Та поки Юрко вирішив нічого сищику не казати. Назар Захарович ні на що не вплине, нічого не змінить. Навпаки, може взагалі заборонити далі займатися пошуками Вогняного Змія й Пожежі. Дочекається, наприклад, Олеся Добрянського з фронту, і справою займуться його волонтери. Але ж не хто інший, як Юрко за короткий час роздобув їм чимало цінної та корисної інформації.

Ні, відходити вбік хлопець не збирався.

Робитиме, що мусить. На оголошення ніхто не відгукнувся, хоча ввечері пересвідчився — воно зацікавило кількох десятків відвідувачів форуму. Це показували спеціальні позначки. Та Юрко не був таким наївним, аби кількість зацікавлених його збентежила. Він уже встиг чимало дізнатися про особливості людської натури. Втратити значок — не сумувати з хвороби близьких чи оплакувати їхню загибель на війні. Та все-таки у масштабах Першої зразкової — це проблема. А отже, завжди знайдеться якась кількість тих, кого хворобливо цікавлять проблеми інших. Інтерес подібний до спортивного: адже над кимось нависнув меч покарання.

Чужа біда дуже часто стає для інших приводом молоти язиками. Але серед тих, хто вподобав оголошення, справді може бути власник значка. З цією думкою Юрко вимкнув комп’ютер і вклався спати.

Як засинав під легеньке бульдоже хропіння, зловив себе на думці: давно так не хотів у понеділок до гімназії.

А зранку в Першій зразковій коїлося щось дивне.

На перший погляд, нічого особливого. Гімназисти, молодші й старші, звично поспішали до воріт, аби не запізнитися. Та ще на підході Юрко відчув незвичну тривогу, вгледівши скупчення біля входу в двір. О цій порі всі квапилися, кожен намагався проскочити за огорожу раніше за інших, це була своєрідна гра, без переможців та лузерів. Але зараз вільний прохід чомусь гальмувався.

Наблизившись і придивившись, Юрко все зрозумів. У Першій зразковій завжди була охорона. Вчителі та батьки одностайно вважали це плюсом. Навіть щороку на загальних зборах погоджували, лишати цю охоронну фірму чи поміняти. На Юрковій пам’яті за вісім років, що він тут навчався, компанію змінили лише раз. Тоді всередину пропустили сторонніх, котрі намагалися знайти серед молодших школярів масовку для зйомок у дитячому шоу. Вони виявилися аферистами. Юрко тоді був лише в третьому класі й не зміг до пуття зрозуміти, в чому шахрайство полягало. Бо все одно відмовився батьки постійно попереджали про небезпеку близьких контактів із незнайомцями. Так чи інак, але після скандалу охоронців поміняли.

Проте чоловіки в фірмових строях з емблемами компанії стояли на дверях гімназії та в широкому фойє. Дотепер вхід на територію Першої зразкової лишався вільним. Зараз же біля воріт стовбичило двоє молодиків — і на них була поліцейська форма.

— Бач, поліція!

Озирнувшись на голос, Юрко побачив захеканого Степана Мартинюка. Цей однокласник був на голову вищий будь-кого зі своїх однолітків, тому його дражнили Шпалою. Кепкування зі зросту зводили хлопця з розуму. Він часто спалахував, махав кулаками навіть коли здавалося, що на нього не так дивляться, і характер Степана від того зіпсувався. В глибині душі він був добряком — ця риса часом проявлялася — та варто комусь знову назвати його в спину Шпалою, як Мартишок одразу шаленів. Проте коли став трохи старшим, навчився керувати гнівом. Навіть отримував зиск зі свого високого зросту, мінної статури та репутації шаленого й некерованого. Коли між гімназистами виникали сварки, варто було комусь гукнути Шпалу - і лише своєю присутністю Степан допомагав залагоджувати безліч конфліктів ще в зародку.

Та бачу, — кивнув Юрко, простягнувши Шпалі правицю.

Той потиснув її ніби легенько, та все одно змусив скривитися — заболіло. Мартишок поки не освоївся остаточно з силою, якою наділила його природа. Тож міг мимоволі залишити синець, навіть просто вітаючись або дружньо тицьнувши кулаком у плече.

— Ніколи раніше тут копів не було. Може, десь поруч убивство?

- Сплюнь, — Юрко нахмурив лоба.

Слухняно сплюнувши через ліве плече, Шпала все одно не вгавав:

— Хай не вбивство. Але місце злочину — точно. Копи завжди там, де місце злочину.

— Звідки знаєш?

— Серіали дивлюся, — пожувавши губами, Степан навіщось додав: — Американські.

— Хоч французькі, хоч німецькі, хоч українські, — парирував Юрко. — Коли вже фанат, то мав би знати: і в серіалах, і в житті поліція оточує місце злочину. Знаєш, така стрічка є, жовта. Вони позначають периметр, - показав руками, як це робиться, - та нікого туди не пускають.

— Без тебе знаю, — тон Шпали дав зрозуміти, що хлопець або справді не знав елементарних речей, або не звертав на них увагу, дивлячись кіно.

— Коли вже знаєш — глянь уважно: двоє поліцейських біля воріт, але всі вільно проходять. Трошки уповільнений рух, та все одно — вільно. Якби наша гімназія була місцем, де скоїли злочин, не обов’язково убивство, усіх би відразу завертали назад, додому.

— А шкода, що не завертають, — зітхнув Шпала, з чого Юрко зрозумів: той не так уже й проти, аби їхня зразкова гімназія опинилася в епіцентрі якогось злочину.

Балакаючи так, вони дісталися до воріт. Тут ситуація стала зрозумілішою. Молодших поліцейські пропускали. Старших затримували, про щось питали і вже потім дозволяли йти. Не дивно, що Мартишок через зріст відразу привернув їхню увагу.

— Що в рюкзаку? — суворо запитав один поліцейський, молодий, чорнявий, з вусиками.

— Як... оте... ну... підручники, — знітився Шпала.

— А в кишенях? - поцікавився другий, схожий на колегу, тільки під носом гладенько поголено.

Степан укляк, явно не розуміючи, чого від нього хочуть. Юрко виступив наперед, легенько відсторонивши товариша плечем, запитав:

— Ви скажіть, що шукаєте. Може, ми самі покажемо.

— Не дражнися, пацан, — сказав вусань, не підносячи голосу. — Бо як знайдемо, що шукаємо, - всім погано стане. Йдіть уже, не затримуйте.

Шпала ще не до кінця второпав, що відбувається. Тому затупцяв на місці, мов незграбний кінь. Юрко підштовхнув товариша, швиденько пішов за ним сам. Вони перетнули двір, зайшли в приміщення, де їх зустріли не менш підозрілими поглядами звичні вже тутешні охоронці, старші від поліцейських за віком. Але не сказали нічого, впізнали кожного, а коли гімназисти привіталися — кивнули.

Розділ одинадцятий

Тут Перша зразкова гімназія ризикує втратити репутацію, а гімназист знову намагається підслухати під дверима

Увесь клас збурила поліція біля входу.

Переступивши поріг, Юрко ніби запхав голову у вулик — все гуло, всі всіх перекрикували, ніхто нікому не давав вставити слово. Кинувши речі на своє місце, біля Колі Мохового, товстуна з поголеною потилицею й невеличким чубом, Юрко спробував узяти участь у загальному обговоренні. Дуже швидко зрозумів — його ніхто не чує, тож сів за парту й припустив: хтозна, раптом це все якимось чином пов’язане з капостями того, кого він для зручності охрестив Вогняним Змієм або зовсім коротко — просто Змієм.

Гармидер не ущух, навіть після дзвінка на урок. Гімназисти трохи заспокоїлись, коли до класу увійшла вчителька історії — сьогодні це був першин урок. Але разом з нею зайшла й Блоха - так прозвали пані Зою Блоховську, їхню класну керівничку. Вона викладала хімію, предмет, який не лише в їхньому восьмому «Б», а й, здається, в усіх класах не любили. Витримати різні лабораторні роботи те можна було. Та здебільшого хімія вимагала вчити й вираховувати різні формули, від чого мозок кипів та плавився навіть у відмінників.

Блоха, до її честі, була не дурною, суворою, але не злою. Чудово розуміла, що з хімією своє подальше життя майже ніхто з гімназистів не пов’яже. Тим більше цінувала тих нечисленних учнів, котрі справді цікавилися її предметом і навіть відвідували хімічний гурток. Проте розуміння того, що викладає непотрібне, давалося взнаки: як керівничка класу, пані Блоховська була одна з найбільш вимогливих та любила прикручувати гайки, коли йшлося про дисципліну.

Тож її поява на чужому уроці, особливо — після того, як вранці гімназистів зустрічали копи, нічого доброго не віщувала. Клас миттєво стихнув.

Я займу трошки вашої увалі, восьмий «Б», — мовила Блоха, привітавшись. — Директор просив довести до відома всіх, що сьогодні відбувається, і заразом прояснити інцидент, не дуже добрий для нашої Першої зразкової гімназії, - зітхнувши, повела далі. — Усіх вас, безперечно, здивував ранковий поліцейський пост біля воріт. Проте ніхто з вас не може поскаржитися на грубу чи бодай некоректну поведінку поліції. Учнів середніх та старших класів лише питали, що в рюкзаках і кишенях. Жодних обшуків, жодних підозр, жодних незаконних дій. Це лише, як кажуть, превентивний захід. Тобто, всіх попередили.

— Про що? — вирвалося в Колі Мохового.

— Про те, що не можна перебивати вчителя, що б він не говорив! — відрізала пані Блоховська. — Ти все почуєш, Моховий. На жаль, кожного стосується. Але, — її голос трохи вирівнявся, — той, через кого директор змушений був залучити поліцію, тепер у нього в кабінеті. Я навмисне не називаю прізвища. Порушника відрахують, бо його дії псують репутацію нашого зразкового в усіх значеннях навчального закладу. І все, що сталося, лишиться тут, у цих стінах. Точніше — у стінах директорського кабінету. Хоча ні для кого з вас не буде секретом, хто залишить гімназію. Учень не з нашого класу, як бачите. Тут усі на місці, крім хворих. Він — старший. Але, знаючи, як розходяться в нас чутки, тим більше — після таких подій та розмов, прізвище відрахованого все одно скоро знатимуть всі. Та керівництву Першої зразкової і мені особисто хочеться, аби всі знали, за що цього учня відрахували. Точніше — вигнали.

Клас мовчав. Перезирнувшись із вчителькою історії, Блоха переплела пальці, поворушила ними, хруснувши. У запалій тиші хрускіт прозвучав аж надто голосно.

— У наших стінах з’явилися наркотики, — відчеканила вона. — Той, кого викрили, проносив їх сюди та продавав не лише старшим, а підбурював навіть декого з ваших однолітків. На жаль, не всі розуміють згубний вплив подібних речовин. До того ж нікуди не поділася прикра мода. Як ви там кажете? Треба бути крутим? Ну, такими фразочками й спокусами той негідник спекулював. Тож не дивуйтесь поліції. Вона зі зрозумілих причин зацікавилася нашою гімназією. Прошу кожного з вас: сміття з хати не виносьте. Будьте пильними. Якщо подібне повториться — не бійтеся, негайно доповідайте мені, класному керівникові. Чи відразу панові директору. Хто не зрозумів чогось або має щось сказати особисто — завжди прошу дуже. Навіть навмисне чекатиму після занять, — Блоха знову глянула на колегу. — Вибачте, що забрала ваш час. У мене все, гарного уроку.

Потому, як керівничка залишила клас, усі, разом з учителькою, мали вдавати, ніби нічого не сталося. Юрко відчував — зараз не до історії, хоча предмет йому й подобався. Крім того, щось незрозуміле підкручувало зсередини, штовхало, вимагало негайних рішучих дій. Уже розкривши зошит, аби записати тему уроку, гімназист раптом перестав опиратися невидимій силі, яка потягнула його руку догори.

- Щось не ясно, Турянице? — глянула на нього історичка.

— Живіт болить, — вичавив Юрко, не пізнаючи власного голосу, мовби за нього ще й хтось говорив. — Можна...

— Та йди вже, Господи! — відмахнулася вчителька, котра теж, мабуть, не зовсім перетравила почуте десять хвилин тому.

Тримаючись за живіт і навіть трохи зігнувшись, Юрко пошкандибав з класу під звичний у таких випадках супровід беззлобного хихотіння. Щойно зачинив за собою двері й опинився в порожньому коридорі — випростався, для чогось розстебнув піджак, затягнув пасок на штанях тугіше.

Далі рухався скрадаючись, мов розвідник у ворожому тилу.

Директорський кабінет був поверхом нижче.

Ще до кінця не знаючи, чого саме хоче, Юрко ковзнув сходами, тримаючись за бильця й дослухаючись, аби не йшов ніхто випадковий та сторонній. Але щастило — далі всюди було порожньо, тож до потрібних дверей підкрався, ніким не помічений. Звичка підслуховувати нікуди не поділася, хоча Юрко ризикував: кабінет знаходився в кінці довгого коридору, і, в разі чиєїсь раптової появи, сховатися особливо нема куди. Шпигун стовбичив тут, мов на долоні. Єдиний шлях до відступу - бігти назад, пірнути ліворуч, за ріг, у наступний коридор, і там притулитися до виступу стіни. За умови, якщо хтось виходитиме з директорського офісу, а Юрко вчасно почує.

Його розпирало від цікавості дізнатися раніше за інших, хто ж цей порушник, який поставив під загрозу репутацію Першої зразкової. Взагалі, він ніколи не бачив справжніх, живих торговців наркотиками. Щось підказувало — видовище не дуже. Проте інтригу підсилював сам факт: напевне цей старшокласник щодня траплявся йому на очі. І ось тепер маємо...

Ще раз озирнувшись, Юрко принишкнув під дверима.

Аби одразу зрозуміти — дурницю зробив, піддався непотрібному пориву від самого початку. Ось яка вона, цікавість.

Зсередини хтось швидко йшов на вихід.

Зайцем відскочивши геть, Юрко дременув, кількома великими стрибками діставшись рятівного коридору і зник за рогом одночасно з тим, як позад нього відчинилися двері.

Зачаївся, влипнув у стіну, широко розчепіривши руки.

— Ви тримайте нас у курсі, пане полковнику, — почувся голос директора, Марка Андронакі, котрий пишався своїм корінням — походив від одеських греків. — Одне тішить, що ви особисто взяли справу під контроль.

— А мене, Марку Григоровичу, це не радує зовсім, — цей голос Юрко вже десь чув. — Коли підлітки, та ще й із закладу, який є візиткою київських гімназій, промишляють таким, тішитися нема з чого.

— Знати б, де бере, хто дав. Не сам же він додумався.

— Ми вже говорили про це з вами, і ось із ним, — голоси наближалися. — 3 одного боку, цей діяч навряд чи має доступ до, так би мовити, товару. Та є інший бік, пане директоре. Навряд його змусили приносити таблетки в гімназію під дулом пістолета. Отже, він сам погодився. Тому відповідатиме. Мовчиш?

Вочевидь той, кого назвали полковником, говорив до винуватця.

— Мовчить, — відповів за нього Андронакі. — Очі відводить. Куди відводиш, ти!

— Легше, — заспокоїв полковник. — Розмову ж не завершено. Витрясу я з нього інформацію, не журіться.

Тепер вони вже проминули ріг, за яким причаївся Юрко.

Рухалися до нього спинами.

Визирнув гімназист обережно.

Прикипів поглядом до опецькуватого чоловіка, який навіть у цивільному пальті нагадував грушу. Він міцно тримав за лікоть високого русявого гімназиста, якого Юрко справді впізнав, хоч і збоку, — Антон Линевич із десятого «Б», чемпіон гімназії з шахів. Ніколи б не подумав Юрко, що шахіст може вляпатися в погану історію, ще й з наркотиками. Навряд чи Линевич такий дурний. Та зараз не було часу на міркування.

Бо поруч із ним та директором ішов полковник поліції Медвідько.

Той самий близький товариш Стрельцова, котрий виконував його накази. Він заледве не домігся, аби ні в чому не винуватого добровольця Олеся Добрянського судили за вбивство, яке він не скоював.

Разом зі Стрельцовим полковник Медвідько полював на щоденник героя Крут, який мав бути ними знищений.

Вчора Стрельцов через фатальний збіг обставин викрив гімназиста.

І ось тепер соратник його ворога з’являється в гімназії, де вчиться він, Юрко Туряниця. Та ще й під приводом, який шокував учителів та учнів.

Ох, навряд чи це випадково...

Розділ дванадцятий

Тут гімназист отримує докази того, що всяка ініціатива карається

Повернувшись у клас, Юрко до кінця уроку думками був де завгодно, але не в класі.

Так замислився, що навіть дзвоника не почув. Моховому довелося тицьнути його ліктем, аби розбуркати. Ще й спитав:

— Ти то, Турянице, в комі?

— Та таке, — непевно відповів той і поспішив у коридор, аби не заходити в дурні розмови.

Але й у звичному гармидері перерви не зміг, як хотів, побути на самоті, хоча саме в гаморі ніхто нікого не помічає. Навпаки, не встиг вийти — просто в дверях наштовхнувся на невисокого хлопця в окулярах у стильній тонкій оправі. На очі відразу спав трохи підфарбований у червоне чорнявий чубчик. Подібні витівки із зачісками в Першій зразковій дозволялися за умови, то гімназійна форма лишається строгою. А значок — символ належності до престижного закладу — приторочений на своє місце.

Лацкан піджака підфарбованого хлопця був без значка.

- Хто тут у вас Туряниця? - спитав відразу.

— Ну, я, — назвався Юрко.

- Не брешеш? — погляд крізь скельця був підозрілим.

— Нащо?

— Ну, не знаю... — підфарбований знизав плечима. — Може, хочеш забрати його винагороду.

— Яку ще винагороду? — тепер Юрко вже точно нічого не зрозумів.

— Відійдемо, — хлопець кивнув у бік вікна.

Вони відійшли, і чотириокий простягнув руку:

— Толя. Шептало. Десятий «А».

На десятикласника новий знайомий зовні не тягнув. Юрко згадав — бачив його кілька разів, та не звертав уваги. Можливо, навіть напевне через те, що чубчик свій Шептало донедавна не підфарбовував.

— Так яка там винагорода? — перепитав Юрко, потиснувши хоч м’якеньку, без мозолів, але на диво сильну руку.

— Ти оголошення давав, — палець Шептала тицьнув просто у Юрків значок.

Гімназист напружився і, сам від себе не чекаючи, зрадницькії похолов усередині.

— А... Є значок. Знайшов. Тільки ж про винагороду нічого не писав.

- Еге, бабусі розкажеш, - вишкірився Шептало, простягнув руку долонею догори. - Давай, клади.

- Що класти?

- Мій значок.

— Він точно твій?

- Хіба не бачиш? У мене нема, - він провів пальцем по своєму лацкану. — Для чого мені два?

— Де ти його загубив?

— Тю. Там, де ти знайшов.

Якийсь час хлопчаки їли один одного очима.

— Д-добре, — нарешті вичавив із себе Юрко. — Є значок. Тільки знаєш... Я спішив сьогодні. Заморочився. Забув удома. Хочеш — підемо сьогодні, я віддам. Справді, для чого мені два.

Шептало зателіпав головою, багатозначно похитав указівним пальцем.

— О! Не треба нас дурить, Юрко Туряниця! Аби не хотів за знахідку грошей, уже приніс би. Нічого б не забув. А так — торгуєшся. Кажи, скільки хочеш. Двадцять гривень, п’ятдесят? Може, сто? Бо мене через той значок нещасний вже засмикали. Ну?

Юрко переступив із ноги на ногу.

- Толь... Не треба нічого. Правда, забувся я. Принесу завтра. Скажи, де згубив. Може, я його в іншому місці знайшов і це не твій.

— А чий? — подив прозвучав щиро.

— Не знаю.

- Може, ти його не знайшов, а купив? - Шептало підозріло примружився.

- Як це - купив?

— А як купують? Поміняв товар па гроші. Тому й тягнеш тут гуму. Кажу ж — ціну складаєш.

— Хіба... Хіба наші значки продаються?

— Все продається, — промовив Шептало багатозначно. — Гаразд, завтра не забудь. До мене підійдеш, більше нікому не пропонуй.

Саме пролунав дзвінок, і новий знайомий швидко забрався геть. Юрко лишився стояти, навіть коли Толя зник за рогом. Невже все так просто? Невже той, кого він назвав Змієм, клюнув і проявився швидко? Не вірилося в удачу, та, схоже, гімназист здобув першу серйозну перемогу й виявив спільника Пожежі. Та й про гроші цей Шептало недарма завів. Він же і з Пожежі щось хоче, так само вимагає, інакше б той не викликав Стрельцова на ризиковану зустріч. Той, у кого гроші в голові, міряє всіх по собі. Правильно, хтось винен йому, комусь винен він.

Але головне — Шептало не сказав, де згубив значок.

Не Юрка боїться. Просто боїться. Адже якщо восьмикласник здобув значок на згарищі, десятикласник мимоволі змушений сказати - теж там був. І дурному стане ясно: не після пожежі, а до.

Якщо взагалі не під час неї.

Уже всі забігали в клас, а Юрко ще стовбичив біля вікна. Аби не Моховий, так би й лишився. Коля, помітивши товариша в дивному стані, знову сіпнув його, цього разу - за плече.

- Що з тобою сьогодні? Не доспав? Стоячи спиш, мов коник?

— Та таке, — звично вже відмахнувся Юрко й поквапився на урок, бо саме з’явилася вчителька.

На наступній перерві в кишені завібрував телефон — від гімназистів вимагали ставити мобільники на беззвучний режим.

Витяг, побачив незнайомий номер, відповів:

— Слухаю.

— Ти Туряниця Юра? — почув дівчачий голос.

— Я. А хто це?

Діана. Я з десятого «Б». Підійди зараз до буфету, я там чекаю. Тільки бігом, перерва маленька.

Хотів Юрко ще щось спитати, та дівчина вже вимкнулася.

Довелося швидко спускатися на перший поверх, на ходу ламаючи собі голову, хто така ця Діана і якого милого їй від нього треба. І головне: як він її вирахує, бо десятикласниць майже не знав.

Усе виявилося просто. Не встиг звернути в бік буфету, як телефон озвався знову. Той самий номер. Приклавши слухавку до вуха, почув водночас і в ній, і позад себе:

— Тут я, озирнися.

Крутнувся, глянув. До нього підступила дівчина, не дуже висока, зате дуже, як на смак Юрка, вродлива. Десь колись почув — строга форма псує зовнішній вигляд. Мабуть, але Діани це не стосувалося. Струнка, білява, коротко й стильно стрижена, великі очі, в яких можна потонути. У вухах — скромні маленькі сережки, довкола зап’ястка — червона нитка-оберіг.

— Діана Загорій, — назвалася. — Ти значок знайшов.

Не спитала — сказала впевнено. Чим ще більше збентежила Юрка. Тому той не сказав нічого у відповідь — лише кивнув та пробурчав невиразно.

— А я загубила, — Діана широко посміхнулася.

— Давно? — вирвалося.

— Тобі яка печаль? Це щось міняє?

— Нічого. Де загубила?

- На Лисій горі, як на шабаш із відьмами літала.

Тепер вона вже знущалася. Посмішка стала іронічною. І, як здалося Юркові, — а може й не здалося, хтозна, — навіть десь трохи злісною.

- Я не ходжу на Лису гору, - відповів уже впевненіше. — Значить, значок не твій.

— Ой, не мороч голову! Яка різниця, де я загубила. Скажу — за гімназією, піде?

-Ні.

— Це щось міняє?

— Ага. Я не там його знайшов. Значить, він може бути не твоїм, — і додав, уже обережніше. - Не ти одна значки губиш.

— Яка тобі різниця? — Діана почала нервувати, потім нахилилася, заговорила тихіше. — Слухай, малий, знайшов значок — давай.

Вона простягнула руку — ну точно, як Толя Шептало. Глипнув Юрко на розкриту долоню, потім — знову на дівчину.

— Нема.

— Тобто — нема? — Діана примружилася. — Надурив? Граєшся?

— Зараз нема, — виправився гімназист. — Вдома забув. Завтра принесу... Якщо твій.

— Мій, — заявила впевнено.

— Доведи. Скажи, де загубила.

- А ти скажи, де знайшов.

- На згарищі! - випалив Юрко, миттю прикусивши язика, та пізно - слово вирвалося.

Але Діана відреагувала дуже дивно. Очі зробилися ще більшими, лоб перерізала, мов блискавка, тонка зморшка. Відступила на крок, хитнула головою.

— На якому ще згарищі... Не була я ні на якому згарищі. Не мій — то не мій.

Не попрощалася, як належить. Просто розвернулася й пішла собі. Тим паче, дзвінок оголосив початок нового уроку.

І тут Юрко був неуважний. Писали якусь контрольну на алгебрі, задачки ніби простенькі як для нього. Відтак у кожній зробив по помилці, коли розв’язував. Розуміючи це, всякий раз виправляв, тому здав покреслений зошит, чого вчителька дуже не любила. Навіть якщо все правильно, зазвичай знижувала оцінку через неохайність. Та нічого не міг Юрко з собою вдіяти.

Далі була велика перерва. Захотілося свіжих булочок — ними славився гімназійний буфет. Моховий попросив зайняти йому чергу, і Юрко вже поквапився, як на сходах почув:

- Е, стій! Турянице, чекай, кажу!

Зупинився і повернувся. Побачив худого, довгого й сутулого хлопця, чиє каштанове волосся злегка кучерявилося. Руки не простяг, сам не назвався, мовив відразу, трохи грубувато:

- Пацан із твого класу сказав - то ти Туряниця. Я заходив.

Аж тут згадав Юрко — справді, коли виходив, розминувся з цим кучерявим, але уваги на нього не звернув. Мало куди хто йде.

— Скажімо, Туряниця, — відповів. — Юрко.

— Давай значок.

Підлога під ним гойднулася.

— Який...

— Мій, — відрубав кучерявий.

— Звідки я знаю, що він твій?

— Оголошення ти давав.

- Давав, — підтвердив Юрко. — І значок знайшов. Тільки в мене він не з собою. Взагалі-то ти третій зранку, хто претендує.

— Та мене не чухає! Значок сюди, на базу!

Цей теж виставив руку долонею вгору.

— Завтра принесу. Якщо доведеш, що справді твій.

— На значках прізвищ не пишуть.

- Так я навіть не знаю твого.

— Баранов, — назвався той після паузи. — Едик. Едуард. Десятий «В». Туди завтра принесеш.

— Де ти його загубив?

- Не твоє діло, - буркнув Баранов. - Занеси завтра в наш клас. Знайди мене, не буду ж я за тобою бігати.

Юрко хотів ще щось запитати — але сутулий Едик Баранов пішов геть, запхавши руки в кишені штанів.

До буфету Юрко добрів, коли там уже вишикувалася безнадійна черга за булочками. Десь у хвості товкся Моховий, і знов Юркові перепало від товариша: не такий він, мовляв, сьогодні.

Загальмований.

А Туряниця погоджувався з ним. Справді, непогана була ініціатива з оголошенням. Хто ж знав, що вона отак обернеться — аж троє претендентів на один значок. Усі, значить, під підозрою.

Навіть Діана з десятого «Б» класу.

Найперше — вона.

Розділ тринадцятий

Тут Назар Шпиг назве гімназиста своєю Таємною зброєю

Навіть близькі канікули не тішили, як завжди бувало в останній тиждень жовтня.

Юрко повертався додому понуро, неквапом, із кожним кроком усвідомлюючи, в який глухий кут загнав себе сам. Він мусив припустити, що в гімназії загублений значок — хоча й не повсякдення, але все-таки — доволі звичне й зрозуміле явище. Дуже боявся, що до кінця уроків претендентів з’явиться понад троє. Обійшлося, більше ніхто не озвався. Хіба підфарбований Шептало вгледів Юрка в дворі, коли той уже йшов додому, та нагадав уголос, аби не забув про обіцянку. А за огорожею, біля якої досі стовбичили патрульні, товкся кучерявий Баранов. Нічого не сказав, тільки провів Юрка похмурим поглядом з-під лоба, потому натягнув простеньку плетену шапочку аж на очі, поправив сумку на плечі й подався в протилежному напрямку.

До метро Юрко чалапав, дивлячись не перед собою, а під ноги. Зводив думки докупи, ні до чого так і не дійшов, тому вирішив скласти все в звичний уже спосіб. Треба проговорити з Джентльменом. Бульдог завжди слухає й ніколи не перебиває.

Вирішивши так, прискорив ходу. Навіть побіг, рвонув, заледве не збивши чоловіка в фірмовому картузі й такій самій жилетці. Чолов’яга за кілька метрів від сходу в метро тицяв перехожим на всі боки рекламні флаєри мобільного оператора. Повторюючи при цьому, мов заїло:

— Вигідна пропозиція, вигідна пропозиція, вигідна пропозиція.

Люди обходили його. Хтось агресивно відмахувався, хтось брав рекламку машинально й байдуже, аби викинути в найближчий смітник. Юркові не вдалося оминути чоловіка через певну незграбність. Тож він налетів на нього, буцнувши в живіт головою.

— Ой, вибачте! — вигукнув відразу.

— Ти чого, Івановичу, на людей кидаєшся? — почулося над головою.

Здивовано відступивши, впізнав Назара Шпига. Відставний міліціонер цього разу вуса не маскував. Обмежився кепкою, насунутою на очі. Підняв козирок, блазнювато привітався:

— Здоров. Зачекався я тебе. Повзеш, мов черепаха на перегонах.

— Ви тут на мене чекаєте?

— Ні, на чорта лисого, — буркнув сищик. — Ти ж цією дорогою ходиш, хіба ні? Всі дороги ведуть до метро.

- А оце... - Юрко кивнув на пачку флаєрів.

- То один мій знайомий підпрацьовує. Поїсти не може до пуття, я його підмінив на тропіки. Хоч стояти не нудно.

— Давно чекаєте?

— Не так, щоб дуже. Тільки приятель мій щось заобідався. Але хай, — сищик смикнув себе за вус. — Мене ж розпирає, знаєш. Вийшло щось із оголошеннями?

— Вийшло, — буркнув Юрко. — На свою голову пригод нахапався.

— Чого так?

Зітхнувши, гімназист розказав про сьогоднішній результат, який усе заплутав ще більше. Шпиг слухав уважно, дещо перепитував, потім мовив:

— Троє підозрюваних — це більше, ніж один. Не журися, часом навіть краще.

— І зараз краще?

— Ага. Уяви, якби ти віддав значок не тому. Сам же кажеш — їх гублять не постійно, але й не так зрідка. Мали б ми з тобою хибний слід. А Пожежа далі палив би будинки.

- Цікаво, хто йому тепер завадить. Заплутався я в трьох соснах. Точніше, між трьома старшаками. А тут ще наркотики в гімназії...

- До чого тут... — враз Шпиг стрепенувся, наче прокинувся раптово. — Чекай, у Першій зразковій? Наркотики?

Розповів Юрко сищику й цю сумну історію, згадавши, як побачив і впізнав Медвідька.

— Дивного нема нічого, — сказав Шпиг, трохи подумавши. — То у Стрельцова приватна охоронна фірма. А полковник на службі, ще й цабе. Хоч не велике, але його рівня цілком досить, аби залагодити подібну справу. Кого попало, першого-ліпшого, до вас навряд чи гукнуть. Репутація.

— Чув уже про репутацію. То й що?

— Те саме, Івановичу. Знаю я Медвідька дуже добре. Він падлюка, погана людина. Та наше життя таке, що навіть недобрі люди можуть при цьому бути на своєму місці. Медвідько славиться умінням замітати сліди. Коли якусь слизьку справу треба залагодити так, аби зайві руки не торкалися, а зайві вуха не чули — гукають його.

— Думаєте, нема тут зв’язку з моєю вчорашньою пригодою?

— Ще пригода? Отак відпускай тебе самого. Кажи, чого я не знаю, але мушу.

Доповів Юрко відставному міліціонерові про випадкову зустріч зі Стрельцовим удома в Лізи.

- Отут зле, — мовив Шпиг серйозно. - Він знає, де ти вчишся й живеш. Тільки Медвідько в вашій гімназії навряд через тебе опинився. Він же тебе навіть не шукав.

— Маскується.

- Ну тебе, — відмахнувся сищик. - Я скажу, а ти навряд послухаєш. А втім, на твоєму місці заліг би я на дно після вчорашнього.

- Дзуськи, — гарикнувся Юрко. - Не залягли б, пане Шпиг. Я вас, знаєте, трошки вивчив.

— Бач, вивчив він, — прогудів той. — Давай, Івановичу, так домовимося. Укладемо угоду ділову. Завтра береш значок, віддаєш комусь із трьох, на свій розсуд...

—   З двох, — перервав Юрко. — Думаю, Діану Загорій з десятого «Б» більше чіпати не слід. Злякаємо.

—         Ти про що?

—    Здається, вона найбільш реальна. Тим паче — Дівчина. Ми ж звично думаємо про хлопців. А в Пожежі цілком може бути не спільник, а спільниця.

Назар Шпиг пошкріб потилицю.

- Здається, ти казав — у розмові Павука зі Стрельцовим згадувався саме гімназист.

- Я пригадав дещо, - гімназист витримав театральну паузу, потім зробив жест, яким фокусники дістають кульки з повітря. - У тій розмові вони обоє кілька разів назвали свого спільника з гімназії дівчинкою.

- Ну, знаєш... Так часто називають хлопців, аби принизити чи образити. В очі чи за спиною. Це неправильно, Івановичу, я ніколи таких порівнянь не вживаю. Але тим не менше, що маємо, те маємо.

— І все одно, — Юрко вперто гнув своє. — Нічого не заважає тому ж таки Павукові приховувати важливого спільника. Розумієте, я сьогодні цілий день думаю. Аби Стрельцов знав напевне, хто допомагає Павукові, він уже давно б сам знайшов спільника й притиснув. Чи відшукав для якихось інших, власних інтересів. Павук — гад, але не дурень. Він сам може зашифрувати Змія. Дуже просто це зробити, назвавши іншу стать. Стрельцов шукає хлопця, а дівчина тільки посміхається.

Сищик смикнув себе за вус.

— Гм... Резонно. Логіка тут є, чорт забирай.

Окрилений визнанням, Юрко новів далі:

— Ще більш підозріло, що Діана заявила — значок не її, коли я бовкнув, що знайшов його на згарищі. Отак відразу здала назад. Ті двоє крутили щось, але ж отак прямо не відмовились. Тож тицьнути мою знахідку комусь із них - менший ризик. А до Діани придивитися.

Шпиг пошкріб потилицю.

- Значить так, нащадку всіх Пінкертонів, - заговорив нарешті. - Діану Загорій я прокачаю сам, через свої канали, дуже обережно. Є в мене можливості. До речі, як я й підозрював, на прізвисько Павук у Києві відгукується аж четверо. А ще можемо припустити — він не місцевий. Тому швидко його не вирахують. Та ми можемо скоріше впоратися.

- Ми?

Отож. Якщо, припустімо, що та дівчина - старшокласниця — з ним якось пов’язана, слідок неодмінно проявиться. Наприклад, через батьків чи інші сумнівні знайомства.

- А моє завдання в чому?

Не рипайся. Значок одному віддай, інший хай пробачає. Звісно, краще було б, аби кожен точно сказав, де загубив. Але збрехати їм ніхто не заважає. І без палія кожному є, що приховувати. Тобі он так само.

Хотів заперечити Юрко — не став. Бо справді, за короткий час знав багато чого, що від батьків, особливо — від мами, краще приховати. Сказав лише ображено:

- То ви, пане Шпиг, мене списуєте з рахунків?

- Навпаки, Івановичу. Бережу тебе, як свою таємну зброю. Напоготові.

- Не заспокоїли, — пробурчав гімназист.

- Тебе - ні. Себе — так. Вважай, переходиш у тил.

- Хіба зброю тримають у тилу? Їй на передовій місце.

— Таємну — тримають, — кивнув Шпиг. - І все, Івановичу, розмову скінчено. Тим більше, он товариш мій іде, — він показав за спину Юрка. — Давай, будемо на зв’язку. Молодець, що про Стрельцова розказав. Тепер будемо пильними. Як кажуть, напоготові.

Потиснув Шпиг гімназистові руку, пішов назустріч немолодому чоловікові з борідкою у старому пальті, котрий доїдав пиріжок на ходу. А Юрко гордо повернувся й пішов у метро.

Дуже добре. Хоч якийсь правильний висновок зробив сьогодні.

Дарма розказав сищику про вчорашню оказію зі Стрельцовим. Не буде більше нічого говорити. Інакше пан Шпиг йому все заборонить. Гляди, без нього закінчить те, що він почав, і то досить успішно.

Не вийде нічого у вас, Назаре Захаровичу. Ви як хочете. А далі — Юрко Туряниця дасть собі раду.

Розділ чотирнадцятий

Тут знаходиться покупець гімназійних значків

Удома гімназиста радісно зустрів Джентльмен — бульдог засумував, хотілося гратися або просто моститися біля хазяїна.

А Юркові й знадобився саме такий партнер, найзручніший у світі. До нього можна говорити, і це не виглядатиме, ніби балакаєш сам до себе. Погодьтеся, навіть якщо ніхто не бачить збоку, все одно виглядає дуже дивно — як не сказати більше. Тож, швиденько перекусивши, гімназист зачинився в своїй кімнаті, вмостився в крісло і кивнув собаці:

Ну, нас із тобою, як часто трапляється в книжках про поліцію, відсторонили від справи? Джентльмен фиркнув, вишкірив зуби, пошкріб підлогу передніми лапами.

— 1 я про це, — погодився Юрко. — Давай подумаємо, як нам з тобою краще тепер діяти.

Бульдог потерся боком об край ліжка й влігся пузом на підлогу, витягнувши лапи. Юрко вмостився зручніше, поклав ногу на ногу, схрестив руки на грудях. Потім замислено гойднув носаком, зосередившись на якийсь час, аби втримати капець. Не вдалося, той сповз на підлогу.

- Діана Загорій поводиться дивно, - проговорив гімназист. — Я її не знаю, вона на два класи старша. Ти, старий, тим більше, згоден?

Джентльмен нічого не зрозумів, та про всяк випадок підтвердив згоду, пирхнувши й труснувши обвислими щоками.

- Вона демонстративно відмовилася від претензій на значок, — вів далі гімназист. — Можу помилятися, та виглядало, мовби Діана чогось злякалася. Ну, бігати за нею я не збираюся. Але завтра комусь із двох оце треба віддати.

Взявши злощасний значок зі столу, Юрко стиснув двома пальцями краї, показав його бульдогові, потім підкинув на долоні й зловив.

— Ти відкидаєш варіант, що Шептало з десятого «А» і кучерявий Баранов з десятого «В» можуть бути тими самими спільниками Пожежі. Тобто, — він відразу виправився, уточнив, — хтось один із них. Відкидаєш?

Бульдог покрутив товстою шиєю, ворухнув для чогось задньою лапою.

— Правильно, я теж ні. Давай прикинемо, кого з двох можна викреслити. Все одно доведеться. Якщо маємо достеменну підозру щодо однієї особи й вираховуємо другу, третій в цих розкладах зайвий. Згоден?

Пес гойднув куцим хвостом. Окрилений хоча б такою підтримкою, Юрко потер руки.

— Та-ак. За якою ознакою всі видатні й просто відомі сищики визначають підозрілих осіб? Я тобі скажу — коли ті поводяться підозріло, - задоволений власною проникливістю, гімназист дедалі запалювався, навіть подався в кріслі тропіки вперед. — Діана підозріла? Авжеж, нема питань! Хто ще?

Джентльмен тихо заскавчав.

— Та ясно, що ти не знаєш, — розвів Юрко руками. — Баранов Едуард... Таке бурмило! Не люблю, коли чіпляються до прізвищ, але часом вони таки відповідають. Баранов — він і є Баранов. Простий, як двері. Жени значка, знати нічого не знаю, туди-сюди... Може така поведінка бути підозрілою?

Пес позіхнув.

— О! Вона хамська, згоден. Не всякий підозрілий — хам, і не всякого хама треба підозрювати. Хтозна, може в Баранова було важке дитинство. Тепер Шептало Анатолій, — гімназист примружив очі, згадавши раптом, що той дивився на нього так само, коли зайшло про значок. — Знаєш, що він сказав? Значок, виявляється, можна купити. І ще подумав - я торгуюся, ціну набиваю. Хочу йому товар продати. Ніби нічого особливого, скажи?

Бульдог підвівся, придибав до Юрка, тицьнув носом у його ногу, сів на задні лапи.

- Ага, на перший погляд. А якщо подумати добре й дещо скласти докупи? Пожежа скаржився Стрельцову на кого? На гімназиста, який вимагає з нього гроші за якісь там свої послуги. Якщо припустити, що Діана просто дивно повелася, і мої висновки щодо неї помилкові, кращої кандидатури, ніж Шептало, нема. Бо зі мною він теж відразу заговорив про гроші, про купи- продай. Збіг обставин? Хтозна.

Бульдог тихенько загарчав.

— Я теж так думаю, — Юрко зліз із крісла, присів, потріпав собаку по загривку. — Є одна деталька, малесенька, яку треба перевірити. Шептало закинув — такий значок, мовляв, можна купити. Значить, я десь купив дешевше, потім — продав дорожче тому, хто його загубив. Вони ж не іменні. Не має значення, який значок і де взявся. Головне — аби був. А ще головніше — просто так він не продається. Інакше б втратити його не було проблемою. Ручку ось згубив — пішов у канцтовари, придбав хоч десять. То як, перевіримо?

Джентльмен висолопив язика, облизнувся.

Був лише один спосіб — через Інтернет. Знову вмостившись у кріслі, Юрко ввімкнув комп’ютер. Викликав пошукову систему, ввів просте словосполучення «значок купити», стукнув по клавіші «Enter» — відразу побачив з десяток пропозицій лише на першій сторінці. А можна ж гортати й далі. Ох, куди він поліз, заплутатися тут запросто...

Ніколи не мав Юрко справи з колекціонерами значків. А саме вони шукали, знаходили, пропонували, мінялися, торгувалися, обговорювали якісь особливості нагрудних знаків, що визначають справжність. Бувши далеким від цього, Юрко спершу просто стрибав «мишею» з сайту на сайт, із форуму на форум, заразом відкриваючи для себе найнесподіваніші значки. Тут і початок століття, і зовсім нові, і авторська робота, і щось в єдиному екземплярі. Витративши на перегляд близько години, гімназист нарешті розібрався, що тут до чого. Тож зосередився на майданчиках, де різного роду фанати, дослідники й колекціонери шукали саме учнівську атрибутику.

Те, що шукав, знайшов хвилин за сорок.

Дуже здивувався — до останнього не вірив, Що значок Першої зразкової можна отак придбати через Інтернет. Точніше, один чоловік бажав їх купити, потрібні лиш охочі продати. Покупець навіть виклав кілька фотографій, на яких Юрко впізнав знятий з різних боків такий самий нагрудний знак, який зараз лежав перед ним на столі.

Бульдог увесь цей час лежав собі тихо. Гімназист уже подумав, чи не заснув той бува. Скоса поглядав на Джентльмена. Той мовби відчув — розплющив спершу одне око, потім — друге. Кліпнувши йому й показавши великого пальця, Юрко знову повернувся до комп’ютера. Тепер прокрутив донизу, туди, де листувалися й обговорювали.

А коли почав уважно проглядати стрічку — зробив таке відкриття, від якого захотілося зовсім уже по-дитячому заплескати в долоні. Що Юрко й зробив, нащо себе стримувати. Бульдог стрепенувся, звівся на чотири, підняв голову, загарчав легенько.

— Та отож! — широко посміхнувся Юрко, киваючи на монітор. — Бачив таке? Йди сюди, подивишся.

Взявши собаку на руки, гімназист примостив його так, аби було видно зображення. Невідомо, чи зрозумів Джентльмен хоч щось. Гімназистові все одно не було з ким поділитися й кому похвалитися несподіваним відкриттям.

- Глянь! — він тицьнув пальцем у монітор. Ось тут такий собі Анатолій чотири дні тому пропонував покупцеві значок Першої зразкової. Просив двісті гривень. А чоловік, який хоче купити й називає себе Германом, пише у відповідь, - Юрко прочитав виразно: - Юначе, мовляв, пропоную таку саму ціну, як раніше. Чув, Дженко? Ра-ні-ше! А це шо значить? — пес постукав лапою по краю столу. — Пояснюю. Не інакше, цей самий Анатолій уже продавав Герману значок раніше. Ану ж, подивимось!

Посунувши сторінку далі й нижче, Юрко швидко знайшов попереднє листування. Тут уже гімназист Анатолій пропонував колекціонерові Герману значок Першої зразкової, правлячи за нього сотню гривень. Схоже, вони домовилися.

Юрко видихнув голосно.

Наче мішки з картоплею кілька годин носив, тепер нарешті є нагода перевести подих.

— Отак буває, — мовив уголос.

Бульдог гавкнув — погодився.

Розділ п'ятнадцятий

Тут гімназист робить перше викриття, але до Змія не наближається

Наступного ранку поліції біля гімназії вже не було.

Зате у фойє Юрко побачив зовсім несподівану особу - Аркадій Раєвський про щось говорив із директором Андронакі. Не бажаючи потрапляти Лізиному вітчиму на очі без нагальної потреби, Юрко змішався з натовпом гімназистів, про щось необов’язкове заговоривши зі Шпалою. Та ані директор, ані пан Раєвський не звертали на нього жодної уваги. Як і ні на кого іншого: розмова захопила обох, Андронакі щось гаряче доводив, а лисий Раєвський у відповідь хитав головою, чим заводив директора ще більше.

Дорогою в клас Юрко вніс у свої висновки невеличкі корективи. Насправді нічого дивного й навіть несподіваного в тому, що Раєвський завітав до гімназії, нема й бути не може. Ліза тут вчиться, заклад відомий та престижний, її вітчим — персона впливова й напевне щось робить, аби Перша зразкова отримувала якусь спонсорську підтримку. Інша річ, Юрко ніколи раніше не натикався тут на Раєвського. Але це теж нічого не значить. Вони просто могли не перетинатися, або дотепер гімназист не звернув на голомозого увагу.

Що хвилювало й насторожувало, так це часта поява в Першій зразковій чоловіків, котрі мають близькі стосунки зі Стрельцовим. Вчора тут був його явний спільник, поліцейський полковник Медвідько. Нині — ще одна поважна персона, Аркадій Раєвський. І обоє з’явилися тут майже відразу потому, як Стрельцов вирахував Юрка Туряницю, який так само знав його таємницю, й не одну.

Ця особа веде таємну діяльність, мета якої - так чи інакше знищити чергову згадку про українських героїв та українські здобутки, в різний час видані Росією за власні. Пан Шпиг хоч і просив Юрка триматися від нього чимдалі. Проте навіть якби гімназист хотів — уже не в змозі. Емісари Стрельцова самі приходять сюди, й нічого не лишається, як стежити за ними. Звісно, не потрапляючи при цьому на очі.

Записавши чергову випадкову зустріч до загадок, які треба підкинути відставному міліціонерові для роздумів. Юрко торкнувся значка в кишені піджака й приготувався перетерпіти перший урок. А на перерві сам подався до десятого «А», на півдороги зіткнувшись із Толею Шепталом.

— Е, ти куди летиш? — випалив той. — Бо я по твою душу.

- Ні. Це я по твою, - в тон йому відповів Юрко.

— Та-ак, — протягнув Шептало. — Нічого не ясно, але відійдемо. Часу мало, перерва коротка.

— Тому давай до справ відразу.

Гімназисти відійшли до вікна. Нічого не питаючи, Шептало простяг руку.

Юрко криво посміхнувся, спитав:

— То домовилися з паном Германом чи як його там?

Очі в Шептала полізли на лоба — він нічого подібного не чекав від восьмикласника. А той скористався моментом, не дозволив передихнути, попер в атаку:

— Ти ж продав йому один значок. Взяти міг тільки тут, бо вони дуже-дуже зрідка па вулиці валяються. Власне, я випадково знайшов. Думаю, проданий значок ти спершу в когось украв.

- Слухай, ти, зараз затикаєш свого... — Шептало стис кулаки.

Юрко про всяк випадок зробив крок назад, та слова лилися далі безупинно:

— За бажанням можна відшукати в гімназії учня, який раптом десь згубив свого значка. Дата визначається точно, вона стоїть у першому вашому з Германом листі. Так влаштовано все в мережі — дописи датуються, час також фіксується. Ти продав вкрадений значок за сотню, й тебе не перейняло, що людина матиме проблеми. Бо гешефт удався. Тобі потрібен ще один значок. І ти продаєш свій, — палець показав на порожній лацкан. — Правиш за нього вже вдвічі більше. Але пан Герман опускає тебе з неба на землю й вказує місце. Що далі? А далі ти бачиш моє оголошення на нашому гімназійному форумі. Швиденько продаєш свій значок — і хочеш купити в мене. Можливо, ти б і його потім продав. Як каже один мій знайомий, чорт тебе знає.

Захопившись викриттям, Юрко втратив пильність.

Різко скоротивши між ними відстань, Шептало схопив хлопця за грудки, притягнув до себе впритул, прошипів у лице:

Ти нікому про це не скажеш!

Та кому ти треба! — Юрко спробував вирватися. — Краще пусти, на пас он уже дивляться.

Справді, кілька цікавих уже косували в їхній бік. Розтиснувши руки, Шептало чомусь витер їх об штани.

- Не крав нічого, - буркнув, уникаючи прямого погляду. - В роздягалці знайшов. Чесно, хотів шукати власника. Написати оголошення, ось як ти. Але потім... Я ж справді контактую з такими диваками, колекціонерами. Кілька значків уже продав. Щось смикнуло, вирішив цей запропонувати. Вдалося. Каже той Герман, аби я ще приносив, бо вони справді унікальні. Нічого особливого ніби. Просто таких ніде ні в кого нема. Колекціонери цінують.

— Отже, свого значка ти не губив, — підсумував Юрко.

— Ні, — визнав Шептало.

— Коли так, мені не цікаво. Знаєш, далі сам вирішуй свої труднощі. Продав свій значок — викупи назад. Бачив я, пан Герман його на продаж виставив. Або якось інакше.

Саме пролунав дзвоник, і Юрко поквапився назад до свого класу.

— Е, чекай! — зупинив Шептало.

Юрко глянув на нього через плече.

-Ну?

— Може, продаси-таки? Подумай, гроші реальні.

— Та ну. Краще віддам кому потрібніше.

Не хотів Юрко далі його слухати — подався геть.

На другій перерві Едик Баранов сам припхався під їхній клас. І Юрко без жодних докорів сумління віддав йому значок. Напевне не його, бо як підозрюваний він не годився. Надто вайлуватий, аби бути спільником такого, як Пожежа.

Взяв — і не подякував. Буркнув щось під ніс, начепив на лацкан, запхав руки в кишені, пішов собі сутулячись.

А Юрко остаточно переконався: Діана Загорій варта основної уваги.

Розділ шістнадцятий

Тут Діана виправдовує припущення, бо поводиться дуже підозріло

На великій перерві Юрко вже крутився біля буфету.

Чомусь вирішив — застати Діану простіше там. А коли зайняв позицію біля стіни, звідки територія краще оглядалася, зрозумів: не факт, що старшокласниця зараз прийде саме сюди. Вирішив іти до її класу і там чатувати, але вчасно переграв.

По-перше, всі десяті класи в одному куті. Після сьогоднішньої розмови знову зіткнутися там із Шепталом не бажано. Той може подумати восьмикласник стежить саме за ним, отже, не заспокоївся. Один раз його силу Юрко відчув. Такий справді може бути небезпечним, навіщо йому зараз зайві вороги, ще тут ходи й озирайся.

По-друге, після вчорашнього й Діана напевне дивитиметься на нього косо. Юрко збентежив її, якщо не налякав питанням про місце, де вона загубила значок. Тепер, якщо з’явиться біля десятого «Б» й потрапить їй па очі, дівчина може Ніс більше насторожитися. Вирішить, що восьмикласник переслідує її, й не так уже помилиться. У всякому разі, зараз далі гімназії його підозрювана нікуди не піде. А після уроків підстереже біля воріт. Нічого, крім як стежити, не лишається — але не використати цю можливість Юрко просто не міг собі дозволити, особливо в цих умовах.

Як знав — Діана Загорій з двома подружками спустилася до буфету, коли там уже товклося чимало спраглого до теплих булочок народу. Про всяк випадок Юрко став так, аби його прикривали інші гімназисти, які скупчилися тут із нагоди великої перерви. Був звичний гармидер, і піхто нікому навмисне не впадав в очі.

Зі свого пункту спостереження Юрко не міг чути, про що говорять старшокласниці. Зате від його пильного ока не сховалося: товариство Діану обтяжує. Дівчину щось гнітило й напружувало водночас. Вона з усіх сил робила вигляд, що її цікавлять розмови подруг. Час від часу кивала головою, підтримуючи незрозуміло котру з них — вочевидь відразу обох. А ті, своєю чергою, так захопилися бесідою, що на Діанину відстороненість не зважали. Вони просто не помічали її стану.

Натомість Юрко, характер якого час від часу бажав, аби весь світ дав йому спокій, прочитав її, як кажуть у таких випадках, на «раз-два». Бо сам частенько бував на її місці. Й намагався лишитися наодинці, коли довкола все гуде й рухається, а всі до всіх говорять, нікого не чуючи.

Е-е-е, її дійсно щось, та й гнітить!

- Задивляєшся? — погукали раптом над вухом.

Юрко здригнувся, мов холодною водою облили з-за рогу. Поруч стовбичив Шпала і жував пиріжок. Другий, замотаний у паперову серветку, стискав у лівій руці.

— На кого? Куди?

— Ой, Турянице, вимкни дурника, — реготнув Шпала, дожовуючи шматок. — Тобі там не світить нічого. Малий ще.

— Можна подумати, ти великий, — зневажливо чмихнув Юрко, миттю зрозумів — попався, спробував хоч якось викрутитися: — Тільки далі не втну, про що ти. Де мені не світить?

— Та вже вищий за тебе. Це до того, хто тут малий, — цілком резонно зауважив Шпала.

А про світить-не світить... Ти скажи, що не на Дінку з десятого «Б» витріщаєшся.

— Діану, — машинально виправив Юрко, чим остаточно виказав себе.

— Яка різниця, — Шпала відкусив ще шматок, запитав із повним ротом, показуючи другу булочку. — Хоч?

— Не голодний.

— Та бери, бери.

Саме зараз Діана глянула в їхній бік. Найімовірніше — випадково. Але отак стовбичити й витріщатися — спалити себе остаточно ще й перед нею. Тож Юрко пригостився, й зі сторони вони зі Шпалою виглядали зовсім невинно, як звичайні приятелі, котрі тріскають смачні булочки.

— У пас коли дискотека була, на які ти, чуваче, вперто не ходиш, я її запросив, — похвалився Шпала. — Набрався духу, заклався перед тим із Моховим, і вперед.

— Танцювали? — про це Юркові зараз хотілося знати найменше.

— Та ну! Вона, коротше, ніби погодилася. Але там поруч Вовка Нещерет намалювався, з її ж класу. Знаєш, наш головний футболіст.

Фотографія Володі Нещерета дійсно висіла в фойє серед тих, ким пишалася Перша зразкова. Він був капітаном гімназійної футбольної команди, яка грала по-дорослому й навіть виїжджала на матчі за межі Києва. Якщо виграти не вдавалося, бо всяке трапляється, ніколи не було так, аби Вовка не закотив у чужі ворота бодай одного м’яча.

- І ти його злякався? — підколов Юрко.

- Зараз ти в мене злякаєшся, — Шпала не хотів настрашити, відповів беззлобно, у своєму стилі. - А Діанка тоді й з Вовкою не танцювала. Щось таке сказала йому, розвернулася й пішла.

— Зовсім? З танців?

— Та ну, ще стежити за нею, — Шпала заходився жувати залишки булочки.

І тут сталося щось дивне.

Мовби довгий Стьопа своїми словами викликав вовка з лісу. Точніше — Вовку, про якого промовка. Головний гімназійний футболіст з’явився в коридорі ніби з повітря. Завмер, тримаючи руки в кишенях. Покрутив головою в різні боки, наче винюхував щось чи видивлявся когось.

Діана, вгледівши його, змінилася па лиці й перемістилася так, аби між Нещеретом і нею опинилися відразу дві її подружки. Ті уваги не звернули на маневр дівчини. Та й Юрко не надав би цьому значення, аби не мав особливої уваги до старшокласниці.

Тим часом Вовка неквапом рушив у бік буфету, вітаючись на ходу зі своїми фанатами, яких сьогодні ще не бачив. Юрко до них не належав, та й не входив видатний спортсмен до кола знайомих восьмикласника. Але коли Нещерет порівнявся з ними, Шпала швидко, мов гусак, ковтнув прожоване, гукнув:

— Здоров, Володю.

Той ковзнув поглядом у їхній бік, зупинився, трохи подумав і наблизився. Спершу зиркнув на простягнуту Стьопину правицю. Потім - на самого Шпалу. Нарешті потиснув. Юркову руку теж помітив, хоч той простяг Ті машинально, із ввічливості. Стис коротко й міцно, запитав:

— Як справи, Шпало?

Почервонів Степан, але стерпів.

— Нічого так... Вийде щось у нас?

Поки не вийде в тебе, в нас теж нічого не буде, — сказав Нещерет. — Я тобі вже сто разів казав: не треба тобі футбол. Баскетбол — ото воно, для тебе.

— Команди нема, — буркнув Шпала.

Ха! Футбольної теж не було, поки не прийшов капітан. Давай, чуваче, дерзай. Збирай пацанів, стукайте м’ячем. Поговорю з фізруком, він давно хоче. А то навіть ці нещасні шахи є, а баскетболу — фіг.

— Чому цс шахи нещасні! — образився Юрко, хоч розмова його взагалі не стосувалася.

Змірявши його поглядом, Нещерет вирішив промовчати. Гмикнув, по-панібратськи похляпав по плечу й розвернувся, враз забувши про існування восьмикласників.

Діани поруч із подругами вже не було — вона швидко йшла коридором назад, у бік свого класу.

Пролунав дзвінок — ожив телефон у Юрковій кишені. Як заведено, гімназисти не вимикали мобільники, але ставили їх на беззвучний режим. Шпала понуро посунув геть, а Юрко витяг слухавку, глянув, хто дзвонить.

Відповів.

— Так, пане Шпиг. Я вже на урок.

— Бач, як вгадав, — почувся у слухавці голос сищика. — Я швидко. Не говори, слухай. Просто щоб на увазі мав, не роби нічого.

— Кажіть, — Юрко повертався в клас, слухаючи на ходу.

— Мудрі ми з тобою люди, Івановичу. От що значить колективний розум. Усе простіше навіть, ніж я вважав.

— Про що ви?

— Про ту дівчину, Діану. Як обіцяв, перевірив, пробив, прокачав. Вона ж Загорій?

— Так.

- Її дід — Павло Павлович Загорій, доктор наук, професор. Про таких кажуть, широко відомий у вузьких наукових колах. Чув про нього?

-Ні.

— І я не чув. Хімія, Івановичу, наука специфічна. Не всім по зубах, не всім цікава.

Юрко зупинився, завмер, не дійшовши до дверей свого класу кількох кроків.

— Хімія?

— І я про це! Онучка відомого хіміка! — голос Шпига в слухавці звучав переможно. — А шукаємо ми не просто того, хто загубив значок. Найперше — того, хто дасть раду хімії. Щось таке здатен нахімічити — аж загориться. У Діани твоєї хімія в генах! Від народження, січеш?

— Не моя вона зовсім, — пробелькотів Юрко.

— І чорт із нею! — реготнув Шпиг. — Головне тепер — слід узяли. Не висовуйся. Далі вже я сам. Тобі, знаєш, ще треба на дні лежати, поки Пожежу не зловимо. А Діана твоя... Тьфу, пардон, не твоя, до нього скоро приведе, вус на відріз даю!

Хотів гімназист ще щось сказати, та сищик уже вимкнувся.

А ззаду вже штовхав Коля Моховий:

- Слухай, щось ти вже другий день гальмуєш! Стоїш, мов мішком прибитий!

Нічого не відповів Юрко.

Заховав телефон назад у кишеню.

Пішов на урок.

Розділ сімнадцятий

Тут поведінка Діани має пояснення, але нашим героям від того не легше

Не порадь йому так наполегливо Назар Шпиг залягти на дно й вкритися мулом — пішов би Юрко після уроків додому.

Та ним після розмови рухав протест. Це ж він, Юрій Туряниця, доклав зусиль, аби спершу зібрати розрізнені клапті, а потім — скласти з них цілісну картину. До кінця занять обережно й ненав’язливо дізнався: Діана Загорій одна з улюблениць пані Блоховської. Регулярно навідує створений нею хімічний гурток та навіть бере участь у недоступних Юрковому розумінню хімічних олімпіадах. Гнівався на себе гімназист, бо мусив одразу подумати про такі очевидні речі. Якщо той, кого він охрестив Змієм, знається на хімії — то й шукати такого знавця треба. Особлива прикмета, не всякому дана.

Не Змій, виходить, — Змія.

Вогняна.

З цією думкою Юрко зібрався й вибіг з гімназії чи не одним із перших. Не пішов далеко.

Зайняв позицію в скверику неподалік. Влаштувався, аби його не помітили, зате він зі свого місця чудово все і всіх бачив. Міцніше закріпив рюкзак на спині. Аби не нудитися, купив морозива в кіоску неподалік. Жовтень - але нічого, ескімо й зимою їдять.

Діана вийшла десь за півгодини.

Була з тією ж компанією подружок, що і на перерві. Та щойно брама лишилася позаду махнула дівчатам рукою, навіть розцілувалася з кожною на прощання. Рушила в протилежний від них бік, з кожним кроком пришвидшуючи ходу. Навіть озиратися сторожко почала, тож Юрко змушений був притулитися плечем до найширшого в сквері стовбура.

Поспішала вона не до метро.

Хай би, не всім на метро треба. Є такі, за ким мами-домогосподарки на машинах заїжджають. Дехто наземним транспортом їздить. Хтось узагалі поруч мешкає. Але Діана прямувала в той бік, де жоден транспорт не ходить — віддалялася не лише від метро, а й від виходу на центральні вулиці.

Знав Юрко: там, куди вона квапилася, є поворот на невеличку тиху вулицю, забудовану після Другої світової, що в кінці завертала й впиралася у ряди гаражів. Колись забрідали вони туди, просто так, заради цікавості. Невеличкі лабіринти на пагорбі, під ними внизу — хащі. Спустившись там, можна кудись та й вийти. Але для чого лазити, коли є простіші шляхи.

За Юрковими розрахунками, Діана поспішала саме туди, до гаражів.

Ще й сторожко озиралася, чи не стежать за нею. Боїться «хвоста».

Ну-ну. Що й слід було довести.

Давши дівчині зайти за ріг і зникнути з очей, гімназист короткими перебіжками рушив навздогін. Перетнувши дорогу, схаменувся — ну, як раптом перехожі звернуть увагу на його дивну поведінку. Як заведено, на вулицях нікому ні до кого діла не було, навіть якби хтось упав серед тротуару. Відкинувши останні сумніви, Юрко рушив далі. Визирнувши з-за рогу будинку на перетині, вгледів Діану — справді сунула в глухий кут, до гаражів. Особливо сховатися тут уже не було де, тож гімназист просто перетнув проїжджу частину й рушив протилежною стороною, тримаючись, наскільки це можливо, ближче до стін.

Чи здалося, чи дівчина таки зупинилася на мить перед черговим поворотом.

Здалося.

Діана лише збавила кроки, впевнено йдучи до гаражного лабіринту. Ще раз давши їй зникнути з очей, Юрко прискорився, побіг підтюпцем. Діставшись наріжної будівлі, знову притиснувся плечем, визирнув обережно.

Дівчина вже наближалася до гаражів.

Ще трохи — і пірнула вбік.

Уже не криючись, гімназист пішов у тому ж напрямку. Порівнявшись із першим, старим, трошки вкритим збоку іржею гаражем, опинився на початку неширокого проходу. Така собі вуличка, по обидва боки якої тягнулися різномасті будиночки для автівок. У цей час тут нікого не було й стояла тиша, ніби далеко за містом.

Ховатися тут не було де. Здоровий глузд вимагав повернутися через високий ризик викриття. Та бажання довести справу до кінця й випередити Шпига, що б він там собі не надумав, підштовхнуло в спину — Юрко пішов уперед. Як побачить його тут хтось, запитає, чого треба, скаже — прохід шукає, трошки переплутав.

Далі від головної «вулиці» гімназист побачив поворот ліворуч. Попереду прохід хоч і впирався у глухий кут, та праворуч теж вела дорога. Куди саме могла піти й сховатися Діана, він уже не міг припустити. Тож вирішив на свій ризик обстежити обережно всі потаємні місця.

Ліворуч — нікого.

Дійшов до кінця. Сторожко зазирнув за ріг крайнього гаража. Так само тихо.

Не знаючи, як діяти далі, ступив праворуч.

Зробив кілька кроків уперед.

Рух позад себе почув саме вчасно. Але відступати й тікати все одно не було куди. Попереду - сітчастий паркан, не видерешся й не перестрибнеш. Позаду шлях войовничо заступив хлопець, широко розставивши ноги.

Антон Линевич з десятого «Б».

Вчора його тихо, аби не привертати уваги й не зашкодити репутації Першої зразкової, виперли з гімназії. Під конвоєм полковника Медвідька. За те, що наркотики якісь учням продавав.

— Ти хто і чого тут лазиш? — питання Линевич виплюнув.

— Це Туряниця, з восьмого класу. Нещерета дружок.

Поруч із Линевичем стала Діана.

Нічого собі!

Але ж... Навіть у такій ситуації не стримався гімназист — ляснув себе по лобі.

- Що таке? — здивувався Линевич, навіть тон став не таким агресивним.

— Нічого. Ви з одного класу.

— Яка різниця! Ти чого другий день за мною ходиш! — відсторонивши колишнього однокласника, Діана посунула на Юрка. — Вчора зі значком причепився. Де загубила, де загубила! Шпигун нещасний! Нещеретів лизоблюд! Що він тобі пообіцяв?

— І а я його знати не знаю! — під Діаниним натиском Юрко позадкував.

— Брешеш! Його вся гімназія знає!

— В обличчя! — вигукнув Юрко. — Не маю я з ним нічого! Він із такими як я, не водиться!

— Та хто б казав! Сьогодні на перерві ти на мене витріщався! А Нещерет до тебе підійшов, ще й по плечу отак дружньо поплескав!

Діана хотіла відтворити рух, але Юрко не дався — відскочив, упершись рюкзаком у сітку.

— Ти не так усе зрозуміла!

— А як тебе розуміти, коли ти від самої гімназії за мною плентаєшся!

Линевич наблизився, став між ними.

— Туряниця, кажеш. Звати як?

— Юрко, — вичавив гімназист.

Давай так, Юра, — той говорив рівно, дивився просто в очі, погляд не лютий, швидше сумний. — Твої справи з Нещеретом — хай, потім про них. Ти забрів сюди аж від гімназії, шукаючи туалет, правильно? Припекло, вирішив у затишку за гаражами поцюняти.

-Ні!

- Значить, заховався сюди покурити.

- Не курю я! Не тягне навіть!

- Що ж ти тоді тут загубив? — Линевич обвів рукою місцевість. — Сюди просто так, для погуляти, не заходять.

— А ви тут що загубили! — Юрко спробував перейти в контратаку. — Наркотики тут ховаєте? Не дивися так, Линевич! Про тебе і твої темні справи відучора всі знають! Хоч не говорить ніхто! І до речі, Діано, може, скажеш-таки, де значок загубила? Бо вчора втекла від розмови!

— Я тебе, нишпорко дрібна, сама задушу! — вигукнула дівчина.

Справді, блиск її очей не давав Юркові підстав сумніватися — зробить, як сказала. Та враз Линевич перехопив за кисті, легенько стиснув, спершу зупинив, потому відштовхнув. А загрозливі нотки зникли остаточно. Тепер у голосі звучав смуток, який відбивав погляд.

— Стоп! Діано, розібратися треба!

— Ясно все, Антоне!

— Нам — так! Цьому пацану — ні! Можу тебе пустити?

Дівчина мовчки кивнула. Линевич розтиснув руки, став так, щоб бачити обох. Вдихнув, видихнув, заговорив:

Нема наркотиків, чуєш, ти? Я не знаю, як ті таблетки опинилися в мене. Директор перед першим уроком учора покликав у кабінет. Там сидів поліцейський офіцер. Сказав, аби я показав сумку. Знайшов ту гидоту в боковій кишеньці. Що було далі, не розумію досі. Хтось комусь дав якусь інформацію саме про мене... Я розгубився. Мене під це діло швиденько вмовили погодитися піти з гімназії, інакше справу заведуть. Уже потім батьків викликали в поліцію. Полковник говорив із ними без мене. Вони в шоці — але теж погодились: краще без шуму й кримінальних справ.

Тепер уже Юрко відмовлявся щось розуміти. А Линевич, обмінявшись поглядами з Діаною, продовжив:

— Про той значок проклятий... Діана, напевно, загубила його десь тут. Не шукали й шукати не будемо. Бач, не до значків нам. Ти вже дорослий. Сам можеш закохатися. Як ні — напевне чув або навіть читав про любов. Чи кіно дивився...

— Любов?

Ага, Юро. Є таке почуття, — спокійно мовив Антон, взявши при цьому Діану за руку. — Колись ти обов’язково його переживеш. І повір це прекрасно. Як не полюбиш нікого, тобі ж гірше.

- Ми від Нещерета ховаємось, — зізналася Діана. - Раніше - теж. Він Антонові через мене погрожував. У нього ж купа відданих фанатів. Один раз мало не скалічили — такий привіт від Вовн. Ніхто скаржитися не збирається, сам розумієш. А одному проти всіх... Таке тільки в фільмах, американських.

— Коли ти вчора розпитував про значок, Діана вирішила — тебе Нещерет послав, — вставив Линевич.

- А сьогодні він до тебе підходив, - нагадала Діана.

— Не до мене! — вигукнув Юрко. — Чесне слово, Нещерет ваш тут ні до чого! Значок — то інша тема!

— Яка? — поцікавилася дівчина.

Розкрив гімназист рота, аби пояснити. Та враз передумав.

— Уже все в порядку, — сказав натомість. — Я помилився. Не хочете — не вірте, але нікому про вас не розкажу.

Закохані знову перезирнулися.

— Бач, Діанко, в нього якісь свої заморочки, посмішка Линевича теж вийшла сумною, проте все одно була посмішкою. — У кожного свої ігри й свої таємниці. Повіримо, а чого ж. Мені б тепер хто повірив. Удома досі в шоці, тому й гуляю тут.

Діана не сказала нічого. Простягнула гімназистові руку, якою щойно хотіла вчепитися йому в горло.

І Юрко взяв її.

Труснув.

Мир.

Розділ вісімнадцятий

Тут сищик знову хоче, аби гімназист, заліг на дно

— Якого чорта ти поліз! Хіба ми не домовлялися!

Шпиг розгнівався не на жарт, гримнув навіть на Джентльмена, і бульдог уперше за весь час вишкірив на сищика зуби. Той не побачив цього у сутінках, але гарчання почув, пригрозив бульдогові пальцем:

— Ти ще мені погарчи!

— Чого ви на собаку напали, пане Шпиг?

Юрко подзвонив відставному міліціонерові, щойно розпрощався з закоханою парою, перед тим розпитавши дещо. Своїх справжніх намірів не виказав, але й певні деталі прояснив остаточно. Телефоном Шпиг слухати його не захотів, домовився підійти ввечері до Ботанічного саду, коли гімназист гулятиме з собакою. Й відразу, без попередження, заходився вичитувати хлопця.

— Тобі краще взагалі помовчати! — буркнув сищик.

Чому? Ми ж зустрілися для розмови. Чи я маю мовчки слухати ваші нотації, до того ж — зайві.

Нічого собі! Порушує всі угоди, а тепер, бач, ще й дорікає! То сам на згарище пхається, витягуй його звідти! То операцію зриває, підставляється, розкриває себе!

Бульдог знову обурено загарчав. Юрко нахилився, почухав Джентльмена за вухом.

- Тихо, тихо, — сказав йому. - Ми зараз залагодимо.

— Нічого ми не залагодимо! Зв’язався з тобою, чорт мене смикнув!

— А я повторюся, пане Шпиг: аби не моя суботня прогулянка, яку ви мені не дозволили, ми б не знали, хто стоїть за підпалами!

— Стрельцов — сволота й негідник. Тільки нам це нічого конкретного не дає. Павук потрібен. А ти всі нитки обірвав.

То вже інша розмова. Шептало виявився таким собі маленьким, я б сказав — дрібненьким бізнесменом. Значка не губив, а продав. Діана Загорій закохана в однокласника й ховається від ревнивого та сильного конкурента. Тому й озиралася на всіх і все. Значок вона загубила десь за гаражами, і я їй вірю. Едик Баранов, якому я значок віддав, виглядає затюканим.

І, ЯК Я обережно довідався, З ХІМІЄЮ не дуже дружить. На той хімічний гурток, що й Діана, не ходить, хоч це тепер не показник. Тому значок міг загубити, де завгодно.

— До чого ти зараз це кажеш?

— До того, пане Шпиг, що я помилився щонайменше двічі. Але й вам не дав витрачати час на дурню.

— Тобто?

Юрко відчепив ретязь від нашийника, пустив бульдога побігати. Той зник за деревами, під одним примостився, піднявши лапу. Посміхнувшись, гімназист знову повернувся до сищика.

— Навіть якби всі родичі Діани були знаменитими хіміками, вона не Змій, тобто — не Змія. Вчасно зрозуміти це нам обом корисно. З нею — одна помилка. Друга — віддав кучерявому Баранову чужий значок. Тепер нема наживки, на яку наш Вогняний Змій клюне.

Говорячи так, Юрко лукавив. Бо насправді мав і приманку, і готовий план. Лиш тепер не збирався дочасно ділитися задумами з Назаром Шпигом.

— Думаєш, справжній спільник Пожежі побачив твоє оголошення, але відчув нутром небезпеку й зачаївся?

— Саме так, — кивнув Юрко. — Раніше такого не припускав. Зараз — цілком може бути.

— Тобто, знову все спочатку?

— Отож, — погодився гімназист. - Ви порадьте краще, як з Антоном Линевичем бути?

— Хіба нашої з тобою справи це якось стосується?

Навряд. Але хіба не треба нічого робити, коли людину неправдиво звинувачують?

- Треба, - легко погодився Шпиг. - 3 того, що ти мені зараз розповів, роблю висновок: Медвідько в своєму репертуарі. Легко й швидко умовив батьків хлопця все проковтнути в обмін на те, що криміналу нікому не треба. Як кажуть, фірмовий стиль. Тільки...

- Що?

Шпиг за звичкою смикнув себе за вус.

— Ти Линевичу отак просто повірив?

Пане Шпиг, я ніколи нічим незаконним не займався. Проте коли треба щось заховати — я ховаю. Оті наркотики в таблетках, знайдені в Антоновій сумці, лежали, за його словами, майже на виду. В боковій кишеньці, яка до всього ще й не була застебнута.

Гм, — сищик потер підборіддя. — Ну, припустімо, ти правий. Наркотики підкинули. Для чого? Тим паче — у вашій Першій зразковій. Якщо цим займатися серйозно, з упаковки знімають відбитки пальців та порівнюють із такими самими відбитками підозрюваного. Не збіглося — є питання. Ось тільки, Івановичу, не відкидай і того, що теоретично, ось суто в теорії, Линевич мав змогу якось ту упаковку протерти. Хустинкою чи серветкою вологою.

— Якщо був готовий попастися — так, — кивнув гімназист. — Але ніхто не готовий до такого. І про що говорити, коли жодних відбитків ніхто в Антона не брав! Доказів його непричетності не шукали.

— Слухай, мені зараз тільки цього бракувало, — скривився Шпиг. — Тут не знаєш, куди й коли Пожежа запустить свого Вогняного Змія. Старі будинки горять, мов свічки. А ти мені про історію, з якої десятикласник вийшов, відбувшись легким переляком.

— Не таким уже й легким.

— Могло бути й гірше.

— Тому й зам’яли все — бо ніхто гірше не хотів!

— От ти впертий, Івановичу! — сищик тупнув ногою. — Чого від мене хочеш? Не знаю я, хто може наркотики в вашу зразкову гімназію проносити. Раптом там ціла зграя? Хочеш, пообіцяю — щойно розкручу це, спробую твоєму новому знайомому допомогти?

Юрко роздратовано повів плечима.

— Хай хоч так... Аби час не йшов, слід не холонув...

— Наш слід так само холоне, — зауважив Шпиг. — Забудь поки про інше. Маємо зараз один достеменний факт: сліди спільника палія Павука ведуть у ваш зразковий навчальний заклад. Та ще й з цією історією з наркотиками гімназія справді виглядає не аж такою зразковою, але то інша тема. Значка на руках у тебе нема. Кандидатів у підозрювані — теж. Мій висновок, він же порада, — видихни, зроби паузу. Сподіватися слід на те, що свій руйнівний процес палій не зупинить. Тож незабаром так чи інакше проявиться.

— Чекаємо з моря погоди?

Не зовсім, — Шпиг потер потилицю. Я тут активно займаюся міським криміналом. Через свої зв’язки, як розумієш, приватні. Піду довшим, але, гадаю, вірнішим шляхом — таки знайдеться хтось, кому відомий наш Павук. Не роби різких рухів, іноді чекати корисно.

Замість відповіді Юрко свиснув.

Джентльмен нагодився відразу, потерся об хазяйську ногу. Зрозумівши все, бо не вперше, подріботів уперед, додому. Гімназист і сищик рушили за ним, поки йшли — мовчали, не мали один для одного слів.

Біля двору попрощалися — так само мовчки.

Розділ дев’ятнадцятий

Тут гімназист не втрачає надії виманити Павука зі сховку

Тільки Юрко Туряниця чекати не збирався.

Виклав, як завжди перед сном, свій новий план бульдогові. Джентльмен звично пострибав, схвально рикнув — цього схвалення гімназистові вистачило. Аби закріпити ідею остаточно, ще пару годин полазив Інтернетом, і вклався спати вперше за останній час упевнено.

План вийшов простий.

А Юрко вірив у здійсненність саме нескладних задумів. Тому на великій перерві сам знайшов Нещерета. Привітався і, поки головний футболіст гімназії в своїй манері не послав його подалі, запитав:

— Є хвилинка? Треба порадитись.

— Я тебе знаю? — поцікавився Вона, тут же клацнув пальцями. — Стоп, знаю! Ти вчора товкся біля того довгого, Шпали. Дружок твій?

— Ми з одного класу. Тільки Шпала ні до чого.

— Ну, кажи.

Цю розмову Юрко продумав ще перед сном, і протягом дня подумки шліфував її. Тож говорив упевнено, мов цвях забивав:

Це ж твій батько Павло Нещерет? Веде шоу по телевізору про різні там проблеми.

- Країна знає героїв, - підморгнув Вова. - Мене звати Володимир Павлович, угадав.

— Я не дивлюсь, але мої люблять, — зараз Юрко відчайдушно брехав, його батьки останнім часом узагалі перестали дивитися телевізор. А оце недавно мій тато питає, чи не син популярного ведучого з нами вчиться.

— Хіба я з тобою вчуся?

— В одній гімназії, — Юрко свідомо кривив душею, аби Нещерет відчув свою зверхність і став поблажливішим. — Коротше, є одна тема. Мій старий, — він ніколи не називав так свого батька, та знав, що саме на таке Вова поведеться, — хоче просунути одну важливу історію. Щоб говорили. Але сам офіційно, напряму звертатися не може, бо він зацікавлений.

Та ясно. Зацікавлені особи — це погано, — поважно кивнув Вова.

Ну, він шукає неофіційних шляхів, — далі Юрко ступив на тонкий лід. — Є один будинок, старий. Аварійний, можна сказати. Його хочуть знести й побудувати там щось велике, страшне й скляне.

— І що? Так зараз роблять.

- А ще зараз такі будинки горять. Чув?

— Щось там говорили в новинах. Тільки мені яке діло?

— Тобі - жодного. А мій старий боїться, що той будинок теж згорить. Чи просто зруйнують, без різниці. Якось би привернути увагу. Знаєш, сказати щось про важливість збереження історичного обличчя Києва...

Нещерет скинув брови.

— Глянь, а ти красиво стелиш. Я так не вмію.

— То батько мій так каже. Я повторюю, — Юрко далі брехав.

— Хай сам і виступить десь. В Інтернеті напише. В соцмережах.

— Хто його послухає? Один із десятка небайдужих, на чиї слова плювати. Твій старий — авторитет.

— Нічого від нього не залежить.

— Не скажи. Мій каже — треба всюди стукати.

Вова зітхнув. Та з його вигляду Юрко зрозумів — підлестив, потішив самолюбство. Все ж була користь від хибного сліду з Діаною. Аби не стежив за нею й не був викритим, не з’явився б у його полі зору Нещерет. Те, що в них там любовний трикутник — самі розберуться. Але вчора гімназист випадково зіставив журналіста, чиє прізвище на слуху, і капітана їхньої футбольної команди. Менше хвилини знадобилося, аби встановити, хто чий тато і хто кому син.

—   О'кей, поговорю, — кивнув Вова. — Нічого не обіцяю. Його може не зацікавити, своїх тем повно.

—   Та ясно. Але ти все одно підкинь. Ось, я тут дещо видрукував.

У кишені піджака вже був приготований аркуш. Вчора Юрко звів до потрібного мінімуму знайдені в Інтернеті відомості про старий флігель в глибині одного з дворів на вулиці Гоголівській. Там сто років тому жив Архип Проценко. Лікар, який на свій страх та ризик лікував киян, коли місто накрила епідемія грипу, й лікував доволі успішно.

Поки більшовики не розстріляли. За відмову лікувати червоного комісара.

Якщо все вийде, Стрельцов це неодмінно почує. І зрозуміє — коли вже пішло в люди, про будівлю на Гоголівській багато говоритимуть. Гляди й захищати почнуть, берегтимуть. Цього він допустити не може, бо меті його суперечить.

Коли так — повинен прискорити події.

Нацькувати Пожежу на той будинок.

Затягувати не буде. А отже, Вогняний Змій може з’явитися там і поглинути все найближчим часом. Потрібно буде тільки вчасно засісти в засідці.

Розділ двадцятий

Тут гімназист дізнається, що не лише виграв, але й загрався

А все пішло навіть швидше й краще, ніж Юрко собі думав.

Вже ввечері тато зазирнув до нього в кімнату, що не часто траплялося. Побачив, що син не за комп’ютером, а сумлінно читає. Зиркнув на бульдога, який мирно сопів у кутку на своєму килимку. Потім зайшов, причинив за собою двері.

— Ти в мене молоток. Руку на пульсі тримаєш. Угадав.

— Яка рука, який пульс, ти про що? — гімназист відклав книжку.

— Наша розмова. Старі будинки горять. Забув?

— Та ні...

— Ти точно щось знав. Або чуйка в тебе.

— Тату, я тебе не розумію.

— Я сам мало, що розумію, — признався Іван Туряниця, потерши перенісся. — Але того тижня ти цікавився згорілим будинком Яковенка на Златоустівській. Ясно, ти в мене хлопчина не байдужий до таких тем. Аж я загорівся, почав після

нашої розмови ставити потрібні запитання різним дуже важливим персонам. А півгодини тому раз, Нещерет Павло, такий журналіст популярний, з доброго дива накатав блог. Треба, каже, врахувати всі помилки і захистити від знищення історичний будинок. Тут поруч, на Гоголівській вулиці. Я навіть бачив його кілька разів.

Приємний щем охопив Юрка зсередини. Аби лиш батько цього не помітив. Бо він проникливий, здогадається, що синок тут якось замішаний.

— Це якась корисна справа? — запитав обережно.

— Хвиля пішла. І ти її відчув. Можна сказати, передбачив.

— Скажеш таке...

— Ну, мені приємно думати, що мій син небайдужий.

— Я й небайдужий.

— Тому й радію за тебе, — батько підморгнув. — Щоб ти знав, сам по собі той допис Нещерета ще нічого не означає й ні на кого особливо не впливає. Та він — серед лідерів думок, його цитують. Тому блог про потребу рятувати будинок на Гоголівській, у якому жив забутий український герой, уже поширило два десятки людей. І далі буде. Бо з цього до ранку новину зроблять. А там, дивись, і міська влада прочухається. Ще й мер Кличко дасть потрібні розпорядження. Все правильно йде, ось про що кажу.

Юрко кивнув у відповідь, і, поки шукав слова, тато махнув «на добраніч», пішов, щільно причинивши за собою двері. Гімназист же не втримався - миттю ввімкнув комп’ютер, пірнув у Інтернет.

Є!

Працює, все-таки працює! Розрахунок точний, батько Вовн Нещерета чомусь послухав сина. Зважив усе, зрозумів — можна виїхати на хвилі, якщо вчасно осідлати. Хай він марнославний, може, й не вірить у те, що сам пише. Проте зараз Юрка це переймало найменше.

Вранці у школі перетнувся з Вовою, подякував. Той поблажливо відмахнувся, даючи зрозуміти: коли справа хороша, він ще й не таке може. Говорити їм більше не було про що, тож Юрко змусив себе повернутися до навчання. Нехай пружина мишоловки накрутиться ще тугіше. Він уже зробив, що міг, тільки невеличкий штрих лишився.

Але гімназист уявити не міг, наскільки сильно хитнув маятник.

Уже перед останнім уроком, викладаючи на парту підручник з історії, раптом побачив у сумці складений учетверо папірець. Коли виходив на перерву лише десять хвилин тому, його там не було. Сумку теж закривав на замок — він завжди так робив.

— О, знайшов? - почулося позаду. - То я засунув.

Це запитав Коля Моховий - так говорив, ніби нічого не сталося.

— Ти? Звідки взяв?

— Отут валялося, - сусіда по парті показав пальцем під ноги. — Бач, написано — для Туряниці.

Покрутив Юрко аркуш. Справді, його прізвище було виведено з одного боку великими друкованими літерами. Він уже бачив таке, коли отримував погрози від Чорної Руки. Навмисне покручені букви, спеціально спотворений почерк.

— Ти в мою сумку поліз, — буркнув.

— Звиняйте, дядьку, — Моховий блазнювато розвів руками. — Думав, важливе щось впало. Ще наступить хто чи потягне. Не бійся, нічого я в тебе не вкрав.

Ну тебе, — тут Юркові справді стало соромно. — Дякую, що потурбувався. Просто погодься: отак приходиш із перерви — а в твоїх речах порпалися.

Та не порпався я! — спалахнув Коля. — І не читав, що то таке. Я чужих листів не читаю! Записок теж!

На них почали озиратися, і Юрко примирливо простягнув руку:

— Слухай, правда, давай уже мир. Ти допоміг, справжній друг.

Глянувши спідлоба, Коля, який не вмів довго тримати зло, легенько плеснув товариша по розкритій долоні своєю п’ятірнею.

— Хоч важливе щось?

— Не знаю.

Повернувшись до Мохового боком, Юрко розгорнув аркуш.

Такі самі друковані літери. Олівцем виписані, сірим.

«ДІМ. ГОГОЛІВСЬКА. НІЧ. СЬОГОДНІ. ДОГРАВСЯ»

Запашіли щоки. Ковзнувши на Колю й перехопивши його цікавий погляд, Юрко демонстративно акуратно склав послання. Провів по зігнутих краях, заховав папірець у кишеню.

— Дівчатка бавляться, — пояснив коротко.

— А, вони то вміють! — Моховий кивнув із розумінням. — Мені теж підкидали різні цидулки. То граються так. Шпалі взагалі написали: ти, мовляв, подобаєшся Ольці з паралельного класу. Він весь такий важний зробився. Пішов до неї, а вона обламала. Потім обоє шукали, кому б тирки за це дати. Фіг там знайшли.

Я не ведуся на таке, - процідив Юрко.

Тут зайшла історичка, й на цьому вони тему вичерпали.

Все одно урок минув, мов у тумані. Хоча зазвичай такий предмет як історія Юрка цікавив, іноді навіть дуже сильно, з усієї сили робив вигляд, що слухає вчительку. Та в голові роїлося зовсім інше.

Той, кого він прозвав Змієм — тут, у гімназії.

Не просто тут — він уже якимось чином вирахував Юрка. Зрозумів його інтерес. Тому й пише: догрався. Про що говорити: записку-поперед- ження підкинули саме йому. Не знати, як занесли в його клас. Навіть написана вона, аби тільки він зрозумів її зміст.

Прикро визнавати, та Назар Захарович Шпиг виявився правим на сто, ні — навіть на всі двісті відсотків. Просив без самодіяльності. Мало не заклинав не висовуватися, лягти на дно, сидіти тихо. Але гімназист не послухався. Ось тепер має — ніби правильно чинив, розбурхав невидимого ворога, змусив його діяти активніше.

І тим самим виказав себе остаточно.

Одного не зрозумів лише: цією запискою йому погрожують чи все ж попереджають, вказують місце наступного підпалу.

Доведеться зізнаватися сишику.

Каятися.

Хоча...

Коли продзвенів останній на сьогодні дзвоник і всі з гамором почали збиратися додому, Юрко трохи заспокоївся. Йому вдалося знайти вихід. Доведеться знову викручуватися. Проте не всякий бреше, хто іншому не всю правду каже.

Певну правду краще дійсно не знати.

Розділ двадцять перший

Тут пан Шпиг погоджується потрапити в пастку

- Так руки чухаються по шиї тобі надавати.

— Чого ж від вас ще чекати!

— Глянь, ще й огризається!

Шпиг чекав, як домовилися телефоном, біля входу в Ботанічний сад. Прочитав підкинуте послання, вислухав Юркову чи то доповідь, чи, радше, сповідь. Чим довше гімназист говорив, тим більше сищик похмурнів.

— А чого ви! Я ж усе за вас зробив!

— Чорта лисого! Наробив, мов кіт на глині!

Зате ми знаємо, де й коли знову з’явиться Павук!

— Цить! — гримнув Назар Шпиг, нервово сіпнувши себе за вус. — Нічого ми не знаємо напевне! Тільки те, що ти засвітив усе можливе й неможливе! Це, — він потрусив запискою перед Юрковим носом, — може бути звичайною провокацією. Ти головою думай.

— Чим я, по-вашому, все це придумав?

— Іншим місцем, — буркнув сищик.

— Тут ви вже неправду кажете. Зло бере, що не ви до всього додумалися.

Шпиг зміряв Юрка поглядом. Хоч він був невисоким, та все одно поки дозволяв собі дивитися на хлопця з висоти власного зросту.

— Зараз слухай і думай, — заговорив неквапом. — Ми далі не знаємо, хто з вашої гімназії є спільником Павука. Головне — не розуміємо, чому. Зате точно відомо: Павук виконує накази Стрельцова. Той платить гроші. А Стрельцов, нагадаю, тебе впізнав та розкусив. І, що дуже важливо, він не дурний. Легко пов’язав тебе зі мною. Як саме ти підставився зараз, чому записку підкинули саме тобі й до того ж написали — догрався, — хіба чорти знають. Але май на увазі: за всім стоїть Стрельцов. І він давно хоче дістатися до мене.

— Хочете сказати — записка й попередження можуть бути пасткою? Саме для вас?

— Не лише, — зітхнув сищик. — Найгірше, я в цю пастку все одно полізу. Бо мене, Івановичу, все дуже дивує.

— Тобто?

— Оте слово. Догрався. Тебе ніби попереджають — поліз не в свою справу, заробив проблем. І водночас вказують час та місце, куди з’явиться Павук. Аби не те попередження, я б інакше розцінив. Більше на пастку схоже. Вжив би заходів. А так... Ніби заманюють і водночас попереджають: ми, мовляв, усе про тебе знаємо. Тому не ходи нікуди, сиди вдома. Згоден?

Юрко почухав потилицю.

- Не думав над цим, пане Шпиг. Воно справді отак виглядає. Двояко.

— Дволико, я б сказав. Ніби той Змій грає водночас і проти нас, і на нашому боці. Розібратися треба.

— Щось думаєте робити?

— Попереджений — значить озброєний, — настрій у сищика поволі поліпшувався. — Я прогуляюся на Гоголівську сьогодні вночі. Побачимо, хто що кому приготував. І якщо не там спалахне — значить зі мною серйозно граються.

— З нами, — поправив гімназист машинально.

Ну, з нами, — визнав Шпиг. — Якщо нічого там не буде і я даремно промерзну, теж стане ясно: надурили, тільки гра інакша. Тонша, я б сказав. А ось якщо туди з’явиться наш палій без особливих прикмет, тоді я тебе вітаю, Івановичу. Бо означатиме це не що інше, як згода Змія з гімназії грати на нашому боці. Чому так — потім розберемося. Поки головне — інформацію реалізувати.

— Тобто?

Не втримався відставний міліціонер — дав гімназистові легенького щигля. Той не встиг забрати голову. Зовсім не боляче, але все одно образився.

— Вам робити нічого? Слабшого знайшли?

— Не дмися, — прогудів сищик. — То в нас, у розшуку, та й загалом у поліції, так говорять. Професійний жаргон, якщо хочеш.

— Реалізовуйте, — зітхнув Юрко.

— Кажу ж — доведеться. Інакше далі не просунемося. Зараз перед нами, як у тій казці, три стежини. Праворуч підеш — коня втратиш. Ліворуч — сам загинеш. А прямо — хтозна, може, й знайдеш, що треба.

Поговорили ще трохи й розійшлися.

Але казками Юрка Туряницю вже не нагодуєш.

Ще до розмови зі Шпигом мав готовий план, про який не збирався говорити сищику. Все одно не дозволить, не прийме, ще й нашкодить. Чудово знав, як той реагуватиме на записку. Тому прикинувся, що нарешті послухався, визнав усі помилки й відійшов убік, давши старшому простір для дій.

Насправді гімназист не збирався йому заважати. Тим паче — втручатися, крутитися під ногами тощо. Він лише вирішив теж пробратися на Гоголівську сьогодні вночі. Заховатися неподалік і на власні очі побачити, що ж там буде від-буватися. Навіть якщо правильною виявиться версія - нічого не буде, - Юрко теж мав знати.

Та все-таки його штовхав у нічну подорож інший намір.

Зрозумів це, коли Назар Шпиг припустив ймовірну пастку. Саме на нього, не на гімназиста. Дотепер в Юркову голову нічого подібного не приходило. Та зараз чітко і ясно зрозумів: а правда! Коли вже йде така велика й давня гра, вороги можуть використати його, аби заманити в мишоловку сищика.

Юрко сказав собі: має бути поруч.

Ніхто, навіть Шпиг, не запідозрить, що гімназист вибереться серед ночі. Не дарма ж його назвали таємною зброєю. Вгледить небезпеку — завжди зможе подати сигнал, гукнути на допомогу, зарадити чимось.

Але для того треба зробити те, чого не робив ніколи досі, — вночі втекти з дому, аби ніхто не почув.

І повернутися назад так само непомітно.

Розділ двадцять другий

Тут гімназист таємно тікає з дому й опиняється в скрутному становищі

Сон не йшов.

За інших обставин Юрко б цим переймався. Та зараз радів, бо ламав собі голову, як прокинутися вчасно, не накручуючи будильника на телефоні. Щоправда, до останнього не знав, коли це — вчасно. Помізкував, додумався: після півночі, не раніше. Багато читав і навіть чув про те, що всі злочинні задуми лиходії воліють втілювати, коли все довкола міцно снить. Доведено й не раз: припадає цей час десь від третьої до четвертої години ночі.

Гімназист запланував свій таємний похід після першої.

Вперше в житті Юрко вклався спати вдягненим: джинси, шкарпетки, светр. Трохи пригрівся під ковдрою, бо опалення в Києві в кінці жовтня ще й не думали вмикати. Не вважав себе мерзляком, та все ж тепло розслабило, огорнуло й трохи приспало. Напруга змушувала раз по раз здригатися, виринати з дрімоти, дивитися на годинник й знову занурюватися в тривожний хисткий сон.

Нарешті час настав.

Відкинувши ковдру, Юрко тихенько спустив ноги з ліжка.

Першою перешкодою був, як не дивно, Джентльмен. Бульдог любив поспати, але завжди прокидався від найменшого поруху. Потім, щоправда, засинав знову, переконавшись, що все добре й ніхто нікому нічим не загрожує. Та саме зараз гімназист не хотів, аби пес побачив його. Неодмінно подибає слідом, подумає — гуляти. Доведеться переконувати собаку лишатися, це забере час і, що гірше, розбуркає батьків.

Ніколи власна маленька кімната не видавалася Юркові такою довжелезною.

Перетворився на тінь, рухався не півкроками — навіть чвертькроками. Двері могли рипнути в найменш слушний момент. Стиснувши ручку й тягнучи її на себе, затамував подих. Сіпнув обережно, мовби брав тендітну крихку посудину з тонкого вразливого кришталю.

Обійшлося.

Сам собі не повірив, прослизнувши у щілину, яку утворив, не прочиняючи двері до кінця. Ковзнув тихим вужем, так само легенько потягнув на себе, тепер щільно зачиняючи. Щойно вдалося — видихнув полегшено й так голосно, що перелякався й навіть присів: ну, як хтось із батьків зараз сполохнеться.

У помешканні панували сон і тиша.

Далі гімназист мусив навпомацки взуватися. Черевики приготував ще з вечора, прилаштував окремо. Щоб не підсвічувати, вмостився на підлозі, притулився до стіни спиною. Зашнурував, міцно затягнув. Нечутно, вгору по стінці, підвівся. Випростався, знайшов куртку на вішаку. Вдягнув, натягнув шапку. Мобільник поклав у кишеню.

Лишилися вхідні двері.

Подвійні.

Обидві половинки зачинені.

Повертаючи ключ у замку внутрішніх дверей, готувався до гіршого — зараз як клацне! Вибух гримне, не інакше. Ні більше, ні менше. Схопляться тато з мамою, вибіжать зі спальні. їх ночує Джентльмен, скочить, дряпатиме двері. Ввімкне тато світло й побачить одягненого сина. Що йому скажеш — ходив уві сні? Як це називається... сомнамбула, о...

Звук видався дуже тихим.

Прочинивши ці двері, Юрко тихцем ступив у невеличкий отвір між ними й зовнішніми. Втягнув живіт, став туди, зачинившись й опинившись

У вузькому тісному просторі. Зате тепер зсередини його вже ніхто не міг почути.

Намацав борідкою ключа замкову шпарину.

Встромив усередину.

Повернув. Раз. Другий. Третій.

Швиденько, мовби за ним гналися, виринув із квартири на сходовий майданчик. Зачинив двері ззовні, на один оберт. Збирався ж повернутися за кілька годин. Зайде так тихо, як вибрався. Ніхто й не помітить нічого, та не лишати ж помешкання незамкненим.

Не зійшов — збіг, злетів, скотився колобком.

Натиснув потрібну кнопку. Ступив з під’їзду на жовтневий холод нічного міста.

Все.

Він це зробив.

До місця ймовірної пригоди від його будинку на вулиці Петлюри пішки йти хвилин тридцять.

Але Юрко біг порожнім, сонним, вологим від прикрого осіннього дощу Києвом. Щільніше загорнув куртку, махав руками в такт, наче веслував. Коли на розі почув шум мотору, притулився до стіни, пропустивши й провівши поглядом патрульну машину. Переходом не пішов, аби час не витрачати. Гайнув через бульвар, паркани дорогою подолав зі спритністю, що здивувала о їхнього фізкультурника. Далі домчав до цирку, зупинився, захекавшись. Вгору посунув уже не так швидко, підтюпцем. А на підході до вулиці Гоголівської взагалі стишив ходу.

Нічну тишу втомленого міста порушували хіба віддалені звуки поодиноких автівок. Одна з них, зі світляком таксі на даху, промайнула повз. Знову видихнувши, Юрко завернув у потрібний двір, занурився в густу темряву.

Покинутий будинок маячив у глибині двору похмурою примарою. На підступах уже не було де заховатися, крім хіба великого сміттєвого бака. Гімназист пригнувся, подріботів туди. Присів, намагаючись не зважати на неприємні запахи, які не міг перебити протяг. Завмер, нашорошивши вуха.

І майже відразу, п’яти хвилин не минуло, почув крик.

Линуло точно зсередини будинку. Крикнули, не ховаючись, не боячись, що сторонні почують. Юркові здалося — то від болю. Більше не повторилося. Гімназист закусив губу й стиснув кулаки. Зараз мав вирішити, задкувати й вибратися звідси в безпечніше місце, викликати поліцію й завбачливо втекти — чи все-таки перевірити, що там відбувається, аби правильно оцінити обстановку. Вибрав останнє, порахував до десяти. Потім — ще до десяти.

Перехрестився.

Пішов.

Вхідні двері, схоже, зовсім недавно були забиті дошкою. Тепер відчинені. Юрко обережно застромив усередину голову й плечі. Ледь стримався, аби не гукнути. Та страх виказати себе переважив. Замість того, протиснувся, вже не соромлячись дрижаків у колінах.

Ступив крок уперед.

Ще один. Ще.

Надто пізно почув рух позаду.

Якби вчасно — все одно б не встиг.

Хтось вищий та сильніший за нього навалився, перетиснув горло. Юрко захрипів, заборсався в лещатах обіймів. Замахав руками, мов навіжений, намагаючись не так ударити нападника, як вирватися. Не вийшло: стиснули ще міцніше — перед очима забігали веселкові цяточки.

А потім гімназист незчувся, як утратив свідомість.

Розділ двадцять третій

Тут будуть Павук, Вогняний Змій і безвихідь

Скільки часу пройшло — не знав.

Може — десять хвилин. Може — тридцять. Та коли свідомість знову повернулася, Юрко Туряниця отямився в приміщенні, просякнутому вологістю й характерними запахами мотлоху. Він лежав на підлозі, лицем догори. Рот і заведені назад руки міцно стягували широкі смуги будівельного скотчу — гімназист бачив такі кадри в кіно. Але зараз усе було в реальності. Хтось порався внизу, біля його ніг, обмотуючи липкою стрічкою ще й кісточки.

— А, очухався, — почув Юрко голос. — Ма’ть, думав, що це все тобі іграшки? Супергерой ти недороблений. Чи як там у дурнуватих казочках — обраний хлопчик зі шрамом па пиці?

Замість відповіді в гімназиста вийшло глухе мукання.

— Шо-шо? — блазнювато перепитав Павук, бо хто ж інший міг тут бути. — Тебе відпустити? Ти поліцію покличеш, а я здамся? Туди глянь!

Юрко не встиг нічого зрозуміти, як Павук пересунувся до його голови, став навколішки, стиснув пальцями в рукавичках ліве вухо. Сильно потягнув, повертаючи шию лежачого вправо. Очі ще не встигли звикнути до темряви, та палій уже засвітив ліхтарик. Промінь ковзнув, висвічуючи брудні стіни зі зморшками старих шпалер. Зробив півколо, вхопив щось на підлозі, трохи далі від Юрка.

Не щось — когось.

Назар Шпиг, теж із заклеєним ротом і стягнутими за спиною руками, лежав на боку, обличчям до гімназиста. Очі заплющені, тіло нерухоме. Пустивши Юрка й рвучко випроставшись, Павук ступив до сищика.

— А він, по ходу, колись професіоналом вважався. Тепер, бач, стратив. Нема практики. Порожняк жене. Та й думає, мабуть, що кругом усі дурніші за нього. Важко хіба було втяти, що тут па нього чекатимуть? Зайшов просто так, наче до себе в хату. Тільки я йому дякую. Знаєш, за що?

Юрко знову пробелькотів щось із закритим ротом. Павук гмикнув, копнув лежачого носаком, повернувся до другої жертви. Світло ліхтарика зараз дозволяло розгледіти лице палія, хай навіть тьмяно. Але Павук закрив його чорною маскою-балаклавою, лиш очі блимали з круглих прорізів.

- Я ж довго думав, що б іще підпалити. Вибір ніби великий. Та цікавлять же халабуди, які мають значення, а не просто аварійні. А ви мені підказали. Цс ж твоя ідея? З отією всякою писаниною в Інтернеті, правда?

Навіть зараз, у найкритичніший за все його недовге життя момент, Юрків мозок не переставав працювати.

Ваша ідея.

Чорт забирай, як сказав би Шпиг, аби міг розкрити рота. Задачка з одним невідомим. Нікому не казав Юрко про свій задум. Навіть сищику. Нікому, окрім...

— Так! — грубо вигукнув Павук, тупнувши ногою. — Всі ваші ходи в мене записані! Хіба крім того, що тебе, щеня, раптом здуру сюди принесе. Для чого поперся? Не довіряєш старшому товаришеві? А, яка різниця! — палій махнув рукою. — Знаєш, я не хотів братися за цей будинок саме сьогодні. Та коли раптом випливло, що ви всі такі з себе мудрі й хочете мене виманити, мов тигра на козлика... Розумієш? Юрко розумів, навіть мугикнув, та палія вже понесло. — Коли в джунглях ловлять тигра, мисливці прив’язують козла до дерева на відкритій галявині. Воно мекає, ме-ме, - він блазнювато перекривив тварину. - Дурний тигр виходить просто під постріл. Мене так вирішили злапати? За кого маєте мене: за цапа чи за тигра? Та порожняк ви прогнали! Бо я ж прийшов. І це ви двоє змусили мене пустити сюди Вогняного Змія тут і тепер! Згорів би твій друг, сліду б не лишилося. Сам винен, шмаркачу. Доведеться вам удвох горіти. Не відпущу ж я тебе. Чи хочеш?

Юркові перехопило подих. Павук ступив ближче, присів, легенько потріпав за щоку.

А я можу. Витягну тебе звідси. Посаджу отак у дворі. Ти будеш дивитися, як палає дім і твій дружок у ньому. Таким тебе знайдуть пожежні. Придумав, що поясниш їм? А мамці своїй, таткові? Як тобі краще — згоріти разом зі Шпигом чи жити далі з тим, що він палав у тебе на очах?

Юрко витріщив очі, вже не ховаючи переляку.

Павук випростався.

Нащо тобі проблеми, шмаркачу... По ходу, краще тобі все ж згоріти. За праве, як ви кажете, діло. Дивись! Ось він, мій Вогняний Змій, змійка золотая!

Ступив назад і тепер стояв біля виходу з приміщення, де вони, як встиг розгледіти гімназист, лежали; палій урочисто витягнув щось довгасте з кишені. Стиснув кінець ліхтарика зубами. Провів якісь обережні маніпуляції. Потім заховав незрозумілий предмет назад, знову взяв ліхтарика, тепер уже — лівою рукою. Правицю виставив, показуючи безпорадному Юркові щось невеличке.

— Не віриш? Зараз усе побачиш і відчуєш! Як змерз — зігрієшся! Н-на!

Кинув не сильно — жбурнув, аби долетіло далі. Може, не в те місце мітив. Та Юрко почув тихий брязкіт перед собою, наче лопнула гумова кулька, проткнута голкою бешкетника.

І враз на його очах підлога спалахнула.

Невеликим полум’ям — легенький, зовні благенький жовтогарячий вогник розквітнув ранньою квіткою. Відразу спритно побіг уперед, звивався, повз змією, з кожним порухом набираючи силу. За коротку мить Юрко відчув жар, що наближався до його ніг.

— Загасити неможливо. Не старайся. Тим Вогняний Змій цінний — не знищити. Безсмертний. Бувайте, хитруни.

Прощання вийшло буденним.

Так, мовби старий приятель пішов у справах і лише махнув «до побачення».

Схоже, Павука зовсім не переймало, що він залишив у покинутому будинку в центральній частині Києва двох людей. Чоловіка і хлопчика. Один непритомний, другий - при пам’яті, але дуже наляканий.

Палій прирік їх на смерть, ніби робив так щодня.

Розділ двадцять четвертий

Тут будуть несподіваний порятунок і нові загадки

Вогняна змія невблаганно насувалася.

Убивчий жар уже лизнув підошви черевиків, і Юрко сіпнувся, перелізаючи вбік зі шляху вогню. Потім, звиваючись і допомагаючи собі скрученими руками, мов важелем, відкотився ще далі. Вогняна стежка розрізала помешкання навпіл, відділивши гімназиста від сищика. Полум’я стрімко розгоралося.

Спроба розірвати пута провалилася. Юрко не мав стільки сил, аби впоратися з туго замотаною стрічкою міцного скотчу. Навіть кричати не міг, і єдине, що лишалося, — мукати й незграбно молотити каблуками по підлозі. Аж раптом убивчу, приправлену вогнем тишу порожнього будинку, оживив ще один звук таке саме мугикання.

Це Назар Шпиг очуняв і теж звивався на підлозі.

Вогонь уже досить чітко освітив все довкола, і гімназист міг бачити обличчя сищика. Той теж запримітив його, заворочався ще швидше. Мав би змогу — ревонув ведмедем. Та чоловік із хлопчиком були в однаково безнадійному становищі.

Гарячі язики тим часом лизькали більше, далі й ширше. Безжальне полум’я вже охопило стіни, сунуло до стелі. Ставало чимдалі, тим жаркіше. Саме це несподівано охолодило Юркову голову. Завмерши на мить і втупившись очима у полум’я, він зрозумів, на що здатен у цій ситуації.

Не до кінця зваживши наслідки, керуючись лише шаленим бажанням вижити й витягуючи з пам’яті все колись прочитане та побачене в пригодницьких книгах й фільмах, він так спритно, як міг, розкрутився довкола власної осі. Ще кілька рухів — і ось скручені зап’ястки вже ковзнули по вогняній смузі.

Пекучий біль охопив не відразу. Якоїсь миті Юрко навіть подумав — не так уже й страшно пхати руки у вогонь. Та коли запекло — навіть кричати як слід не зміг, липкі смуги тримали міцно. Але божевільний розрахунок виправдав себе. Уявляючи собі силу цього вогню, Юрко припустив: стрічка розплавиться швидше, ніж обпече руки.

Ривком відкотився назад, у поки що безпечне місце.

І в русі спробував смикнути обома руками ще раз.

Є!

Підпалений скотч уже тлів разом з одягом. На щастя, вогонь не встиг зачепити рукави. Труснувши кистями, Юрко негайно схопив краї стрічки, яка закривала рота, за обидва кінці, ривком зірвав, заволав — довкола губ заболіло навіть більше. Ще не зовсім отямившись, діючи машинально, на куражі, гімназист подмухав на руки, навіть спробував плюнути. Слини не вичавив, у роті було сухо.

Побачивши, що Шпиг завмер, оточений вогняним колом, й уважно стежить за його рухами, Юрко хрипко вигукнув:

— Зараз! Я зараз! — потому заходився здирати пальцями скотч із ніг.

Ех, ножика б якого... Чи знову припалити... Ні, більше гратися з вогнем Юрко Туряниця не хотів.

Шпиг вкотре заворочався, марно намагаючись щось кричати.

Пута погано піддавалися, рукам гімназиста бракувало справжньої сили.

Аж раптом радше відчув, ніж побачив — в охопленій вогнем кімнаті вони з сищиком не самі. Тінь ступила у дверний отвір, завмерла, відразу набувши ознак людської постаті. Це Пожежа повернувся, аби переконатися, що його жертви точно не виберуться звідси живими. Іншого Юрко зараз не припускав, заволав, розуміючи: навряд налякає ворога, тим паче - прожене:

— Назад! Назад! Уб’ю!

Постать посунула вперед, обходячи вогняні смуга, рухалася до безпорадного Шпига. На ходу рука ковзнула в кишеню куртки, виринула. Зараз світла вистачало, аби Юрко побачив лезо, що вистрибнуло зі стиснутого кулака.

— Ні! — загорлав, відразу закашлявшись. — Ні! Ні! Ні!

Але враз просто на його переляканих очах почали коїтися дуже дивні речі.

Наблизившись до сищика, який звивався вужем, чоловік присів, потім — став на одне коліно, двома сильними рухами розтяв пута на ногах Шпига. Той відразу спробував хвицнути. Чоловік легко ухилився, за тим штовхнув сищика в бік, змушуючи розвернутися. Він підкорився, і за мить руки теж були звільнені.

Це не Пожежа!

Юрко завмер, тепер уже остаточно в цьому переконуючись. Несподіваний рятівник має менший зріст і трохи вужчі плечі. Лице закривала не балаклава, а чорна хустка з зображенням черепа. Краї чорної шапочки сягали очей.

— Ти хто? — гукнув гімназист.

Рятівник не зважав на нього. Кинув ніж на підлогу перед Шпигом, розвернувся й швидко, великими стрибками побіг геть. Сищик тим часом устиг підвестися, втримався на ногах, потім підхопив ножика. Оббіг вогняний струмочок, дістався Юрка, спритно завершив те, чого той не міг зробити сам — перерізав липкі міцні кайданки. Згріб за карк, поволік до виходу.

Коли вибігали, безжальний вогонь уже щільно охопив стіни й лизькав стелю.

Там, де лежали вони, теж запалало.

Оговталися в сусідньому дворі.

— Якого чорта! — хрипко видихнув Шпиг, замахнувшись для удару.

Вдарив би по шиї, аби Юрко вчасно не пірнув під руку, потому відскочив на безпечну відстань.

— Ми так не домовлялися!

— Я з тобою, Івановичу, взагалі ні про що не домовлявся! Ну, точно не про те, що ти втечеш з дому серед ночі, аби тебе спалили живцем!

— Вас теж могли спалити!

— Це вже моя справа!

— Ні! Наша спільна!

Відставний міліціонер перевів подих, помовчав, поволі заспокоюючись.

- Хто б він не був, Павук чи як там ще себе назве, прорахував він тебе.

— Але я його в очі не бачив!

— З ким говорив?

— Так, Вова Нещерет! Я вже подумав про це! Йому ідею підкинув! А в Павука спільник же в нашій гімназії!

— Ось тепер ми з тобою його знаємо.

— У Вови значок є! Завжди був! Я сам бачив!

— Чорт із ним, зі значком! Про це окремо подумаю.

— А записка? Мені ж її хтось підкинув! Вова, гордість гімназійного футболу? Ясно, що такий поза підозрою. Але виходить. Нещерет попередив, що я догрався? Як це розуміти — я мав повестися на таке, прийти сюди вночі? Чи навпаки — злякатися, заховатися вдома, ще й вас застерегти?

Шпиг замислено смикнув себе за вус.

Нас щойно хтось врятував. Нова загадка, — сказав уже не так голосно. — Мене підстерегли, вдарили по голові — тут моя провина. Не доглядів, втрачаю хватку. Міг би згоріти, ось і кара зате, що розслабився. З тобою, Івановичу, трохи складніше. Тут Павук чекав на мене — але навряд на тебе. Ти впав, як сніг на голову. Вирішив знищити нас обох відразу, і за не він мені ще відповість, — сищик стиснув кулаки. — Та давай спочатку, напарнику. Якби ти не прийшов, лишився б жити. Полював Павук на мене, а не на тебе. Чи знає про те Стрельцов, не важливо зараз. Думаю, він би подякував. Ну, скажімо так, точно б не плакав за мною. Згоден?

— Згоден.

— Питання номер один. Ти б дізнався, що я згорів разом з будинком. Що б робив? Пішов би в поліцію? Думаєш, тебе б хтось послухав? Забагато доведеться пояснювати. Хіба Олесь Добрянський зі своїми волонтерами тебе послухав. Один чорт, результат нульовий.

— Печально.

— Факт сумний, проте — факт, — кивнув Шпиг. — Отже, ти для Павука цілком безпечний. Він тебе використав, щоб дістати мене. Я б усе одно припхався сюди після такого попередження.

— Але ж він збирався й мене разом з вами поховати!

— Ха! Як ти собі уявляєш: тебе вижене — а мене спалить живцем? Ти свідок, Івановичу. Але всі ці нюанси — лише перша частина. Бо питання номер два: хто нас із тобою сьогодні витяг з того світу? Не випадково ж рятівник з’явився.

— Тут я теж згоден.

— І оді ось про що ще поміркуй. Цей невідомий знав, що тут буде відбуватися, - сищик кивнув на спалахи вогню, що вже були помітні з того місця, де вони стояли. - І для чогось прийшов сюди серед ночі. Переконатися, що Павук випустить свого Вогняного Змія? Завадити йому? Врятувати мене? В такому разі, мав би знати наперед, що сюди прийду я. Голова пухне, - Шпиг торкнувся потилиці. — Ґулю набили, довбешка без того болить, чорт забирай.

— Можу хіба припустити — за Пожежею теж хтось стежить, — невпевнено мовив Юрко.

— Хто? Для чого? А! — сищик відмахнувся. — Слухай, зараз я точно знаю лише одне. Нам із тобою тут лишатися не можна. Люди вже побачили пожежу, ще трохи — нагрянуть пожежні й поліція. Мене тут виявлять — хай собі, хоча так само доведеться багато пояснювати, ще й не повірять. Тобі треба тікати. Думав, як додому повернешся?

— Та планував... Тихенько, як вийшов. Куртка тхне, — Шпиг повів носом.

Не аж так. Дощик сіє. Поки добіжу — провітриться.

— Коли так — часу не гай. Жени!

Здалеку долинула сирена.

Крутнувся Юрко на п’ятах. Рвонув із місця, зник у ночі. Назад не озирався, закружляв вулицями й дворами. Біг упевнено й зловив себе на тому, що ніколи раніше так швидко не мчав. Стишив лише біля підземного переходу. Зупинився, набрав більше повітря в груди, немов збирався з містка на глибину пірнати.

До свого будинку дістався вже спокійним кроком.

Ковзнув у під’їзд, як вийшов.

У квартиру прослизнув так само тихо.

Тут усі спали, мовби й не сталося нічого.

Наче годину тому один із мешканців не був на волосину від смерті.

Щільно зачинившись у ванній, Юрко ввімкнув світло, зняв куртку. Уважно роздивився. Лише в одному місці помітив припалене, і то — легенько, не критично. Дивним чином удалося не лишити слідів. Руки тропіки припекло, але так само не дуже, обійшлося. Потягнув носом. Знову пощастило: запах вивітрився, бо в диму та біля вогню гімназист був не довго. Згадалося раптом, як пахнула татова куртка, в якій він ходив на Майдан...

Його — не так.

Обійшлося. Нехай Павук правий. Юрко справді спровокував його, прискорив події. Але ж хіба

не цього він хотів? Прикро, черговий дім згорів, хоча не мусив. Проте порівняно з тим, що могло статися...

Бррр!

Пересмикнуло Юрка. Прикрий морозець пробіг по всьому тілу.

Коли вже тихцем пробрався до себе в кімнату, навів будильник й вмостився, думав — не прийде сон після пережитого. Помилився: заснув, щойно торкнувся головою подушки.

Розділ двадцять п'ятий

Тут гімназист, розуміє — краще б він згорів разом зі старим будинком

Лише години три мав для сну.

Прокинувся — мовби виринув на поверхню, пірнувши перед тим у басейн з п’ятиметрової вишки. Труснув головою, не розуміючи, що розбудило. Будильник мовчав, та коли Юрко взяв телефон — відразу запікало, він аж здригнувся від несподіванки. Поруч вітально гавкнув Джентльмен, лапи вперлися в край ліжка. Спустивши ноги, Юрко сів, ще зачумлений, та довго не засиджувався. Адже нічого не сталося, мусить поводитись, як звичайно. Тож потріпав бульдога за карк, запхав ноги в капці й посунув у вапну.

Відразу почув — тато бушує.

— Це вже всі межі переходить! Ніби навмисне!

— Іване, та заспокойся вже!

— Ні, Раїсо Лук’янівно! Отепер я вже точно не заспокоюся! І вони в мене тепер спокою не матимуть! Я їм покажу!

Підозрюючи, в чому річ, Юрко зазирнув на кухню. Побачив маму, яка вклякла між татом і кухонним телевізором, ніби захищаючи техніку від чоловіка. Іван Туряниця емоційно вимахував руками, одну з яких стиснув у кулак. Ковзнувши поглядом по екрану, Юрко вгледів завершення повинного репортажу про нічну пожежу, яку вчора бачив на власні очі і яку сам же спровокував.

— О! — батько тицьнув на сина пальцем. - Навіть дитина не байдужа! Мій син щось відчував, переймається! А поліція і мерія... Ні, я так не залишу! Я до самого Кличка дійду!

— Що таке, тату? — Юрко зробив круглі очі.

— Поки ми спали, сину, ті падлюки пустили чергового червоного півня!

Вогняного Змія, подумки виправив гімназист, а вголос вигукнув:

— Та ти що! Ще один старий будинок спалили? Так попереджали ж відомі люди! Весь Інтернету перепостах! Цілий Фейсбук!

Як бачиш, не працює, — розвів руками тато. — Нічого, сьогодні я витрачу на це свій час. Хочеш зробити добре — зроби сам. У мене є до кого піти! Я знаю, в які двері стукати!

Юрко мудро відступив до ванної кімнати і вмивався холодною водою трохи довше, ніж завжди. Купаючи в ній обличчя, змиваючи залишки нічної пригоди, остаточно прийшов до тями. Коли привів себе в порядок, вдягнувся й повернувся на кухню снідати, тато вже трохи заспокоївся, стояв біля вікна з кавою у руках і говорив з кимось телефоном, домовляючись про зустріч у мерії.

Сподіваючись, що після цього нарешті справа не піде самопливом, й нічна жертва бодай буде не марною, Юрко підхопив рюкзак й встиг вийти з дому раніше за інших. Це дозволило взяти куртку з шафи, поки батьки ще товклися на кухні. Хоч вона майже не віддавала димом, усе одно не хотілося, аби відчулося навіть оте майже. Гімназист сподівався: поки дійде до метро й потім повернеться назад, та ще й поки куртка повисить серед чужого одягу в гардеробі, навіть дрібка підступного запаху остаточно зникне.

Перечитавши багато детективів, самому можна навчитися замітати сліди. Навіть якщо не скоїв жодного злочину.

Сьогоднішній день не обіцяв нічого складного. Остання п’ятниця жовтня, кінець першої чверті. З понеділка — тиждень канікул. З одного боку, це добре. Проте з іншого, якщо враховувати не доведену до кінця справу — не дуже. Адже слід Павукового спільника тепер втратиться, бо шукати його серед інших учнів складно, коли в гімназії нема навчання. Але принаймні матиме час на роздуми та маневри.

З цією думкою Юрко переступив поріг гімназії — одразу впало в очі нове. Не охоронець, ДО їхніх змін він, як і всі інші учні, звик давно. Молодий міцний чоловік біля входу мав форму іншого крою та фасону. А головне — емблему іншої фірми.

Отак за кілька днів узяли й поміняли.

Побачити напис можна було здалеку. Літери на довгастій, у формі щита, емблемі були досить великими, їх одразу можна було помітити. Не треба спеціально придивлятися, аби прочитати: «Ваша Варта».

Не знаючи поки, що означає така заміна, і не надто цим переймаючись, Юрко поквапився до класу. Біля дверей наткнувся на Шпалу, котрий гриз яблуко, пригальмував, запитав:

— Слухай, тут Вова не крутився вчора?

— Здоров, — буркнув той з набитим ротом.

А, привіт. Так був тут Вова чи ні?

— Який Вова? Нещерет?

— Ага.

Шпала ковтнув.

— Що він забув тут? Хоч учора, хоч коли.

Ну... — Юрко швидко вигадав версію, - Міг тебе шукати... Наприклад. Ги ж ніби хотів, аби Вова взяв тебе в команду чи що там...

— А ти сам чув — він не хоче, — Шпала знову відкусив від яблука, далі буркнув уже з повним ротом: - Тобі він треба?

— Та ні...

Підозрював Юрко - то Вова підкинув записку. Але розпитувати отак, з наскоку — справді верх необережності. Вирішивши перечекати трохи й далі діяти розважливіше, кивнув Шпалі, зайшов, сів на своє місце й, намагаючись переключитися, почав готуватися до уроку. Хоча в останній день перед канікулами нічого особливого не спитають.

І добре.

Можна зосередитись на своєму.

Урок не встиг початися, як у двері постукали, і в клас зазирнув той самий новий охоронець.

— Вибачаюсь, — кахикнув, впіймавши запитальний погляд учительки літератури. — Туряниця Юрій, є такий?

-Є.

Підвівся Юрко, тепер уже — під не менш цікавими поглядами інших разом з учителькою.

— Директор просить до себе в кабінет. І речі, каже, треба взяти.

— Щось сталося? — запитала вчителька.

— Просили зайти й провести, — охоронець знизав плечима.

Ніколи не було такого раніше. Підозрюючи щось лихе й насилу стримуючи тремтіння від морозу, що раптом пробіг спиною, Юрко склав рюкзак і вийшов, намагаючись не озиратися. Отак з уроку його смикали не часто, буденного в ньому нема нічого. Тож він передчував неприємності, хоч і не міг вирахувати, звідки саме.

— Куртка в гардеробі? — спитав охоронець, коли вони вийшли в коридор, і, не чекаючи на відповідь, мовив: — Захопи з собою.

А ось це зовсім перестало подобатись.

Проте гімназист й далі тримався спокійно, так, ніби йти до директора з речами — справа для нього звична. Але навіть удаваний спокій здимів, щойно Юрко зайшов у кабінет до Андронакі й побачив там полковника поліції Медвідька. Директор як сидів за столом, так і лишився сидіти. А поліцейський, покректавши, підвівся, ступив назустріч Юркові. Той мимоволі зробив крок назад.

Хрясь — за спиною зачинилися двері.

Озирнувся Юрко.

Таке враження, ніби у власній гімназії в пастку потрапив.

- Туряниця? — спитав Медвідько, і не чекаючи відповіді, яку чудово знав, сказав: — Я тебе десь бачив уже. Не так давно. А в мене пам’ять професійна.

— Ви знаєте цього учня? — сухо поцікавився директор.

— Кажу — зустрічав. Тепер не здивуюся, якщо інформація підтвердиться, — поліцейський зиркнув на Андронакі. — Хлопчисько з дому тікав. Де вештався — хтозна. Батьки, аби не ходити в поліцію, найняли приватного детектива. Одного мого колишнього колегу.

— А родина ж пристойна... Ніби. Батько — людина відома, активна.

— Чорти в тихому болоті, — Медвідько говорив, наче забивав гвіздки. — Так вони вам і скажуть, директоре, на секундочку, Першої зразкової гімназії! — він багатозначно підніс пальця і покивав ним. — Ну, Юрію, сам віддаси чи обшукаємо?

— Не маєте права! — вирвалося в хлопця, і вже потім, навздогін: — А що ви шукаєте?

— Бачте, Марку Григоровичу, про права знають, — гмикнув Медвідько. — Грамотні всі стали. Добре вчаться в кращій гімназії Києва.

Зітхнувши, Андронакі підвівся. Вийшов з-за столу, заговорив рівно.

— Юрку, це — полковник поліції пан Медвідько. Він каже, що бачив тебе раніше. Я цього не знав. Це правда, що ти тікав з дому і тебе шукали?

Начуваний від Шпига про методи Медвідька, зрозумів гімназист — опиратися сенсу нема. Бо доведе, і випливе багато чого, що вони з сищиком так старанно й дотепно приховали від сторонніх. Зігравши каяття, буркнув під ніс:

— У нас різне бувало вдома.

— Але ти не заперечуєш, що ви знайомі? — тиснув Андронакі.

— Ми зустрічалися, - вичавив Юрко, намагаючись не дивитися на поліцейського.

— Гаразд. Що у вас там удома — не моя справа. Як до учня до тебе ні в кого тут досі претензій не було. Тому домовимося: зараз ти просто викладеш мені на стіл вміст рюкзака й кишень піджака, штанів, куртки. І якщо пан полковник помиляється — а я дуже хочу, аби він помилявся! — ми забудемо про цю розмову. Ти повернешся на урок. А я вибачусь перед тобою. Згода.

У чому помиляється пан полковник? — Юрко не здавався.

— Хлопче, просто зроби, як каже педагог! — Медвідько трохи підніс голос.

Закусив Юрко нижню губу.

Поклав куртку на вільний стілець.

З мовчазної згоди Андронакі виставив рюкзак па його стіл. Розкрив, хотів був вивернути вміст — та стримався від зухвалого жесту. Натомість старанно виклав по черзі всі підручники, окремо розклав ручки та олівці. Широко розкрив, аби Медвідько мав змогу зазирнути всередину. Розстебнув блискавку двох порожніх внутрішніх кишеньок. Помітивши неприховане задоволення на директорському лиці, далі вже впевненіше вивернув кишені.

Взявся за куртку.

У правій кишені рука мацнула щось, чого там ще зранку не було й не могло бути.

Завмер Юрко.

Медвідько помітив це — сильно стиснув лікоть гімназиста.

— Давай-давай. Або я сам.

— Я не знаю, — пробелькотів Юрко. — Це не моє...

— Всі ви так кажете. Ну!.. Хутко!

Потягнув гімназист знахідку, як бридкого слизького хробака — двома пальцями.

Не тримав — упустив на підлогу.

— Підніми, — почув над собою, мов у тумані.

Сил опиратися вже не мав.

Нахилився, відчувши, як зрадницькії тремтять коліна. Взяв, поклав на стіл.

Нарешті сам роздивився. Невеличкий прозорий пакетик. Усередині — маленькі круглі пігулки.

Різного кольору.

Щоки запалали — зараз знову відчув себе на підлозі серед вогню.

Розділ двадцять шостий

Тут гімназист дізнається, як воно — бути сином свого батька

Поки чекали викликаних директором батьків, сиділи мовчки.

Перед тим, щоправда, Медвідько, не торкаючись знайденого пакетика, прочитав Андронакі коротку лекцію про те, як наркотики чим далі, тим активніше зринають у школах. На перший погляд невинні таблетки викликають дуже швидке звикання. Кілька безкоштовних пригощань — і все, вже залежний. Далі платити треба. Гроші на ці «ліки» учні в батьків не попросять. Що роблять далі? Правильно, крадуть.

Директор слухав, сопів, раз по раз витирав зопрілого лоба, і тепер уже сам намагався не дивитися па Юрка. Гімназист, своєю чергою, відмовлявся розуміти, чому це відбувається саме зараз і саме з ним. А полковник наполіг, аби Андронакі подзвонив батькам — хлопець неповнолітній, далі допитувати його без їхньої згоди та присутності забороняє закон. Він, поліцейський, не має права порушувати.

Поки чекали, встигло пролунати два дзвінки - з уроку й на урок. Коли мама з татом нарешті з’явилися в дверях, Юрко підхопився, смикнувся до них. Та на півдорозі спинився, повторив уголос раніше сказане, дивлячись просто на матір:

— Це не моє!

— Що — не твоє? — видихнула вона.

— І що взагалі тут коїться? — тато виступив наперед, перестрівши поглядом поліцейського.

— Полковник Медвідько, — назвався той, показавши Іванові Туряниці посвідчення. — Цього тижня в одного з учнів гімназії виявили заборонені наркотичні препарати. Раніше ми отримували інформацію про те, що ця чума вже проникає сюди. У сусідів, школі номер тридцять, навіть спеціальну операцію проводили. Зловили торговців просто в шкільному дворі. Там охорона є, як у всіх тепер. Але самі охоронці й були посередниками, — поліцейський похитав пальцем. — Тут, у Першій зразковій, ніхто нічого такого й запідозрити не міг.

— Ми відсьогодні поміняли охоронну фірму, вставив Андронакі.

Пан Медвідько пояснив:

— Злочинці перемістилися до нас, бо в «тридцятці» ж їм усе перекрили. Воно ж як зараза. Пошесть. Згодні, пане Туряниця?

— До чого тут мій син? — сухо спитав той.

Бо саме в нього сьогодні знайшли ось не, — палець полковника показав на злощасний пакетик. — Подібне вже виявили кілька днів тому в одного старшокласника. Тепер, бачте, вони міняють тактику. Діють через восьмі класи. Так ніби безпечніше. Мовляв, не потраплять ці учні під підозру.

— Юра! — вигукнула мама, закрила рота долонею й уже сама ступила до сина, але тато зупинив її жестом.

— Тихо. Ми в усьому розберемося.

— Для того вас і гукнули, — примирливо заговорив Медвідько. — Якщо тут і зараз Юрій скаже, хто дав йому оце, ми все залагодимо. Розумію, в такому віці легко потрапити під поганий вплив. Навіть припускаю, що хлопчину залякали. Він повернеться в клас, я працюватиму з його інформацією далі.

— Це не моє, — відчеканив Юрко.

Упертий, — зітхнув полковник. — У такому разі ваше слово, Марку Григоровичу. Ми через подібне вже проходили.

Андронакі вкотре витер мокрого лоба.

Справді, — зітхнув приречено. — Зрозумійте, панове, це ж Перша зразкова гімназія. Репутація. Добре, що канікули починаються.

Ви тихенько забираєте Юрія додому. А за тиждень він просто не з’явиться більше па уроках. Куди його перевести, даруйте, - ваш клопіт. Ціна якому — все, що сталося зараз у ньому кабінеті, лишається тут. На жаль, метод випробуваний, - директор знову зітхнув. - Або так, або переконайте свого сина. Хай скаже, хто йому дав ось цю гидоту.

Тепер директорський палець тицьнув на пакетик.

— Ви провели експертизу? — Юрко дивувався батьковому спокою.

— Прошу? — стрепенувся Андронакі.

— Я не до вас, — Іван Туряниця повернувся до Медвідька. — Пане полковнику, ви отак на око визначили наркотики?

— А що там, по-вашому? — парирував той.

— Не знаю.

— Я неодмінно віддам це в лабораторію. Проте звертаю увагу: такий самий пакетик цього тижня вже вилучили в одного учня. І там справді були наркотичні речовини.

— Раз на раз не випадає, — тато глянув тепер уже на директора. - Пане Андронакі, я дякую за ваш дзвінок. Не треба давати справі хід. Ви праві, все це нікому не потрібно. Але якщо ми йдемо на угоду й розходимося мирно, оце, — він кивнув на пакетик, — не є жодним речовим доказом. Бо він не оформлений належно, під протокол. Адже в такому разі, пане директоре, треба офіційно визнати: в зразковій гімназії поширюють отруту. Хіба не удар по репутації?

Мудрий ви чоловік. Правильно мислите, - відповів замість Андронакі поліцейський. — Нашій роботі це не заважає. Ми неофіційно вже взяли гімназію під нагляд. Саме тому й отримали інформацію.

— Про мого сина?

— Так.

— Звідки?

Я щойно назвав вас мудрим. Хіба не розумієте, пане Туряниця, — джерел поліція не розголошує. Особливо стороннім особам.

— Я не сторонній.

— Причетні до справи?

Крива посмішка Юркові не сподобалася. Батькові, як він помітив, так само. Проте Іван Туряниця витримав повний знущання погляд Медвідька. Затим глянув на принишклу маму. Потім — на сина.

Ми розберемося. Пропоную на цьому розмову поки припинити. Юрку, бери речі, поїдемо додому.

Андронакі зиркнув на годинник.

— 1 швидше, панове. За п’ять хвилин дзвінок на перерву. Не треба, щоб вас побачили в коридорі.

Цілу дорогу ні пари з вуст.

Щойно зайшли в квартиру, тато гримнув на бульдога, що радісно вискочив назустріч. Джентльмен укляк, нахилив голову, потягнув носом, після чого, ніби справді зрозумівши ситуацію, подріботів назад до Юркової кімнати. Навіть двері за собою зачинив. А тато кивком звелів гімназистові йти до зали, пропустив дружину поперед себе, сам зайшов останнім.

— Юра! — мама вже не могла тримати себе в руках. — Що ти наробив! Як ти міг, Юра, Юра, Юра!

Схопивши сина за плечі, вона заходилася сильно трусити його. Юркова голова від того захиталася, наче в китайського боввана. Він хотів щось сказати, та всі слова збилися в гливку грудку, застрягли в горлі. Навіть дихати не міг, лише чмихав носом. Тим часом тато стояв і дивився на все, склавши руки на грудях. Нарешті розплів їх, гучно ляснув у долоні.

— Ану, Раїсо, тихо будь! — і вже спокійніше. Пусти його, досить.

— Іване...

— Я тебе прошу, Раїсо!

Мама послухала й відійшла. Тепер Юрко опинився між батьками.

- Скажи нам, спокійно, без нервів і паніки - де взявся той пакетик у тебе в кишені?

- Не знаю, - промовив гімназист, повторив уже впевненіше. — Не знаю, тату. Мамо, не не моє. Я ніколи не мав з таким справу й мати не хочу, — побачив, що батьки слухають, заговорив швидше, боячись, аби не перервали: - Там казали про ще один випадок. Я знаю того хлопця, Антона Линевича. Він із десятого «Б». Так само не розуміє, звідки в нього наркотики. Це підкинули, не інакше! Тату!

— Що — тату\ — знову вигукнула мама. — Не крути, Юрку, не крути! Ви всі відбріхуєтесь! Не моє, підкинули, знайшов, змусили, пригостили! Хто завгодно винен, тільки не ви!

— Скільки в тебе дітей, Раїсо? — поцікавився раптом Іван Туряниця.

Дружина здивовано глипнула на нього.

— Ось. Один син... У нас.

'Гак чому говориш до нього «ви»? Кого ще маєш на увазі?

Ці підлітки! Покоління їхнє! Яка ганьба, Іване, яка ганьба! Отак давай їм повну свободу! Ми ж з тобою домовились — нема контролю! Дорослий він у нас, самостійний! Бач, догралися в самостійне життя! Маєш демократію, маєш! їж її тепер з маслом!

Тато переплів пальці, поворушив, хруснув ними.

- Мені здавалося, ми віримо нашому синові.

— Мені теж, Іване!

Батько знову помовчав.

- А знаєш, Раїсо... Лук’янівно... Знаєш, я й далі довірятиму Юркові. Хоча б тому, що довіряю собі. Він мій син. І якщо я не вірю йому, то й до себе втрачу віру. Замість звинувачувати й робити всякі дурні узагальнення, скажу інше: мій син... Наш із тобою син потрапив у халепу. Юрко опинився в біді. Я не залишу цього так.

— Ти вже не залишаєш так підпалені будинки!

— Прошу без зайвих кпинів. Будинки почекають, коли вже мій син у такому лайні. Він ані сном, ані духом не знає, що трапилося і чому саме з ним. Не забувай, там ще один гімназист вступив у подібне. Чомусь я вірю — той хлопець так само ні до чого лихого не причетний.

— Юрко сидітиме вдома, — відрізала мама. Від гріха.

— А гріхи — не його, Раїсо Лук’янівно. Наш син не подарунок. Не ідеал, як буває з усіма в його віці. Проте він точно не злочинець. Не стоятиме поруч із такою гидотою, як наркотики. Тому він не сидітиме після всього під домашнім арештом.

- Хіба я про якийсь арешт говорила?

- Це пускати з хати нікуди - це і є арешт. Обмеження волі. Яке не має жодних підстав. Бо, повторюся, я вірю своєму синові.

— Я не казала, що не вірю, — вимовила мама.

- Чудово, — тато вперше за день посміхнувся. - Пощастило нам, дорога родино. Канікули. Додай ще два дні, оці суботу-неділю, що будуть. Дев’ять діб, аби розібратися й владнати все.

— Хто це робитиме? Поліція?

— У пас угода з поліцією й гімназією, — нагадав Іван Туряниця. — Сину, ти мене почув.

— Нас, — вставила мама.

Даруйте — нас, — виправився батько. - Родина вірить тобі. Ти ніколи не давав підстав думати про себе інакше. Тому тримайся, ніби нічого не сталося.

— Але ж це не так, тату, — нагадав Юрко.

Знаю. І добре, що ти це розумієш. Просто будь обережний. А я...

Озвався Юрків телефон.

Глянув на монітор — Ліза. Відповів відразу:

— Слухаю.

Як ти міг! — почулося в слухавці розпачливе. — Юрко, я не думала, не могла подумати! Наркотики!

А це вже новий сильний удар. Знову в голові замакітрилося. Веселкові цяточки застрибали перед очима.

- Лізо, послухай...

- Нічого не хочу слухати! Мені заборонили спілкуватися з тобою! Розумієш, узагалі! Гелер через тебе я більше не зможу бачити Дженку! Ніколи, ніколи, ніколи! Ти зрадник, Юра Туряниця!

Не встиг більше нічого сказати - короткі гудки.

Розділ двадцять сьомий

Тут гімназист отримає повідомлення

— Каюся, Івановичу. Дурниць наробив.

Вони зустрілися по третій біля Золотих воріт. До того гімназист якийсь час сидів у своїй кімнаті. намагаючись звести думки докупи. А заодно — перетравити коротку й болючу розмову з Лізою.

Навіть відмовився від звички радитися з бульдогом, тож пес просто крутився біля ніг. Відчуваючи стан хазяїна, тицяв носом у Юркові ноги, намагаючись у такий спосіб заспокоїти. Побувши трохи па самоті й зробивши нарешті висновки, Юрко вирішив поділитися ними не з Джентльменом, а з Назаром Шпигом. Бо ніде правди діти - тут уже кримінал неприхований.

І гімназиста вдарили так міцно, що без поради Досвідченого в подібних справах чоловіка обійтися не зможе. Тож подзвонив сищику, хоча вони домовлялися раніше робити так лише в крайніх випадках. А цей інакше, ніж критичним, не назвеш.

Шпиг слухав, не перебиваючи, тільки мугикав у слухавку, даючи зрозуміти - все чує. Юрко намагався говорити коротко, по суті, наче не урок вивчив, а зрозумів науку. Але все одно кілька разів збився, стрибав з теми на тему, плутався, змішуючи грішне з праведним. Схоже, відставному міліціонеру це не заважало. Нічого не відповів, жодних коментарів. Запитав, чи зможе Юрко вибратися в район Золотих воріт години за дві. Була вже майже перша, гімназист прикинув можливості, пообіцяв. Хоч не був певен, що батьки після всього відпустять без проблем. Обійшлося.

Тато спершу сидів на телефоні, то підносячи голос, то знижуючи його. Мама зайняла себе хатніми справами — завжди робила так, коли треба було заспокоїтись.

Трошки довелося зіграти: сказав, що треба побути наодинці, переживає сильно. До того ж із собакою давно не гуляли. Батько не заперечував, махнув рукою. Мовляв, гуляй, скільки треба. Мама, звісно, спробувала обмежити час, але тато гримнув:

— Раїсо, ми синові довіряємо, забула хіба? Він вільний сьогодні чинити так, як відчуває себе тут, - рука лягла на груди зліва, де серце. — Він дзвонитиме, даватиме про себе знати. А я тим часом шукатиму рішення. Навіть краще, якщо Юрка якийсь час не буде вдома.

Ось так гімназист разом із Джентльменом отримали дозвіл і опинилися точно в призначений час у вказаному місці. Назар Шпиг був стурбований, серйозний, як ніколи, а на круглому лиці навіть з’явилася нова зморшка.

- Яких дурниць?

- Дурних, — буркнув він, невдоволено смикнувши себе за вус. — Ти мені про наркотики в вашій гімназії намагався говорити. Я відмахнувся, бо чомусь вирішив — другорядне, не наше. Тепер бач, по тобі стукнуло. Аби раніше тим перейнявся... А! — він роздратовано відмахнувся.

— І що б ви зробили?

У цей час бульдог підняв голову, рикнув, ворухнув вухом, мовби теж готувався слухати. Зиркнувши на Джентльмена, сищик гмикнув, і заговорив до нього:

— Твого хазяїна й друга сьогодні вивели з гри. Бо вчора вночі ми з ним дивом не згоріли. Спосіб знайомий: підкинули гидоту в кишеню. І зробив це той, хто уже прокрутив такий фінт один раз.

Вова Нещерет, - підхопив Юрко. - Це я з ним напередодні говорив про будинок на Гоголівській. А він напевне передав нашу розмову Павуку. Той порадив Вові зробити так, як я прошу. От і готова пастка. Це я вже там, коли все горіло, здогадався. Тільки, - Туряниця теж зиркнув на бульдога, - запитань від того ще більше.

Джентльмен переступив куценькими лапками й зацікавлено покрутив головою.

— Питань?

— Ага. Хоч би про значок, — Юрко загнув перший палець. — Ми шукали Павукового спільника. Прикмета — без значка. Мали три обломи, ще й я задурно віддав речовий доказ такому собі Баранову, кучерявому типчику з десятого «В». Виручив випадкового бевзя. Вова значок мав, сам бачив.

— От причепився ти зі значком!

— Не скажіть! З нього все почалося, пане Шпиг! Ви мені самі його принесли! Цей слід вів у нашу гімназію!

— Привів не туди, як бачиш.

Бульдог знову рикнув. Юрко перевів подих, загнув другий палець, показав сищику:

— Якщо не Вова загубив значок, але Вова той самий Змій, спільник Павука, то що їх пов’язує? Нещерет — футбольна зірка. Від хімії далекий. Звідки ж тоді взялася ота вогняна суміш, яку ще й загасити неможливо? Отже, є ще хтось.

— На Бога, Івановичу! — замахав руками Шпиг. — Ми ще з цими не розібралися. А ти третього малюєш!

- Він сам намалювався, - гімназист загнув ще один палець, тепер демонструючи цю фігуру бульдогові. - Хто нас урятував? Звідки взявся? Звідки знав, що Павук прийде в той будинок і ви будете там? Зрештою, записку мені хто підкинув? Не Вова, свого б кумира наші пацани з класу не забули. Дехто за ним хвостом бігає!

Джентльмен висолопив язика, облизнув писок, гойднув хвостом. Сищик смикнув себе за вус сильніше, ніж зазвичай, бо скривився, завдавши собі різкого болю. Потім потер потилицю, зсунув капелюха на лоба.

Чорт його знає, — мовив нарешті. — Ото питання — всім питанням питання. Знайдемо відповідь па нього — розмотаємо клубок, я більш ніж певен. А розмотати його я мушу, — Шпигова правиця стиснулася в кулак, аж кісточки побіліли. - Тепер, Івановичу, це особисте. Пожежа, чи як його там, ще хотів мене вбити. І, що найважливіше, збирався разом зі мною вбити й тебе. Не можна, аби вбивця, якого нічого не зупиняє, далі вільно ходив по землі. Гайда, засиділися ми. Нас чекають.

Ляснувши Юрка по плечу, Шпиг кивнув головою на ірландський бар — минулого разу сищик сказав гімназистові зв’язуватися з ним через тамтешнього бармена.

Вухатого Савку.

Той був на місці, за прилавком.

Точніше, з-за барної стійки стирчали його знамениті, замалим чи не єдині на весь Київ вуха. Не просто широкі — їх мовби хтось виліпив із глини й жартома присобачив до довгастої голови. Вушні раковини нагадували квіткові бутони, що згорталися перед заходом сонця. Ще й піднімалися трохи догори, наче Савку колись приторочили за краї вух до мотузки защіпками.

Побачивши гостей, вухань роззирнувся порожнім о цій порі залом, вийшов їм назустріч, мовив хрипато:

— Захаровичу, якого дідька з собакою сюди! З дитиною — хай би вже. Але з тваринами...

— Я не дитина, — надувся Юрко.

— Виведи пса, припни десь біля входу, вертайся, — сухо звелів Шпиг, не обертаючись.

Зрозумівши, що це не обговорюється, гімназист винувато глянув на собаку, підкорився. Впоравшись із завданням, швиденько забіг назад. Застав сищика і вухатого бармена вже біля шин- квасу. Наблизився, коли вони вже почали розмову.

- Бач, - Шпиг кивнув Юркові на Савку, можуть, коли захочуть. — Потягнулася ниточка, Івановичу.

— Ви про що?

- Не буває людей без прикмет. Той, хто називає себе Павуком, таку прикмету має, хай і не очевидну. Кілька разів сказав - не жени порожняк. Чув?

- Ага. Минулого разу, коли вони зі Стрельцовим балакали — теж. Але хіба це щось дає? Фразочка поширена.

- У пас — менше, ніж на Донбасі. Типовий донецький вираз. Ще й тон різкий, говорить уривчасто, ніби хоче вдарити словом. Ось тобі й підказка, — сищик тицьнув пальцем на Савку. - Паш друг на моє прохання зранку вже поцікавився, чи не чув хто з наших спільних знайомих, київських поганців, про Павука з Донбасу.

Такий Павук справді на весь Київ один, — озвався вухань. — Рік тому втік із рідного Донбасу. А до того радісно вітав російську армію. Потім, як багато хто з місцевих бандитів, подався в найманці. А тоді зрозумів — убити можуть, бо війна. Тихцем перебрався в тил. І так жирувати почав, що розлютив навіть тамтешніх бандюків. Змушений був тікати спершу в Харків, потім — сюди.

— Справжній павук, виявляється, — пояснив Шпиг. — Таку павутину розкинув, стількох у свої сіті зловив.

- Наркотики, — вставив вухатий бармен.

-Що?

— Вони теж, — кивнув сищик, переможно випнувши при цьому груди. — Бач, як усе склалося й прояснилося. Маємо тепер зв’язок Вовн з Павуком, якого шукали й не могли знайти. Через нього гидота розходиться по школах та гімназіях. Такі, як ваша футбольна зірка, є посередниками. За це гроші платяться, самі вони не бавляться. Знову питання, чому на такс йдуть хлопчаки, в яких удома все є, батьки відомі й успішні... А, вічне воно! — Шпиг відмахнувся. — Давай до наших справ.

— Ага, давайте, давайте, — втрутився Савка, почухавши за вухом. — П’ятниця сьогодні. За годину тут почнуть збиратися постійні клієнти. Кінець робочого тижня, сам розумієш.

Відставний міліціонер потер руки.

— Ну, поїхали. Хоч Павуком себе нарече, хоч Папою Римським, прізвище й ім’я має від народження одне. Доби не мине, як я його вирахую. А далі — справа техніки. Більше він гидити не зможе, бо я йому руки повириваю, — сищик підморгнув. — Тепер почнуться відповіді. Як-як, ти кажеш, нова охоронна фірма у вашій гімназії називається?

— «Ваша Варта», — згадав Юрко.

— Дивись сюди.

Видобув Назар Шпиг телефон з кишені пальта. Налаштував інтернет. Швидко ввів у пошукову систему назву. Почекав, поки завантажиться офіційний сайт. Юрко впізнав емблему, яку бачив зранку на формі охоронця. А сищик уже ковзнув сторінкою донизу, знаходячи контактну інформацію. Показав гімназистові й бармену.

— Бачили? Співвласник — відомий нам пан Віталій Стрельцов. Хоча я підозрюю, власник він повноцінний. Послуги фірми коштують дорого. Кажеш, Стрельцов добре знайомий із паном Раєвським, вітчимом твоєї подруги?

— Коли я його застав у Раєвських вдома, ті двоє були схожі на гарних друзів, — процідив Юрко, вкотре згадавши про Лізу, і враз осяяло: - Гак це ж Раєвський сказав! Ну, Лізі, про мене! Ніхто не знав, що зі мною сталося сьогодні!

Майже ніхто, — зауважив Шпиг.

- Але Раєвського в кабінеті директора не було! Андронакі йому сказав? Навряд! Значить, Медвідько!

Ще один друг і партнер Стрельцова, — вдоволено кивнув сищик. — Бач, яке хитре павутиння.

Пожежа через свого спільника Вову підкидає наркотики комусь випадковому. Далі долучається Медвідько, який нібито має оперативну інформацію. Ваш директор погоджується зам’яти скандал. Першій зразковій він не потрібен. Потім Раєвський, якого ти, Івановичу, так само бачив у гімназії недавно, переконує папа Андронакі поміняти охорону. І — вуаля! — Шпиг зробив рукою театральний жест. — Фірма «Ваша Варта» отримує чергового клієнта, який буде багато платити, адже гімназія має заможних благодійників. Отак вони роблять бізнес.

Юрко наморщив лоба, закусив губу.

— Не зовсім випадковий.

-Хто?

— Антон Линевич. Той, кому Вова Нещерет підкинув такі самі пігулки. Це суперник його.

— Ух ти! Дівчину не поділили?

— Діана Загорій, — пояснив Юрко. — Вона не повелася на футбольну зірку. їй Антон більше подобається. Не тому, що шахіст. Просто... — він зам’явся, — ну, не знаю. Не поясню...

— Нічого, — сищик поплескав гімназиста по плечу. — Колись зможеш. А сказав ти мудру річ, напарнику. Вова ваш двох зайців убив. І доручення Павука виконав, який на Стрельцова працює. І конкурента з гімназії прибрав, Так само тебе сьогодні вивів з гри. Лишається тепер вичислити...

Савка вже помітно нервував, аж краєчки вух почервоніли.

Слухайте, може, десь-інде будете вичисляти?

Час уже, ось-ось народ повалить.

Що збирався відповісти Шпиг — невідомо.

Бо враз у Юрковій кишені писнув телефон повідомлення прийшло.

Гімназист звик відразу читати й відповідати.

Витяг мобільника.

Відкрив послання.

Пробіг очима раз. Потім — другий.

Шкіра взялася сиротами.

Мовчки показав Шпигові.

«ЗРОБИТЬ ЦЕ ЗА ГОДИНУ. ЗНОВУ. ПОДІЛ. ВСТИГНИ»

Нижче значилася точна адреса.

Розділ двадцять восьмий

Тут гімназист робить останнє відкриття

— Пастка. Ще одна.

Гімназист і сищик стояли на вулиці біля бару, з тильної сторони, де Юрко припнув бульдога. Джентльмен досі стрибав на прив’язі й помітно нервував. Хвилювання хазяїна передалося йому, а заразом і неспокій Назара Шпига відчував. Знайома поведінка — так завжди бувало, коли бульдог нюхом відчував бій і починав готуватися.

— Капкан, — повторив сищик.

— Навряд, — хитнув Юрко головою.

— Чому так вирішив? Я тобі, Івановичу, як собі вірю. Давно казав — не по роках мудрий. Та, однак поясни.

— Третє питання, пане Шпиг. Тс, без відповіді. Ми ж шукаємо третю особу. Тобто, я припустив — вона існує. Ви кажете — нема, досить уже тих, що є. Але час іде. Тут попереджають: маємо годину.

Шпиг смикнув себе за вус, потім легенько тупнув ногою. Бульдогові не сподобалося, він обурено тявкнув. Юрко похитав головою, Джентльмен пирхнув, сів, намагаючись зберігати спокій та старанно це демонструючи.

— Поясни, Івановичу.

- Є хтось, хто добре обізнаний у справах Пожежі. Давайте так його називати, щоб не плутатися.

— Не тягни вже!

- Ця особа, - зітхнув Юрко, - повідомила про нову акцію, яку треба зупинити. Минулого разу, в записці було просто попередження. Наш невідомий інформатор знав, що я шукаю Змія. Але це — не Вова Нещерет. Той міг би придумати, як підкинути першу записку. Проте зараз тягнути мене в пастку безглуздо. Мене виведено з гри, пане Шпиг. Його стараннями, його зусиллями. Для чого тепер мене добивати?

— Свідок.

Що я бачив, що знаю? — гімназист уже заводився, лице пашіло. — Те саме, що й ви! А якби могли комусь сказати раніше — хіба б не сказали? Ви ж самі говорили: не послухають, не повірять, забалакають! Невже Павук, тим більше - Стрельцов не розуміють цього? Та спалити нас ніхто не наказував!

Помилка, Івановичу. Він же чекав там...

...На вас! Не на мене! Моя поява внесла корективи в Павукові плани. Та не думаю, що Стрельцов таке схвалив би. Вбити вас — мабуть. Мене? Гімназиста, учня, дитину? Після такого точно не мав би спокою, згодні?

Шпиг потер потилицю.

— Чорт його знає... Може, ти й правий. То, значить, маємо янгола-охоронця?

— Не певен, що янгола. Але після нічного порятунку — охоронця точно. Пане Шпиг, годинник цокає! В нас хвилин сорок!

— Яка там адреса?

Юрко знову показав повідомлення.

— Звідси — так і їхати, якщо пощастить.

— Я тут міркую... А якщо все ж поліцію смикнути? З вашими зв’язками...

— Можна й треба, — ствердно кивнув сищик. — Але тільки тоді, як перевіримо усе, що отут сказано, — палець тицьнув на телефон в гімназистовій руці, — перевіримо. Ох, були б колеса... Казав тобі, не казав — спалили мою машину бандити десь так рік тому. На нову сищицьким хлібом не скоро заробиш.

— Таксі?

— Піду ловити. Стій тут, поки я гукну. З собакою не всякий повезе.

Джентльмен сердито рикнув на ці слова. Юрко розвів руками: хоч не хоч, песику, а так є.

Після четвертої під кінець жовтня вже повільно, проте впевнено сутеніло. Невпинно наближалася «година пік». Ще й дощик дрібний засіяв, а це поганенько. Без того центр міста поступово замирав у заторах, як часто буває у п’ятничний вечір. Сльота лиш підсилювала звичний багатьом, та все одно нестерпний, транспортний колапс.

Уздовж Ярославового Валу, ближче до перетину з Володимирською, вже скупчилися автівки, що рухались повільно або взагалі не рухались. Поки Шпиг намагався в сутінках під дощем відшукати таксі чи хоча б того, хто захоче повезти, Юрко вирішив дещо перевірити. Біля сищика не ризикнув би. Той скаже — засвітимося, викажемо себе, й матиме в чомусь рацію.

Та руки свербіли.

Глянув Юрко ще раз на номер телефону, з якого надіслали повідомлення.

Незнайомий. Не підписаний. Навіть оператор не такий, як у нього.

Дзвонити на нього, відповідати невідомому - небезпечно. Відштовхнути можна.

Але вихід є.

Знайшов Юрко серед нещодавніх вхідних дзвінків номер Діани Загорій.

Набрав.

Дочекався відповіді.

— Привіт, це Юра Туряниця... Слухай, допомогти можеш? Потім поясню... Ну, в мене така сама ситуація, як в Антона... — на тому боці слухавки почув зойк і слова співчуття. — Потім, кажу. Зараз перешлю тобі номер. Може, ти знаєш, чий. А ні — просто придумай, як подзвонити й дізнатися, хто там сидить, чия трубочка... Ага- ага, Антона попроси. І, Діан... Терміново. Вибач, ну... Дякую!

Зиркнув спершу на принишклого бульдога. Потому — в той бік, де Назар Шпиг бігав хідником від машини до машини. Швиденько зробив кілька маніпуляцій на клавіатурі, відправивши загадковий номер Діані.

Все.

Чекати треба.

— Бігом сюди! Заснув там!

То сищик гукав, махаючи руками, мов крилами млина. Таки домовився з кимось, бо нетерпляче тупцяв поруч з автівкою. Гімназист відв’язав бульдога, намотав край ретязя на кулак. Джентльмен рвонув з місця сам — так знудився. Коли Шпиг відчинив задні дверцята, скочив у салон першим.

— Без намордника, — прогундосив невдоволено худий горбоносий водій у куртці, вдягненій на спортивний костюм.

— Домовлялися, — кинув відставний міліціонер, вмощуючись поруч із ним, озирнувся. - Сів, Івановичу?

- Він мені сидіння подере - правив своє горбоносий.

Агрегат у тебе не новий, - Шпиг поплескав по бардачку. - Давно пора обновити. Хоч перетягнені оббивку.

- Машина моя - діло не твоє, - відрізав водій. — Зв’язався з вами...

— Ми домовилися, — сищик підніс голос. — Ти бублика крути.

Дзенькнув Юрків телефон.

— Тобі зараз дуже треба з кимось говорити? буркнув сищик. — Бульдога краще тримай. Бач, чоловік хвилюється.

Ковзнув гімназист поглядом.

Номер Діани на моніторі.

Два слова, пане Шпиг. Важливо, — і відповів негайно: — Я тут, я тут!

Водій тим часом намагався викрутити з затору.

Алло, ІОрчику? Слухай, там просто все вийшло! Антон має той номер. Я попросила його туди дзенькнути. Він перші цифри набрав, далі прізвище висвітилося. Умора!

Шпиг нервово позирав на годинник.

Бульдог умостився поруч із гімназистом, завмер, намагаючись зайвий раз не нагадувати про себе.

— Чому умора? — спитав Юрко.

Почув відповідь.

Подякував. Побажав гарного вечора.

Чи міг додуматися сам, раніше...

Мабуть. Аби мав більше часу на розпитування й роздуми.

Тепер знав, кого вони зі Шпигом прозвали Змієм.

І хто насправді був спільником Пожежі.

Лишилося дізнатися, чому він урятував їм життя й зараз попередив про наступний злочин.

Розділ двадцять дев’ятий

Тут треба пристебнути паски безпеки

Старенька автівка продиралася крізь затор повільно.

Час невблаганно спливав. Горбоносий водій тихо лаявся, клянучи себе за те, що погодився, і пасажирів, котрі впали йому на голову. Джентльмен нетерпляче бив лапою об сидіння. Назар Шпиг нервово смикав себе за вус.

Вологі сутінки накривали Київ. Дратували постійні гудки — водії так намагалися підштовхнути один одного. Ніби від того проїжджа частина стане вільнішою сама по собі.

Можна ж інакше поїхати, — зітхнув Шпиг. — Аби я за кермо сів...

Ти сиди, де сидиш, — огризнувся горбоносий. — Теж мені, навігатор знайшовся. Ох, зв’язався я з вами...

Якого чорта хамиш, дядьку? — сищик спробував примиритися.

— А ти якого лисого бомкаєш під руку? Бо зараз плюну на все — ідіть, гуляйте. Заробітку з вас ось-о!

Взяв водій та й скрутив дулю.

Помахав перед собою, не тицяв нікому.

Але саме від того урвався Назарові Шпигу терпець.

— Слухай, ти! - сильна рука перехопила бешкетну кисть, трохи вивернула. — Або вези, як скажу, або вилазь! Ми поспішаємо!

— Ти зараз сам вилізеш! — гаркнув той, висмикнувши правицю з лещат. — І весь звіринець твій з дитячим садком! Вимітайтеся, досить з мене!

Та враз завмер — і він, і Юрко разом із ним.

Сищик витягнув із внутрішньої кишені пістолет, зігнув руку в лікті, наставив дуло на водія.

— Все, дядьку! Ти мені набрид. Геть!

Добре, що в цей час машина стояла — інакше не уникнути б аварії.

— Е-е! — горбоносий подався назад. — Це що... Ти... Ви грабіжники? Викрадачі автівок?

Вільною рукою Шпиг витяг з кишені пальта ключі. Простягнув наляканому грубіянові. Той узяв машинально. Потім сищик дав йому візи- тівку, прогарчав:

— Тут адреса. І всі мої дані. Як тебе звуть?

— Мик... Мик... Микола, — вичавив той, не зводячи очей з дула.

— Слухай сюди, Миколо. Маєш адресу, тут недалеко. Ключі від квартири. Вилазь і йди туди. Сиди й чекай. Гам холодильник, у ньому багато чого. Я недавно трохи грошей заробив, набрав різної смакоти. Сиди, їж, видихай, відпочивай. Нам просто потрібні колеса. Твої цілком підійдуть.

— Я довезу, — голос горбоносого тремтів. - Я сам довезу. Задарма, грошей не треба.

— Заплачу, ми домовились. Навіть трохи накину за оренду машини. Але ти вже не довезеш, друже мій.

— Ч-чому?

— Я, до відома, всю свою молодість Києвом бандитів ганяв. Ночами переважно. Вони тікали, але не від мене. Я такі проїзди знаю, що ні ти, ані хто інший не проскочить. Тому пускай за кермо, часу в нас уже нема.

Позаду гавкнув бульдог.

Це поставило крапку — горбоносий більше не сперечався. Хутко вибрався під дощ. Нахилившись уперед, Шпиг крикнув навздогін:

Не викрадення це. Почитай візитку, все зрозумієш. Але як не віриш — можеш викликати поліцію. Поки нас шукатимуть, ми, думаю, свою справу зробимо. Далі самі копів гукнемо. Але краще сиди, чекай. Дякую за розуміння.

— Будь ласка... Щоб ти скис!

Горбоносий Микола швиденько перебіг вулицю.

Сищик вмостився за кермом.

— Пристебніть ремені, шановні пасажири.

Сказав так - і показав приклад.

Пошукав Юрко біля себе ремінь безпеки. Знайшов, витягнув, підсунув плече, затягнув. Поворушився, пересвідчуючись — не так вже й міцно, та в разі чого виживе. Зиркнув на Джентльмена. Пес поводився дивно, зовсім не звично для себе: скрутився клубком, підліз хазяїнові під бік, принишк. Наче не перевірений бойовий товариш, а побитий мокрий цуцик.

— Тримайся, — сказав гімназист, тісніше притулив бульдога до себе.

А Назар Шпиг уже почав перегони.

Жовтневі сутінки майже проковтнули місто. Чітко бачити дорогу перед собою не дозволяв дощ, що підсилився, й ввімкнені «двірники» вже не могли до пуття впоратися з краплями. Попереду блимали проблискові вогні, машини повільно рухалися й кінця затору видно не було.

Ось лиш відставний міліціонер приймати ці правила не збирався.

Юрко не помітив, звідки взявся той поворот праворуч, у двір. Зате Шпиг напевне знав про нього, тож вивернув «бублика» і зробив складний маневр звернув просто перед фарами автівки, що саме хотіла виїхати. Обурений зухвалою, зовсім неетичною поведінкою, водій гнівно засигналив, та сищик не зважав. Ковзнувши в двір, миттю крутнувся в протилежний бік, проскочив вглиб двору між двома будинками.

Паралельні стіни утворили вузький прохід.

Тільки не для машини, якою кермував Назар Шпиг.

Проскочив, чиркнувши лівим боком. Потім штовхнув сміттєвий бак, перекинув, не зупинився — лише здав трохи назад, щоб краще розвернутися. Попереду фари не висвітлювали, здавалося, жодного проїзду. Тим не менше, машина впевнено рушила, опинилася в сусідньому дворі.

Вчепився сищик у кермо.

Нахилився, мало не влігшись на нього грудьми.

У тиші Юрко чув, як скриплять міцно стиснуті Шпигові зуби, як він тяжко дихає. А ще - стукіт трьох сердець в унісон. Його, свого і собачого.

На яку вулицю вони так виїхали, гімназист поняття не мав. Хоч любив гуляти старим містом, у такі незвідані нетрі забрідати не доводилося.

Вулиця майже відразу пішла вниз, не стрімко, але відчутно. Коли сищик пустив машину з гірки, не збавляючи при тому швидкості, Юрка позаду сильно тряхнуло. Аби не тримав бульдога, той сповз би на підлогу, йому під ноги. Скрикнув від несподіванки, та Шпиг не зважав. Наче й не було нікого поруч.

Фари висмикували з сутінків погано вимощену дорогу. Авто зміїлося разом із нею, сищик щось буркотів собі під носа, чи то заспокоюючи себе, чи, навпаки, поганяючи. Поступово шлях почав вирівнюватися, і за останнім поворотом нарешті вигулькнула широка вулиця. Вона теж вела вниз, в бік Подолу.

Шпиг різко загальмував, пропускаючи вперед автівку, в чий бік ризикував врізатися, аби вчасно не став. Але наступної миті так само рвучко помчав уперед, дивним, незбагненним для Юрка, чином обійшовши того, кому щойно дозволив проїхати. Потім, вправно петляючи і змушуючи машину виконувати справжні елегантні балетні па, обігнав ще кілька автівок. Напевне сищик порушував зараз правила. Та робив це старанно, аби ніхто й ніщо довкола не постраждало від його поспіху.

Ще трохи — і вискочили туди, де їхати стало легше.

В одному місці довелося звернути на тротуар. Але Шпиг зробив не, лиш переконавшись, що довкола й близько нема пішоходів. Юрко підозрював - сищика вже не один водій облаяв за ці маневри. Та розумів: інакше, на жаль, зараз не вийде.

До вказаного в посланні часу лишалося менше п’яти хвилин.

Шпиг гайнув на червоне світло, вчергове зрізаючи шлях. Пірнув у найближчий поворот, проскочив його й вилетів просто до широкого й високого будівельного паркану. Далі ходу не було. Скреготнули гальма.

— Живі? — озирнувся він. — Кінцева зупинка. Вилазьте, приїхали.

З машини всі троє вибралися одночасно. Ставши на чотири, Джентльмен відчув себе впевненіше, гавкнув. Шпиг знову витягнув пістолет, великим пальцем зняв із запобіжника. Покрутив головою.

— Ніби тут. Де ж прохід?

Бульдог повів носом. Смикнув ретязь, задріботівши вперед. Юрко подався за ним, Шпиг — за Юрком, на ходу обігнавши обох.

Вони стояли біля хвіртки в паркані, забитої дошками.

Як здавалося на перший погляд — у темряві.

Потягнув сищик - дошка відійшла. З цвяхом уже до нього хтось встиг упоратися. По той бік огорожі височів похмурий двоповерховий будинок. Нічим не відрізнявся від собі подібних старців: перекошений дах, порожні сліпі вікна, вивалені двері, нежила похмура аура навкруги.

Шпиг рішуче посунув уперед.

Юрко з бульдогом ледь встигали за ним.

Зайшов сищик не криючись. Став посеред порожнього приміщення, стиснув руків’я пістолета, гукнув на повний голос:

— Ну ти, Павук! Каракурт недороблений! Вилазь, ми вже тут!

— І як ви тут узялися? По ходу, протягом надуло...

Почулося це ззаду.

Розділ тридцятий

Тут в дію вступлять пістолет, кулаки й собачі зуби, а також буде доведено — помста буває солодкою і справедливою

Знадвору вже темно, а тут — і поготів.

Назар Шпиг став так, що ззаду Юрко Туряниця опинився під його прикриттям. Та гімназистові кортіло бачити все, хай навіть ризикує відкритися й опинитися на передовій. Бульдог наїжачився, нагнув голову, загарчав на темну постать, яку бачив перед собою.

Павук стояв у дальньому кутку поруч із віконною рамою. Одяг — не яскравий, однотонний, чорна маска-балаклава на голові. Блищали лише очі в прорізаних отворах. Він виставив наперед руки, показав розкриті долоні.

Нема в мене зброї. Чого ж ви троє на одного? Я тут просто гуляю.

Сказавши це, зробив крок уперед.

На місці стій, Павуче! — гаркнув Шпиг, загрозливо гойднувши пістолетним дулом.

— Де ви тут павуків знайшли? Тут самі пацюки, — реготнув той. — Ви мене, ма’ть, із кимось сплутали.

- Ні з ким ми тебе не переплутали. Ти той, хто нам треба.

— О! Глянь, хлопчику, твоєму дідусеві всюди павуки ввижаються, — блазнювато протягнув палій. — Це ж лікувати треба. Не боїшся водитися з божевільним?

- Я зараз собаку відпущу, — вичавив Юрко.

Хотів, аби вийшло грізно. Та сам почув — не вдалося. Радше кумедно, по-дитячому якось. Навіть бульдоже гарчання нічого не змінило. Павук далі відверто знущався.

— То ви сюди прийшли вдвох собаками мене цькувати? Що я вам зробив? У вас гра така? Мені не подобається. Іншу давайте. Ми взагалі не знайомі!

— Вчора, паскудо, ти хотів нас обох спалити на попіл, — процідив сищик. — Цього я тобі ніколи не подарую.

— О! А що подаруєш?

— Пане Шпиг, він заговорює нас! — попередив Юрко.

— Та чув я таке сто разів, — відмахнувся відставний міліціонер. — А бачив ще більше. Щоб ти там не говорив, Павуче, все одно підеш зі мною. І краще добровільно.

— Чим краще? — питання було щирим.

— Бо вчорашня ніч — наша з тобою особиста справа. Й лишиться між нами, обіцяю. Якщо сам щиросердно розкажеш про спалені тобою будинки. І про замовника цих акцій. Такого собі пана Стрельцова. Це ж він тобі платить? Може, ти його не знаєш?

— Знаю.

Тон палія враз змінився. Куди подівся блазень-лиходій з дитячих мультиків, який любить сваритися з героями. Павук розпрямив плечі, ривком зняв балаклаву, кинув під ноги. Очі звикли до темряви, його лице тепер можна було розгледіти. Але Юрко бачив перед собою звичайну людину. Дорослого чоловіка середніх років, абсолютно нічим не примітного зовні. Побачивши такого на вулиці, не затримаєш у пам’яті, навіть якщо він заговорить до тебе чи спробує познайомитись. А коли піде собі - не впізнаєш вдруге.

Ти правий, Шпиг. Набридло крутити. Тим паче з вами, нікчемами. Гляньте на себе. Дядько з вусами, шмаркач і кривоногий песик. Хто ви такі, всі разом і кожен окремо? Що ви можете? Порожняк! А Стрельцов може багато. Не все, згоден. Та можливостей має більше. І кожним ходом позбавляє вас і таких, як ви, сили.

Гарно, чорт забирай, про хазяїна співаєш, - гмикнув сищик. — Тільки ж у Стрельцова так само хазяїн є. Свої гроші він платить тобі і таким, як ти? Вдавиться швидше! Він виконує накази своїх російських друзів. Якщо, звісно, в тих, хто воює з нами та цілим світом, десь друзі лишилися.

— А хто, як не друзі?

- Слуги, — відрізав Шпиг.

— Навіть та-ак! — протягнув Павук. — Тоді скажи, чому тут, в Україні, де ніхто нікому ніби так не служить і де всі, як кажуть, вільні й до свободи спраглі, отакі будинки вже з десяток років стоять, мов смітники? Про їхні славні історії, про важливих мешканців згадують, коли будівлі сходять на пси. Коли так, Стрельцов правий. Це все простіше спалити, бо муляє око. Знаєш, як кажуть — очі не бачать, то й серце не болить.

— Точно підмітив, — гмикнув сищик. — Так, є нам за що себе сварити. Багато чого не зроблено. Ще більше — занедбано. Чому б таким, як Стрельцов та його господарі, яких я щойно назвав, не дати нам спокій? Не плюнути на нас із нашими труднощами й бідами. А займатися своїм, не менш занехаяним. Про це не говорили ніколи?

— Давай зараз інтересами мірятися! — вишкірився Павук. — Подякував би краще. Непотріб за тебе прибирають. Краще скажи мені...

- ПАНЕ ШПИГ!!!

Вдалося-таки палію забити їм баки.

Тільки в останній момент помітив Юрко Павук, поки вів свої промови, непомітно й нечутно наближався.

Коли звертався до сищика, вже був так близько біля нього — руку простягни. Саме це й спробував зробити Павук, і що стискав у кулаку — не розібрати. Щось небезпечне для життя, не інакше.

Шпиг пірнув під руку.

Павук величезним стрибком скоротив відстань до вікна.

Гімназист пустив бульдога.

Джентльмен із риком полетів на палія.

Але в той самий момент на нього кинувся сищик.

Собака й чоловік зіткнулися. Бульдог живим клубком потрапив Шпигові під ноги. Не очікуючи такого, сищик зашпортався й заорав носом.

До того ж не втримав пістолет.

— ПАНЕ ШПИГ!!! — знову вигукнув Юрко.

Знову запізно. Павук не розгубився, миттю скористався слушною нагодою. Міг же стрибнути крізь сліпе вікно й дати драла. Але не втримався — скочив ближче, грубим носаком від- футболив зброю далі в кут.

Святкував уже перемогу — в груди себе кулаками замолотив, наслідуючи Кінг Конга.

Блазнювання усе ж зло, як і закоханість у себе самого.

Назар Шпиг негайно довів це.

Де й подівся, мов розчинився в темряві, кумедний опецькуватий дядько, вусань із невеличким черевцем. Замість нього з’явився зграбний вправний вояка, який лежачи, ривком перекотився й схопив Павука за ногу.

Знову перевернувся.

Сіпнув у русі.

— А-а-а! — зойкнув палій.

Замахав руками в повітрі, поточився й гепнувся, здійнявши над собою хмарку пилу. Проте вдарив ногою, вціливши Шпигові в маківку. Тільки капелюх пом’якшив удар, хоч і злетів з голови. Хватку довелося послабити. Пожежа вирвав ногу. Вороги розповзлися врізнобіч.

Скочили на рівні майже водночас.

Гавкав, захлинався Джентльмен.

— Тримай пса! — рявкнув Шпиг. — Під ногами він!

— Але...

- ТРИМАЙ, Я СКАЗАВ!

Юрко слухняно потягнув повід обома руками, намотуючи край на правицю міцніше.

А далі почалося таке, що навіть войовничого бульдога змусило замовкнути й завмерти на якийсь час.

Двоє просто посеред порожньої кімнати давно занедбаного й покинутого будинку звелися в рукопашному двобої.

Пожежа рухався легко, спритно, впевнено. Поки його атаки нагадували гру-дражнилку. Руки миготіли швидко, й навряд чи всякий противник міг випередити удари. Та не на того напав: Шпиг раз по раз пірнав під кулаки, зіщулившись, закрившись й ставши в глуху оборону.

Але все-таки пропустив черговий удар — дістав по голові, зупинився, і впав би — за стіну втримався. Не чекаючи, користуючись нагодою, Павук атакував знову. Наступний удар, тепер уже копняк ногою, розвернув сищика спиною до стіни.

Посунув Шпиг донизу, на підлогу.

Задоволений Павук навис над ним, розставивши ноги.

Між них і отримав.

Сищик вперіщив знизу, діставши вразливе місце носаком й змусивши палія зігнутися з криком. Тут же розпрямився, ніби не був щойно битим. Ударив кулаком, діставши Павука крюком під щелепу. Наступний влучний удар прийняла вилиця.

Спробував той захиститися, відбитися, знову оволодіти боєм.

Дзуськи!

Назар Шпиг згріб Павука двома руками за барки. Той був вищим від сищика, як, зрештою, будь-який пересічний чоловік. Тому і здивувався Юрко, коли відставний міліціонер надлюдським зусиллям підняв палія над підлогою. Струснув, мов дерево зі стиглими плодами.

Не штовхнув — жбурнув у куток.

Лише тепер видихнув, взявся рукою за забите місце на скроні, потер. Повернувся до Юрка, знову перетворившись на давно знайомого опецька.

— Якось так. Подай мені пістоля, Івановичу.

Знову рикнув бульдог, смикнув ретязь.

— А про це ви забули, невдахи!

На очах чоловіка, хлопчика й собаки Павук підвівся, міцно став на ноги й показав те, що невідомо, як опинилося в його руці. Невеличка довгаста річ; пальці стиснули краї з обох боків.

— Ось ваш старий знайомий! — реготнув палій зухвало. — Це Вогняний Змій! Ви бачили його силу! Бачили, як горить! Цей вогонь не можна загасити! Знаєте, чому я вирішив зробити це так скоро і не серед ночі? Бо влада вогню діє, коли людці, подібні до вас, ходять собі містом, сидять у кафе, танцюють у клубах чи якось інакше розважаються! Не треба чекати ночі! Я робитиму це, коли захочу! Ніхто мене не зупинить, ніхто не зашкодить!

-      ТА ЗРОБИ ВЖЕ ЦЕ, ХВАЛЬКО!

Знову хтось говорив за їхніми спинами.

Завмер Павук, явно не чекаючи такої появи.

Шпига це теж заскочило зненацька. Він розвернувся й став так, аби бачити нову особу і при цьому не зводити очей з Павука. Бульдог схвильовано задріботів лапами. А Юрко Туряниця не повертався. Сказав, аби добре почули:

-         Дякую за попередження, Едику. І особлива подяка за вчорашнє. Не будь тебе, ми б тут не стояли.

А тебе, Турянице, там узагалі не мало б бути! — відповів Едик Баранов із десятого «В».

-         Так, стоп! Я нічого не розумію! Чого ти приперся! — гаркнув Павук із кутка.

Щоб на власні очі глянути, як працює моє творіння, — пояснив Едик, тепер виходячи наперед, і його сутула постать заступила віконний отвір. — Але ти мене вичислив, малий. Як дізнався?

— Ти ж сам написав!

— Зі свого телефона. Номер я тобі не давав.

А ти свій позначив у оголошенні, коли шукав, кому б значок віддати.

— Зате твій номер має Антон з паралельного класу. Друг Діани. Це вона згадала смішний випадок, коли ти ледь не спалив кабінет хімії. Бо доводив нашій Блоховській свої таланти. Адже ти сам з Донбасу. Антон сказав Діані, вона - мені.

— То й що! — огризнувся Едик, труснувши кучерями. — Відразу ворог?

— Через таких, як Павук, переселенців часто ворогами вважають, — визнав Юрко. — Ось ти й хотів про себе заявити. Щоб поважали за таланти, а не за те, де народився й живеш. Винайшов суміш, яка спалахує від повітря і ніколи не гасне. Ну, все тоді загасили. Тебе вигнали з хімічного гуртка. Ти образився. Далі легко додумати.

— Е, то оце, виходить, той самий спільник Павука? — від подиву Шпиг знову почав втрачати пильність. — А той, як його... Вова Нещерет?

— Як бачите, зірка гімназійного футболу приторговувала наркотиками в школі. Хто його, гордість нашу, запідозрить? Як невизнаний хімічний геній зійшовся з палієм, історія окрема. Думаю, ми її почуємо...

— А я думаю — ви вже занадто молотите язиками! — нагадав про себе Павук. — 3 тобою.

Баранов, розмова окрема. Чого припхався не знаю. Але вляпався ти, щеня, по самі вуха!

— Хіба не я сказав про це місце? - несподівано рівним голосом мовив Едик.

— До чого тут...

— Хіба не я дав тобі чергову порцію своєї вогняної суміші? — правив той своє, не слухаючи.

— І далі що?

— Роби, як треба. Мені набридло! — тепер голос дзвенів. — Мене нарешті повинні побачити, почути й оцінити! Я для того почав ці всі справи з тобою! І весь час у тіні! Давай, ПАЛИ!!!

— Запалю! Коли ти вже так — справді, хай всі бачать!

Павук замахнувся.

Едик незворушно стояв і дивився на нього.

Шпиг думав, що робити, рахуючи варіанти.

НІ!!! — загорлав Юрко.

Павук кинув пробірку.

Брязнуло розбите скло.

Всі завмерли.

Нічого не сталося.

Першим оговтався Павук. Заметушився в кутку, покрутив головою, ступив крок уперед, потім - назад. Нагнувся, видивляючись перед собою. Навіть для чогось подмухав, наче від того вогонь з’явиться швидше.

- Не старайся, - єхидно сказав Едик Бара- нов. — Воно не загориться. Більше мій Вогняний Змій, моє дітище, шкоди не наробить.

— Ти... Ти довго думав, зраднику? — видушив із себе палій.

— Довго. Ще б думав. Але вчора, в тому будинку, побачив, на що ти здатен. Я хотів, аби тебе зупинили, а про мене не дізналися. Бач, не вийшло. Довелося взятися самому.

Кожне його слово мовби приводило сищика до тями після тривалого непритомного стану.

— Так ти за нас, чи як тебе розуміти? Зовсім вже заплутав тепер!

— Я сам за себе, — відповів Едик. — Тому й писав записки й повідомлення ось йому, кивок на Юрка. — А ще раніше підкинув на місце пожежі свій значок. Дуже хотілося підказати слід, де шукати палія.

— Так щоб тебе не зачепило? Хотів осторонь бути?

— Довго пояснювати. Хоча мислите як треба. Знову всі захопилися — заговорилися.

Лиш на коротку мить випустили Павука з уваги.

Той уже зрозумів — програв, і чекати більше нічого. Кинувся зі свого кута до віконного отвору, на ходу відштовхнувши Едика, який перегородив шлях. Вже скочив на підвіконня. Зараз утече, заляже глибоко, шукай його потім. Ще й доведи, що саме він старі будинки палив.

Але і Юрко захопився викриттями й сповідями.

Заслухався, пильність утратив, як і всі. Хватку послабив, шкіряна ретязь виповзла з розтисну- того кулака.

Відчув свободу Джентльмен.

Ніхто тепер не стримає.

Кулею з місця зірвався. Стрибнув, як ніколи не стрибав. Зуби націлив, куди треба. Схопив, зімкнув щелепи.

Повиснув у палія ззаду, нижче спини.

А криків його не чув ніхто. Машини гули ззовні, рух у п’ятницю ввечері посилений. Та й затягнули Павука всередину вчасно.

Уже потім Назар Шпиг швиденько гімназистам інструкції дав.

Розділ тридцять перший

Тут стається бажане примирення

Одного не врахував досвідчений у кримінальних справах чоловік — Юрко — хлопчик, жива людина й не звик до тих потрясінь, які довелося пережити за короткий час.

Удома його не було трохи більше трьох годин. Здавалося — вічність. Ну добре, нехай не вічність. Але цей час видався гімназистові точно довшим за добу. Тож сам здивувався, глянувши на годинник, коли Едик Баранов на прохання, точніше — за наказом Шпига — провів їх із Джентльменом додому. Добре, хоч батьки виявили тактовність, не дзвонили синові. Юрко сам набрав їх, щойно вийшли з врятованого будинку.

Дорогою розпитав Едика про все детально. Дізнався, що хотів, не було в цій історії вже білих плям. Можна сказати, розпрощалися ще не друзями, але вже — гарними приятелями. Попри все, що було. Вислухав його Юрко й навіть зміг зрозуміти.

Та вдома під вечір почало теліпати.

Лоб ряснів холодним потом. Терпнули кінчики пальців. Ноги підкошувалися, наморочилася голова. Стрімко підскочила температура, почалася гарячка.

Мама переполошилася, як побачила - власних сил і знань бракує, викликали швидку. Тато відразу сказав: нервовий зрив у хлопця. Ще б пак, такий стрес зранку пережити. То він ще нічого про інші стреси й пригоди не знав. Інакше б все стало ясно раніше. Не всякий дорослий, міцний та гартований, нормально переживе, коли вдасться вирватися з обіймів смерті — полум’яних, без перебільшення.

Ну, деталі зайві.

Хоч як — стрес, нерви, перевантаження.

Провалявся Юрко всі вихідні. Вставав мало, зате спав багато. Тож відновився досить швидко. А понеділок, перший офіційний день канікул, приніс чимало сюрпризів. І всі — від батька.

Пам’ятаєте дядька кумедного? Приходив до нас, бульдога знайшов. Шпиг, Назар Захарович? — почав здалеку, повернувшись додому раніше, ніж зазвичай.

Почувши цс, гімназист напружився, хоча й знав — рано чи пізно все має початися й план сищика спрацює. Джентльмен теж принишк на килимку, нашорошив вуха.

— Еге, милий такий чоловік, — згадала мама. Здається, колись у міліції служив. Тепер у відставці чи на пенсії, забула вже.

— Так ось, Раїсо Лук’янівно, — тон Івана Туряниці став урочистим. — Милий чоловік і кумедний дядько сам-один вистежив відомого злочинця на прізвисько Павук!

— Чим відомий? Не знаю такого.

— Нічого дивного, Раю, що ти не знаєш нікого з кримінальників, — реготнув тато. — Втік сюди з Донецька, де так устиг нашкодити, що окупанти російські та їхні служки в розшук оголосили. А в Києві так званий Павук організував поширення наркотиків у школах та гімназіях!

— Ой! — мама сплеснула руками, глянула на Юрка.

— Та отож! — тато підійшов, обійняв її за плечі. — Подробиці ми ще почуємо. Зараз важливо одне: Перша гімназія теж потрапила в його павутиння. Замішаний один із учнів. Хто — таємниця слідства. Думаю, директор теж не скаже. Зате з нашого сина Юрія будь-які підозри автоматично знімаються! І не лише з нього, як я почув!

Бульдог завиляв куцим хвостом, підстрибнув, тявкнув, потерся об Юркову ногу.

— Він має рацію, — тато кивнув на собаку, потім присів, почухав за вухом, глянув на сина. —

Я був правий, коли тобі повірив. Та й мама сумнівів не мала. Ми з думками збиралися, несподівано все тоді сталося. Словом, оклигуй. І за тиждень - з речами на вихід. Назад, до своєї гімназії. А сьогодні ми, мамо, з такої нагоди їстимемо торт.

Не виказав себе Юрко нічим.

Стримався, хоч радів щиро за себе й за Антона з Діаною. Тепер він теж повернеться, вони будуть разом, а Вову Нещерета вже ніхто не побачить. Провести таку справедливу рокіровку теж входило у Шпигів план.

Ось тільки гімназист чекав також інших новин - про Стрельцова, Медвідька, Раєвського. Він хотів почути: їх теж викрили, зловили на гарячому, покарали. Бо всі вони в змові, а Стрельцов, крім усього, послідовно нищив усе, що нагадувало про українські перемоги.

Нічого. Анітелень.

Ніби й не горіли старі будинки, ніби не злизував їх своїм язиком Вогняний Змій.

Єдина втіха — з Лізою помирився.

Тоді, після розмови з татом Юрко спробував поговорити з нею. Кинула слухавку, ледь почула голос. На листи й повідомлення мовчала.

Так тривало цілу добу, аж раптом у п'ятницю дівчина озвалася сама.

— А я все знаю! — вигукнула замість привітання.

— Що ти знаєш? — запитав обережно.

— Про Павука, який наркотики в нашій гімназії продавав! — це прозвучало так урочисто, мовби Ліза сама зловила бандита за барки. Бо засмутилася, коли вітчим після тієї історії з тобою вирішив перевести мене в іншу гімназію. А вчора ввечері каже: поліція знайшла винних, тепер у Першій зразковій все спокійно й безпечно.

— Про мене — нічого?

— Ой, ну тебе! — почув у слухавці дзвінкий сміх. — Ну, помилилися. Коли такі справи кояться, та ще й у найкращій гімназії Києва, дорослі завжди роблять помилки.

— Не лише дорослі.

— Добре, добре, я теж, — тепер Юрко вловив примирення. — Гаразд, не дмися. Уяви себе на моєму місці.

— Я б тебе ні в чому такому не підозрював.

На мить Ліза вмовкла, тільки сопіла йому у вухо. Потім легко змінила тему:

— В неділю можемо погуляти, як завжди, — говорила, ніби нічого й не сталося. — Скучила за Дженкою. Хочеш, ще щось скажу?

— Кажи.

Марта, — вона стишила голос. - Ернестівна, чув? Вона захворіла, хі-хі. Від мене заразилася.

— Буває.

— Та буває. Але ти не допетрав — тепер я без неї зможу гуляти! Ніхто над душею не стоятиме! Тому давай, до неділі! Парк Шевченка, друга дня!

— До неділі, — машинально відповів гімназист.

Розділ тридцять другий

Тут у Києві, на Подолі з’явиться ще одна Стіна Пам’яті

А субота принесла несподіванку — Іван Туряниця покликав дружину й сина на Поділ.

Поки збиралися, нічого не пояснював, тільки загадково усміхався, ніби сюрприз готував. Навіть точно не сказав, куди саме йдуть, бо Поділ — великий. Зрозумів Юрко все, щойно вирулили на потрібну вулицю. Хотів вигукнути радісно, коли зупинилися біля врятованого тиждень тому старого будинку. Та вчасно прикусив язика, бо міг виказати себе.

Коли вийшли — слів тим паче забракло.

Бо очам відкрилася небачена ніколи раніше картина.

Частину старого будівельного паркану було знесено. Довкола, на вулиці, вже зібралося чимало перехожих. Люди дивилися на гурт школярів такого самого віку, як Юрко, хоч були серед них і старші. Одні акуратно зносили в дальній кут наполовину огородженого двору різне сміття, складаючи його на купу. Інші поралися біля мурованої стіни, що виходила на вулицю. Паркан прибрали, аби перехожі могли її бачити.

Точніше - те, що на ній з’являлося.

Дітвора, навмисне вбравши простий, робочий одяг, який не шкода забруднити, спритно орудувала балончиками з різнокольоровими спреями. Хтось пшикав струмені фарби на спеціально заготовані трафарети, від чого на стіні з’являлися контури незнайомих Юркові людей. Хтось акуратно, дбайливо виписував імена, прізвища й дати.

Просто на очах у десятків людей стіна занедбаного, здавалося, давно забутого аварійного будинку, що простіше зруйнувати, ніж відновити, оживала, пістрявіла, яскравішала, що далі, то більше нагадуючи якусь мистецьку галерею.

— Тут буде нова школа мистецтв, — пояснив тато, ніби читаючи Юркові думки. — Цей будинок, як ти знаєш, хотів спалити Павук. Багато писали про нього. Та й раніше я гармидер здіймав. Маємо результат.

Який? — Юрко з мамою, не змовляючись, запитали водночас.

Озвалася якась далека родичка Олександра Мурашка з Канади. Чули про такого?

— Я ж по ньому дипломну роботу писала! — вигукнула мама. — Художник, учитель!

- Вбитий більшовиками тут, у Києві, майже сто років тому, — підхопив Іван Туряниця. — Гадаю, Раїсо, наш Юрко та й інші діти мусять знати, як російські комуністи нищили наших найкращих людей.

— Не лише російські, Іване. Треба чесним бути, — похитала мама головою.

— Де я нечесний?

— Серед українців теж не бракувало таких, хто вірою й правдою служив більшовикам. За сто років мало що помінялося. Глянь, що на Донбасі коїться. Та й у Києві, у нас під носом, такого не бракує.

— На жаль, — погодився тато. — Ось для чого такі, як Павук, нищили історичні пам’ятки. Щоб навіть ті, які чітко знають, хто нам друг, а хто ворог, не могли згадати славні імена. Тепер ось, маємо, — Іван Туряниця показав на розмальовану стіну. — Портрет самого Мурашка — ліворуч, у кутку. Трохи далі, той красивші профіль — Василь Чумак, поет.

— Ми не вивчали ще, — обмовився Юрко.

— Та ясно. У шкільних програмах його нема, а треба знати. Лише вісімнадцять було хлопцеві. Всі пророкували йому долю найкращого українського поета. Ного так само вбили сто років тому. І теж росіяни, але вже не комуністи, а білогвардійці. Хоча різниці між тими, хто хотів підкорити собі Україну, я не бачу, — тато зітхнув, помовчав. — Вони вбивали найкращих... Бачте, тут закладають Стіну Пам’яті. На жаль, всі імена замордованих на одній стіні не вмістяться. Та й десятком не обійдешся. Через те й треба називати їхніми іменами вулиці, проспекти, сквери. Впізнавати їхні лиця, знати, чим вони були славні, що зробили для своєї країни і що могли б зробити, якби не ворожі кулі, ножі та багнети. Ну, а художня школа тут буде вже з ініціативи тієї самої родички Мурашка. Вона й кошти збере, й сама сюди збирається. І ще таке, Раїсо Лук’янівно.

Тепер тато дивився на маму, мовби забувши про сина.

Що?

Треба б організувати якісь зустрічі по школах. Розказати про ось цих, — він знову показав па свіжі мурали, — та багатьох інших, пам’ять про кого стирають різні павуки. Зможеш?

Складно. По кабінетах ходити...

Отже, зможеш, — впевнено сказав Іван Туряниця.

Потім заходився фотографувати мурали на стіні.

А перехожі, котрих за цей час зібралося ще більше, вже наслідували його приклад.

Серед них Юрко раптом побачив солідного на вигляд чоловіка у дорогому пальті з верблюжої шерсті. Хоча той мав підкручені вуса, все одно гімназист не відразу впізнав у ньому Назара Шпига. Так, підошви черевиків можуть зробити коротуна трохи вищим, ніж зазвичай.

Хотів смикнути тата за рукав, показати сищика.

І знову стримався.

Навіщо батькам знати, що вони знайомі.

Тим паче, що відставний міліціонер уже пробирався крізь натовп, щоб іти геть.

Розділ тридцять третій

Тут гімназист сумує, що не всі винні поки що покарані, тому може початися нова історія

Зустрілися назавтра в парку Шевченка за годину до того, як Юрко мав зустрітися з Лізою.

Назар Шпиг запізнився, що ніколи не було його звичкою. Прийшов у звичному, простому одязі, і зовсім не скидався на переможця, завдяки якому поліція зловила небезпечного злочинця.

Юрко відпустив від себе Джентльмена, і бульдог, насолоджуючись свободою, зник у вкритих останнім багрянцем кущах.

Чоловік і хлопчик неквапом пішли алеєю.

Чому Стрельцов і Медвідько не покарані, Назаре Захаровичу? — з місця відрубав Юрко. - Хіба Павук не їхній спільник?

Сищик смикнув себе за вус.

Спробую пояснити, Івановичу. Там, на місці, в будинку, коли я скрутив Павука, а ти з кучерявим подалися геть, Павук почав переговори. — Переговори?

— Отож. Він погодився взяти на себе все, пов’язане з наркотиками у вашій гімназії та інших закладах. Доказів вистачає. Але, — тут Шпиг зупинився, повернувся до Юрка, поклав руку на плече, — за це ми забуваємо про Стрельцова й підпали.

— Забуваємо? Назаре Захаровичу...

— Цить! — гримнув відставний міліціонер. — Якби я уперся рогом, справою зайнявся б Медвідько! Гляди, чого доброго, нашого палія його зусиллями ще й на волю випустили б.

Закусив Юрко нижню губу.

— Нічого не можна вдіяти? Невже за будинки не покарають нікого?

— Спалені — не повернеш, — по-філософськи зазначив Шпиг. — Я вчора сам бачив, як починаються важливі справи. Вцілілі будівлі теж потроху захищатимуть. Ну, і підпалів більше не буде.

— Стрельцов заспокоївся? Відступився?

— Тю на тебе, Івановичу. Іншу капость придумає. Тільки ж я наказав Павуку, аби знайшов спосіб попередити свого хазяїна: ще один вогняний змій — і я за нього візьмуся серйозно.

• — Попередив?

— Через адвоката. Точно знаю. І все. Як кажуть, проїхали.

Вони рушили далі, час від часу позираючи на бульдога, який гасав довкола, то зникаючи з очей, то знову вибігаючи.

— А тепер ти доповідай, — вимовив сищик.

— Про що?

— Не вірю, що з тим Едиком-хіміком ти нічого для себе не прояснив.

— Я й не проясняв, — гмикнув Юрко. - Він мені сам усе видав. Накипіло на душі. Особливо коли почув, що Павук поскаржився Стрельцову на його жадібність. Ще й дівчинкою обізвав. А так не було, пане Шпиг! — гімназист почав запалюватись. — Мізки в Баранова добре працюють. Тільки не в тому напрямку. Знаєте, є багато різних фільмів і мультиків про божевільних учених, які не можуть дати раду власній геніальності?

— Є таке.

Так ось, Едик — майже такий випадок. Бо до генія далеко, а безумства вистачає. Він, як ви чули, захоплюється хімією. І постійно щось таке винаходить, що й на голову не налазить. Причому використовує ледь не підручні матеріали. Складно все це, не моя наука хімія. Тож не поясню до пуття. Але одного разу Баранов нахімічив таку суміш, що з дрібки загоряється сильним вогнем. Загасити неможливо. Руйнівна сила

Звісно, хотів стати знаменитим. Його ж без того під’юджували: з Донбасу, з Донбасу, не можеш нічого. Він зміг, довів. Тільки все одно вийшло посміховисько.

— Образився, значить... — буркнув Шпиг. - Тепер чекай. Я тобі скажу, як далі було. Бо знайоме все до болю. Напевно, ображений Едик- хімік шукав бодай якусь рідну душу. Потягся до місцевого лідера Вовн Нещерета. Розказав тому про несправедливість. Вова ж, не будь дурнем, поділився знаннями з Павуком. Так чи ні?

— У «яблучко»! — гімназист відбив легенький дріб на асфальті. — Тільки Вова думав, що палій якось використає Едика, ну, наприклад, щось пов’язане з наркотиками. А той вирішив взяти хіміка-самородка для іншої справи, за яку платив Стрельцов. Баранову ж не давав ані шеляга. Купив тим, що його винахід можна буде випробувати в дії. Коли будинки почали палати, Едик зрозумів, у що вляпався. Назад дороги нема. Ось він і вирішив підкинути на згарище свій значок. Напевно, слід до нас приведе.

— Як і задумано, — погодився Шпиг.

— Що далі робити, Баранов не знав. Вирішив почекати, як піде. Тут я виринаю. Зрозумів Едик - почалося. Цілком логічно міркував: за мною хтось стоїть. Вирішив стежити. Аж раптом події пішли стрімко, бо заговорили з моєї подачі пробудинок на Гоголівській. Зрозумів Баранов пастка може бути. Павук і не приховував від нього нічого. Вирішив, що тримає в руках міцно.

- І хлопчина тієї ночі стежив за всіма?

- Простіше, пане Шпиг. Вислизнув із дому, як я, засів у засідку. Вчасно нагодився, ніде правди діти. Але ж ніхто не міг подумати, що Павук теж десь недалеко заховається! Тобто, Едик усе знав і втік, аби так званий партнер не помітив. А нашу благополучну втечу Павук бачив на власні очі. Тому наступного дня Вова й підкинув мені ті таблетки, вивівши з гри.

— А що про гроші?

Які... Ой, точно, — Юрко зупинився. — Павук сказав Стрельцову, що його спільник Баранов, творець Вогняного Змія, грошей вимагає. Жадібний, справжній глитай, або ж павук.

— Прізвиська дурно не липнуть.

- Отож. Знаєте, аби Едик не почув про це від мене, чорта з два отак би розговорився.

Не передражнюй, — сищик дав по носі гімназиста легенького щигля.

Загавкав бульдог — ні з чим його голос Юрко не сплутає.

Глянули обоє туди, звідки линуло.

Джентльмен щодуху мчав до Лізи, яка розкрила йому руки для обіймів.

— До тебе, — гмикнув Назар Шпиг. — Пішов я. Гуляйте, молодьож.

Сказавши це, чоловік потиснув хлопчикові руку, розгладив вуса й так само неквапом рушив до виходу.

Юрко поспішив до Лізи. Наблизився — і спохмурнів. Сиділа навпочіпки, гралася з бульдогом, що затято вилизував їй лице. Але давно бажана зустріч, схоже, дівчину не тішила. Кинула на Юрка сумний погляд, випросталася. Джентльмен тицьнув їй у ногу плаский писок — не помітила.

— Вдома не так? — запитав замість привітання.

— Там добре все. Не міняється, — голос, мов із глибини колодязя.

— Що трапилося? — гімназист придивився. Слухай, ти плакала!

Ліза провела пучкою під оком.

— Дурниця... Хоча... Ні, не дурниця. Зовсім не дурниця. Погані діла кояться, Юрку.

Бульдог присів, підніс голову, легенько рикнув.

— Розкажи, не мовчи. Може, поможу.

— Чим ти поможеш...

І все одно Ліза розповіла Юркові Туряниці ще одну, іншу історію.

Жовтпень-грудень 2017 року, Київ

Content

Андрій Кокотюха "Гімназист і Вогняний змій"

Розділ перший Тут уперше побачимо Вогняного Змія, але його лиховісний господар лишиться в тіні

Розділ другий Тут київський гімназист не повірить своїм очам

Розділ третій Тут гімназист радиться з бульдогом та батьком

Розділ четвертий Тут гімназист іде на прогулянку - а може, на розвідку

Розділ п’ятий Тут знову згадають Вогняного Змія, а гімназист потрапить у безвихідь

Розділ шостий Тут будуть старий ворог та несподіваний порятунок

Розділ сьомий Тут сищик сварить гімназиста, а той все одно не визнає помилок

Розділ восьмий Тут гімназист, сищик і бульдог згадують київських зміїв і розуміють задум злочинців

Розділ дев’ятий Тут хвороба, дівчинки остаточно розсекречує гімназиста й бульдога

Розділ десятий Тут біля гімназії усіх чомусь затримує поліція

Розділ одинадцятий Тут Перша зразкова гімназія ризикує втратити репутацію, а гімназист знову намагається підслухати під дверима

Розділ дванадцятий Тут гімназист отримує докази того, що всяка ініціатива карається

Розділ тринадцятий Тут Назар Шпиг назве гімназиста своєю Таємною зброєю

Розділ чотирнадцятий Тут знаходиться покупець гімназійних значків

Розділ п'ятнадцятий Тут гімназист робить перше викриття, але до Змія не наближається

Розділ шістнадцятий Тут Діана виправдовує припущення, бо поводиться дуже підозріло

Розділ сімнадцятий Тут поведінка Діани має пояснення, але нашим героям від того не легше

Розділ вісімнадцятий Тут сищик знову хоче, аби гімназист, заліг на дно

Розділ дев’ятнадцятий Тут гімназист не втрачає надії виманити Павука зі сховку

Розділ двадцятий Тут гімназист дізнається, що не лише виграв, але й загрався

Розділ двадцять перший Тут пан Шпиг погоджується потрапити в пастку

Розділ двадцять другий Тут гімназист таємно тікає з дому й опиняється в скрутному становищі

Розділ двадцять третій Тут будуть Павук, Вогняний Змій і безвихідь

Розділ двадцять четвертий Тут будуть несподіваний порятунок і нові загадки

Розділ двадцять п'ятий Тут гімназист, розуміє — краще б він згорів разом зі старим будинком

Розділ двадцять шостий Тут гімназист дізнається, як воно — бути сином свого батька

Розділ двадцять сьомий Тут гімназист отримає повідомлення

Розділ двадцять восьмий Тут гімназист робить останнє відкриття

Розділ двадцять дев’ятий Тут треба пристебнути паски безпеки

Розділ тридцятий Тут в дію вступлять пістолет, кулаки й собачі зуби, а також буде доведено — помста буває солодкою і справедливою

Розділ тридцять перший Тут стається бажане примирення

Розділ тридцять другий Тут у Києві, на Подолі з’явиться ще одна Стіна Пам’яті

Розділ тридцять третій Тут гімназист сумує, що не всі винні поки що покарані, тому може початися нова історія