Андрій Кокотюха "Гімназист і Чорна Рука"

Розділ перший

Тут київський гімназист іде назустріч небажаній пригоді

Чорний слід від долоні з розчепіреними пальцями відбився на весь аркуш.

А вільне місце згори займав зроблений друкованими літерами напис, без розділових знаків:

ЗАВТРА 5 ГОДИНА

СПАЛЕНИЙ ДІМ НА ПОДОЛІ ТИ ЗНАЄШ ПРИНОСИШ 1 ТИСЯЧУ АБО БУДЕ БІДА

ЗАЛИШ У ВЕЛИКІЙ КІМНАТІ МОВЧИ

— Не вийде мовчати, — сказав собі Юрко Ту- ряниця, учень восьмого класу Першої зразкової київської гімназії.

Хлопчина знав, про що казав. Таку записку раніше отримували інші учні. Якби кожен послухався й справді тримав язика за зубами, у Чорної Руки нічого б не вийшло вже з першою жертвою, Колею Моховим. Той, відомий своїм здоровим пофігізмом, відправив послання, як каже Валик Зубко, у бан, тобто — забанив. А вже наступного дня сталася біла. Ну. не аж таке горе - ніхто не загинув і не скалічився, слава Богу. Але батьки байдужого до попереджень гімназиста дізналися, куди їхній син насправді ходив замість додаткових занять із французької мови.

Ох, і було Моховому вдома!

Ясно, хитрун брав суму, потрібну ніби на репетитора. Сам же йшов у комп’ютерний клуб, куди учням Першої зразкової суворо заборонено ходити, й рубався там на гроші у різні віртуальні іграшки. Коли батьки нагрянули в клуб з поліцією, з'ясувалося: там працював тоталізатор, робили ставки, ставили живі гроші. Коля хоч і грав, та ніколи нічого не вигравав. І саме цей факт розлютив його батька найбільше. Він потім кричав: його син повинен вигравати, має бути лідером навіть у таких змаганнях, бо тоді навіщо вони віддали його до найкращої гімназії Києва. На те Коля заявив зухвало: мовляв, не просив переводити його зі звичайної в зразкову.

— Теж мені — щастя! — розпинався він потім перед Юрком та іншими однокласниками на перерві. — Нічого не можна, не подуй, не плюнь! Вся наука — самі понти!

Хтось із Моховим погоджувався. Хтось - ні. Частині гімназистів з числа зануд справді подобалося вчитися там, де все за правилами й залізна дисципліна. Але не порядки в їхній гімназії неприйнятні. В іншому справа, хіба не ясно.

Чорна Рука погрозу виконав.

Чи — викопала. Чорт його знає, що воно таке: хлопець чи дівчина, чоловік чи жінка. Справжній лиходій із коміксів, явно грається.

Однак лиха завдає справжнього. Моховий потім зізнався — з нього п'ять сотень гривень вимагали. Міг би знайти ці гроші, дати й забути. А так втратив усе, що мав. Зате отримав потужний, зовсім не бажаний для дванадцятирічного хлопця батьківський контроль. Добре, хоч директор гімназії не дізнався - тато мудро вирішив тримати все від нього в таємниці. Бо порядки справді жорсткі й обов'язкові для всіх.

Нема першого попередження, останнього теж. Воно завжди єдине: порушив правила Першої зразкової — вибачення не приймається, терміну випробування не дають. Кру-гом! Кроком руш у звичайну школу.

Юрко, може, й хотів би. Наприклад, у ту, що недалеко від дому, лиш оминути Ботанічний сад — і прийшов. Можна довше поспати, хай на півгодини, та все ж таки.

Коли читаєш під ковдрою з ліхтариком комікси чи детективи, забуваєш про час, засинаєш пізніше, ніж треба хлопчикові його віку, потім важко розліпити повіки: цілу ніч сняться гонитви й бійки. Щоразу Юрко в таких снах був за крок від перемоги. Або зависав над прірвою, внизу кипить водоспад, над ним — гидкий лиходій, що ось-ось заволодіє світом. Аж раптом дзвонить будильник, потім вмикається мама: «Вставай, вставай!». Ще б півгодинки, ну добре — хвилинок з п'ятнадцять, і дізнався б Юрко, чим усе скінчиться, коли і як він переможе. Та доводилося виповзати зі сну, потім — із ліжка, й понуро плентатися у ванну, яку вже звільнив тато.

Перша зразкова далеченько, вглибині Печер- ська. Поряд не було зручного виходу з метро, не зупинявся наземний транспорт. Вважалося: якщо тут навчатимуться діти з заможних родин, батьки возитимуть їх автівками. А учні з родин не дуже багатих по добру науку ходитимуть навіть пішки. В цьому керівництво Першої зразкової бачило відголоски давніх українських міських освітянських традицій.

Юрко опинився в дивній ситуації. Його тато, інженер Туряниця, працював у міжнародній компанії, вільно володів трьома мовами - англійською, французькою та польською, — тож їхня родина вважалася заможною. Проте тут підтримували всі давні українські традиції. Тому інженер Туряниця був категорично проти, аби сина возити машиною, ось і долав Юрко шлях до гімназії пішки.

Тато підвозив до «Університету», найближчої від них етапнії метро. Учнівський квиток давав право їздити безкоштовно. А там до «Печорської» — і далі — сам, за будь-якої погоди. Перші класи ще мама водила за руку, потім — сам, бо мама працювала з татом на тій самій фірмі бухгалтером, та ще й не простим — старшим, тому не могла довго засиджуватись удома.

Поки Юрко Туряниця був малий, йому не надто подобалися такі довгі прогулянки. Та щойно почав дорослішати, зрозумів усі переваги. Особливо, коли повертався з гімназії додому. Батьки завжди приходили пізно, сина після школи не контролювали, лиш дзвонили на мобільний, питали, де він. Відповідь могла бути, якою завгодно. Юркові вірили, бо вчився непогано.

Спробував би інакше: за незадовільні табелі з Першої зразкової теж просили на раз-два. Нема чого псувати загальну картину успішності. Може, Юрко й хотів би зібрати віночок із поганих оцінок, щоб перейти до звичайної школи, та, по-перше, підведе батьків, котрі покладають на Першу зразкову надії. А по-друге, уже переконався: чим ближче від дому місце навчання, тим менше волі і більше батьківського контролю.

Ось і тепер, отримавши погрозу від лиховісноїЧорної Руки, гімназист Туряниця міг, нікому не звітуючи, піти в призначений час у призначене місце. Вирішить неприємну справу - й по всьому.

Хоч зараз Юркові було за себе трошки соромно. Навіть не трошки - дуже. Йшов у бік Подолу і увесь час думав, навіть тихенько бурчав собі під ніс:

- Теж мені - герой. У снах так б'ється, опирається, хоча б щось робить. Різні там ігри, спортивний табір пройшов. А тут злякався. Сказали принести гроші невідомо кому й не знати, за що. Ще й цілу тисячу. І ти нічого не робиш. Береш свої заощадження, киваєш, як баран, і слухняно несеш. Йдеш, як ягня на бійню. Хто ти після цього, Турянице...

Пригнічений невеселими думками, Юрко дістався до «Печерської», пересів на «Палаці спорту». Минаючи пересадкову станцію, побачив двох поліцейських - молодого й старшого. Чоловіки стежили за людськими потоками й про щось тихо перемовлялися. Майнуло - підійти до них, показати записку з погрозою, розповісти все, хай ловлять злочинця-вимагача. Навіть кілька кроків ступив до них, пішовши проти людської течії.

Молодший помітив хлопчину.

Кивнув запитально.

Юрко похитав головою, розвернувся і пішов до переходу. Думав — поліцейський дивиться на нього, знайшов момент, повернувся, озирнувся. Де там! Забув офіцер, утратив інтерес, знову зайнятий своєю справою.

Кликати на допомогу можна й треба, коли знаєш: тобі особисто це не вилізе боком. Юрко ж навіть не уявляв, що на нього має Чорна Рука. Чим притисне в разі відмови нести викуп. А так почнеться розбірка, щось неприємне спливе, тоді — прощавай, Перша зразкова.

А разом з нею — батьківські надії.

Тож Юрко вийшов на потрібній станції, поправив сумку на плечі, роззирнувся, визначивши напрямок, який раніше перевірив по карті з мобільного.

І рушив назустріч пригоді.

Не та, про яку читав у книжках. Не така снилася. Цю треба якнайшвидше відбути й забути. Бо соромно отак іти на капітуляцію. Ще й невідомо, перед ким.

Розділ другий

Тут гімназист знайде щось страшне

На Подолі всякий заблукає, але не Юрко. Він тут народився, це потім вони переїхали на вулицю Петлюри, в самісінький центр Києва. Але Поділ лишався рідним. Усе просто. Через Контрактову площу повз Самсона праворуч, повз Успенську церкву в бік Боричевого Току через Фролівську вулицю.

Що ближче підходив до потрібного місця, тим важче давалися кроки. Крім того, Юрко раптом відчув, що привертає загальну увагу, від чого стало зовсім ніяково. Адже його, такого переляканого, бачить увесь Поділ.

Хоч насправді помилявся. Перехожі не озиралися на хлопця. Юрко Туряниця нічим не привертав уваги. Звичайний школяр, їх Києвом ходить багато. Хіба, якщо придивитися, можна було побачити ластовиння на лиці. Мовби чхнула одного разу дитина біля купки дрібної тирси, чхання здійняло хмарку, і дрібки тирси осіли на личку. Тому часом могло здатися, що хлопець замурзаний, не надто ретельно вмився.

А ще - два невеличких неакуратних шрамики на лівій щоці, мов хтось виорав дві смужки неправильної форми. Виду вони не псували. Навпаки, бабуся казала: це сліди щастя, бо Юрко в ранньому дитинстві перехворів на віспу, від якої діти його віку колись помирали. Той, хто виживає і одужує, назавжди має спотворену рівчачками шкіру на обличчі. Юркові ж обійшлося. Два маленьких шрамики — єдина згадка про ту страшну хворобу.

Зазвичай гімназист простував би неквапом, ловлячи гав, зупиняючись, аби провести цікавим поглядом чергове авто — любив озиратися на машини, мріючи про власну, ось і приглядав собі моделі. Але тепер утратив інтерес до всього. Дістався майже до кінця звивистої вулиці, ще поворот, останній — і уздрів стару будівлю, давно закинуту, заселену волоцюгами. Вони, як казали в новинах, і стали причиною пожежі.

В дитинстві Юрко ніколи не заходив на цей бік Подолу. Не те місце, де матусі й бабусі охоче гуляють з малими дітьми. Та й зараз не бачив нічого привабливого, крім зарослого київського узгір'я. Старанно підготував загадковий незнайомець місце зустрічі.

Мусив же знати, де є покинута забудова, порожня, моторошна, місцями ще чорна від кіптяви — горіла влітку. Густий чорний дим, як показали по телевізору, піднявся в якійсь момент вище за церковну баню. Потім тато прочитав у газеті: волоцюги серед білого дня побилися, одного так гепнули по голові - помер на місці. Щоб замести сліди, волоцюги не придумули нічого ліпшого, як запалити будинок. Мама ще повела плечима, скривилася: не говорив би, мовляв, Іване, при дитині про вбивства. На що батько відрізав:

— Та ну, Раїсо. Наші діти поруч з нами живуть. Не сліпі, не глухі, не відріжеш їх від світу у двадцять першому столітті, — й нагадав, помовчавши: — Воює країна. Про смерть діти в школах чують мало не щодня. Вшановують пам'ять. Хай розрізняють смерті гідні й безглузді.

Нічого. Подумаєш, волоцюги-безхатьки. Зовсім недавно Києвом бігали натуральні вбивці, озброєні пістолетами, кастетами, битами й молотками. Тоді батьки порушили правила: спершу проводжали його до гімназії й забирали назад, а потім узагалі на деякий час заборонили виходити далі двору. В центрі міста рвалися справжні бомби, навіть серед білого дня, горіли машини, батькову теж спалили вночі, бо прикрасив її синьо-жовтим прапорцем. Нічого, зароблю і куплю нову. Ми все одно переможемо. Так сказав тоді тато, а мама тільки зітхнула: двадцять перше століття нервове.

Зазначений у записці будинок стояв майже в самому кінці вулиці. Чи то здалося Юркові, чи й справді перехожі відверталися, проходячи повз нього, і прискорювали кроки. Почекав про всяк випадок, поки лишиться позаду товста тітка у квітчастій хустці з великою господарською сумкою. Постояв ще трохи, збираючись із силами й думками.

Роззирнувся сторожко.

Шаснув у двір, штовхнувши плечем причинену хвіртку.

Швиденько зачинив її за собою — і передумав, знову прочинив. Раптом тікати доведеться, відразу кулею на вулицю вилетить. Та й перехожі напевне почують, коли кричатиме «рятуйте», якщо шлях до відступу перекриють. Кликати на допомогу не соромно, гірше загинути мовчки й непомітно.

Юрко скривився, мотнув головою, проганяючи непотрібні думки. Не треба паніки. Нічого не сталося, а вже настрій, ніби все пропало.

Перетнув дворик, ступив на ґанок, потягнув на себе двері, що трималися на одній петлі. Протиснувся всередину. Постояв, збираючись із духом.

— Агов! Я тут! — гукнув на повну силу легенів, проганяючи липкий страх, який все одно підступно перехоплював подих і сковував рухи, роблячи їх незграбними. — Я прийшов! Хто тут?

У відповідь — спершу тиша. Потім — рух назустріч, хтось біг зсередини, голосно сопучи. І чи то галюцинація слухова, чи справді невідома істота наближалася з тихим гарчанням.

Юрко мимоволі ступив кілька кроків назад. Сумка вперлася в стіну. Гімназист уже бічним зором намалював геометрично правильну траєкторію до дверної пройми. Стрибок, другий — і все, вирвався.

Поки думав-прикидав, з порожньої кімнати до закіптюженого передпокою вибіг, точніше — викотився сірий песик. Не схожий на бродячого, морда пласка, кумедна й щаслива, бо людину побачив. Бульдоги нічийними не бувають.

— Здоров, — промовив Юрко, намагаючись погладити створіння.

Та бульдожка зиркнув жалісно, зовсім не так дивляться породисті бійцівські пси. Гімназист не читав по собачих очах — без того здогадався, що цей несподіваний новий знайомий хоче їсти. Треться об штани, ластиться, випрошує.

- Зараз, — сказав Юрко, вчасно згадавши про бублик у кишені куртки, один із трьох, взятих уранці з дому.

Гімназист довго не роздумував - їстиме бульдог бублики чи ні, - вийняв, кинув. І переконався собака таки зголоднів — зловив їжу на льоту, захрумкотів, забувши на короткий час про благодійника.

Натомість Юрко згадав, для чого сюди прийшов. Пес почекає, з ним він потім розбереться. Спершу — важливіші справи.

Оминувши бульдога, який догризав бублик, гімназист уже спокійніше, без засторог, пройшов до кімнати.

Нікого й нічого, хіба залишки обгорілих меблів.

Покрутив головою, знизав плечима, ступив далі, в сусідню, меншу кімнату.

І завмер, отетерівши від побаченого.

Спершу зрозумів: посеред кімнати лежить долілиць мертва людина в калюжі крові.

Потім дійшло: цього чоловіка хтось убив.

Хлопчик ніколи ще не бачив перед собою мерців, та ще й так близько, ще й у такому лячному місці.

Позадкував Юрко. Замахав руками в повітрі, наче крилами вітряка.

І враз почув за спиною кроки.

Хтось-таки перекрив шлях до відступу. Попереду — мрець, позаду — хтось, кого гімназист ще не бачив, але вже чув суворе:

— Ти що тут робиш, га?

Розділ третій

Тут Юрко знайомиться з детективом Шпигом

Здалося, довго думав, повертатися лицем до небезпеки чи ні, — насправді пролетіло кілька секунд, не більше. Та Юркові вони видалися вічністю. Він поволі обернувся. Краще бачити, хто тобі загрожує, аніж прийняти удар у спину. Так, принаймні, вважав Юрко. Його улюбленці - відомий усім Шерлок Холмс та Максим Оса з нового коміксу — думали так само. Не в усьому наслідував їх гімназист, але деякі їхні поради були слушні.

Ставши лицем до загрози, він найперше уздрів пістолет, затиснутий у міцній правиці. Розгледів не лише дуло, а й чорні волосини на грубих пальцях, що стискали зброю. Та наступної миті рука посунула вниз, дуло опустилося, і Юрко перевів погляд на того, хто стояв перед ним.

Побачив за три кроки від себе, у проймі дверей, що колись розділяли дві кімнати, низенького, зовсім не страшного чоловіка. Справжній тобі Дядько, опецькуватий, кирпатий, з невеличким кумедним черевцем, кругленькими рожевими повнявими щоками та густими чорними вусами.

Якби не вони, то дядечко майже нічим не відрізнявся б від бульдога, який, мовби нічого не сталося, забіг усередину й примостився біля ноги гімназиста, чекаючи ще на якесь їдло.

— Твоя собака? — густим, ледь хрипкуватим голосом поцікавився дядечко.

— Це хлопчик, — відповів Юрко, в глибині душі відчуваючи — говорить зараз не те.

— Кобель, — поправив незнайомець, ховаючи тим часом пістолет у кишеню старого, але колись дорогого замшевого пальта. — А навпаки, то буде сучка.

— Знаю. Тому він чоловічого роду. Отже, правильно казати: твій собака.

Коротун гмикнув, поправив на круглій голові чорний котелок, так само ідеально круглий.

— Ти ба, грамотій. Перша зразкова гімназія, ота знаменита, на Печерську, так чи ні?

— Ага. А ви як знаєте?

Незнайомець усміхнувся у вуса, гойднув підборіддям:

— Якщо ти не вкрав свою сумку, то на ній — герб. Схрещені лаврові листки, між ними дві літери, «К» і «Г». Що означає — київська гімназія. Номер посередині, в тебе там «одиниця». Я читав, засновники Першої зразкової вирішили відродити давні гімназійні традиції. От і взяли собі емблему однієї з найкращих київських гімназій, які були до того, як прийшли більшовики і все зіпсували. Історією цікавишся?

— Вивчаємо.

Говорили спокійно, ніби й не було мертвого тіла в порожній кімнаті. Юрко навіть почав трохи заспокоюватися. Але незнайомець сам швидко зрозумів — не туди розмова пішла. Знову насупив брови, повторив:

— То що ти тут робиш? Який чорт тебе сюди заніс, ще й з собакою?

— Собака не мій, — поквапився пояснити Юрко. — Він уже був, коли я прийшов. Голодний. Я бублика йому дав, — бовкнув для чогось.

— Бульдоги не їдять бубликів, — зазначив коротун. — Трошки знаюся на цьому, сам колись пса тримав. Не бульдога, але теж нічого. Застрелили його кілька років тому. Хотіли мене, але пес на кулю кинувся. Нового ніяк не заведу, нема коли з ними возитися, — незнайомець машинально смикнув себе за краєчок вуса. — До того кажу, що раз зжер бублика, значить, жерти хоче. Такі собаки не гуляють вулицями просто так. Тим більше не залазять у порожні будинки, де лежать трупи. Хтось же його сюди привів. І кинув. Інакше давно б собацюра знайшов хазяїна. Отаке.

Юрко промовчав. З висновками коротуна погоджувався цілковито. А револьвер у кишені та манера міркування підказували єдино правильний висновок.

— Ви з поліції? Детектив?

— Був колись, — відрубав чоловік. — Але, вважай, детектив. Шпиг.

- Хто?

Коротун торкнувся пучками товстих пальців вузеньких крисів капелюха.

— Шпиг, Назар Захарович. Капітан міліції у відставці.

— Тепер поліція.

— То тепер. А я звільнився, коли ще була міліція. Думав — протримаюся. Допекло. Тепер — маю честь, власник приватної пошукової контори, і заодно — її єдиний працівник.

Гімназист ураз перейнявся зовсім недоречною в одній кімнаті з мерцем урочистістю моменту, відсунув ногою бульдога. Розправив плечі, обсмикнув куртку, поправив кашкета, прокашлявся.

— Туряниця Юрій, учень восьмого класу Першої зразкової гімназії, — трошки подумав і додав: — Іванович.

— Чорти тебе сюди принесли, Івановичу, — буркнув Шпиг, відсторонив гімназиста і нарешті підійшов ближче до мертвого тіла.

Юрко читав про таке в детективних оповідках. Тож цікавість остаточно все переборола. Він підступив ближче, й зараз зі свого місця мрець не здавався аж таким страшним. Він уже неживий, чого боятися, не вкусить.

Бульдожка товкся поруч, теж зазирав, і обидва явно заважали Шпигові робити своє діло.

— Йшли б ви обоє звідси подалі, — буркнув, не озираючись. — Нема чого тут робити. Хоча... — знову глянув через плече, — ти давно тут, Івановичу?

— Хвилин п’ять перед вами прийшов. Про собаку нічого не знаю.

Тепер Шпиг почухав потилицю.

— Я вже все про нього знаю. І про хазяїна бульдога, чорти б його побрали — кидає пса де попало.

— Розгадали, хто він, хазяїн?

— Паскуда і дурень. Ким би не був, де б не жив, як би його не звали. Не треба мені його тут.

— А я - треба?

— Якби прийшов бодай на півгодини раніше, сюди чи десь поряд — то, може, й став би в пригоді. Або... чорт його знає. Може, ти б утік, і ми не зустрілися б з тобою. Свідчив би. В поліції.

— Назаре Захаровичу, а чому це я мав би давати свідчення поліції? — поцікавився гімназист, дивуючись власній зухвалості. — Що тут взагалі відбувається? Ми зустрілися з вами в недогорілому будинку, і я так думаю — ви недарма прийшли сюди саме тепер.

— Розумецький, — гмикнув Шпиг. — Але спершу ти мені даси відповідь. Повторюю знову: що тут, у недогорілому будинку, робить учень восьмого класу? І - ходімо звідси, бо біля мерця стовбичити дітям не годиться.

Колишній міліціонер стиснув правицею ІОркове плече, розвернув і легенько виштовхав. Перейшовши до іншої кімнати, гімназист відчув полегшення, навіть видихнув. Бульдог, який дріботів за новим другом наче прив'язаний, нічого не відчув — все просив їсти. Глянувши на нього й знову смикнувши себе за кінчик вуса, Шпиг видобув з кишені пальта загорнутий у целофан шматок хліба з ковбасою, кинув псові. Той почав з апетитом обідати, а Шпиг натомість перевів на Юрка очікувальний погляд.

— Досить крутити. Чого тебе сюди занесло?

— Чорна Рука, — просто відповів гімназист.

Розділ четвертий

Тут гімназист розповідає про капості й погрози Чорної Руки

Після сказаного Шпиг машинально зиркнув на свою правицю, розчепіривши пальці. Тоді глянув на ліву. Для чогось потер і запитав;

— У кого чорна рука?

— А я звідки знаю, — знизав плечима Юрко. — Ось, гляньте.

Витяг з кишені штанів складений учетверо аркуш і тицьнув відставному міліціонеру. Той взяв обережно двома тлустими пальцями, ніби щось небезпечне. Легенько труснув у повітрі, глянув на світло, для чогось понюхав, і обережно розгорнув, наче боячись, аби не випало щось ізсередини.

Але там на весь аркуш відбився чорний слід долоні з розчепіреними пальцями. Вільне місце згори займав багато разів перечитаний Юрком напис:

ЗАВТРА 5 ГОДИНА

СПАЛЕНИЙ ДІМ НА ПОДОЛІ ТИ ЗНАЄШ

ПРИНОСИШ 1 ТИСЯЧУ АБО БУДЕ БІДА

ЗАЛИШ У ВЕЛИКІЙ КІМНАТІ МОВЧИ

Прочитавши вголос, потім ще раз — про себе, Шпиг подивився поверх папірця на принишклого гімназиста. Знову для чогось прочитав голосно. Причому коли дійшло до слова «біда», чоловік скосив очі на мертву людину. Це додало загадковій та водночас безглуздій записці нової, несподіваної ваги. Склавши аркуш, покрутив його, потім смикнув краєчок вуса.

— Чорний відбиток руки замість підпису. Отже, автор цього послання так себе називає. Більше нічого не зрозумів.

— Я теж, — сказав Юрко. — Але вже двоє з тих, хто отримав такого листа і не виконав вимоги Чорної Руки, справді мали халепу. Після того третій, мій товариш Василь Черниш, повірив і послухався.

— Тепер, виходить, твоя черга? Оця ваша Чорна Рука в усіх вимагає гроші?

— Ще й великі, як бачите, — зітхнув гімназист.

— Та бачу! Коли працював у міліції, мав п’ять тисяч гривень платні на місяць... Цей чорнорукий, бач, копієчка до копієчки в мільйонери пнеться. З кожного по тисячі, а ще ж ставки підніме. Апетит нагулює, поки його бояться і слухаються. То оце ти гроші приніс?

Гімназист спритно струсив з плечей сумку, клацнув замком, видобув звідти цупкий подарунковий конверт. Такі продаються в супермаркетах і розраховані саме для купюр — зараз на дні народження іграшок не дарують.

— Тут все. Наколядував цього року, хресні розщедрилися. А ще п’ятдесят гривень дрібними назбирав, здав макулатуру і кришечки пластмасові з пляшок.

— На яку радість збирав?

— А, — махнув рукою гімназист. — Хіба це тепер має значення.

— Має, — кивнув Шпиг. — Заради чого старався?

— Годинник, — зізнався Юрко. — На ланцюжку, цибулинка така. Голіцин продає.

— Дворянин? — швидко запитав Шпиг.

— Чому — дворянин? — здивувався гімназист, аж відступив на крок, та раптом, згадавши, відмахнувся: — А, ви про це! Історією ж цікавитесь! Наш Голіцин своїм пращуром дуже й дуже пишається.

— Знайшов, ким пишатися, — буркнув детектив. — Історію хай вчить.

— Так він знає. Каже — дід давнього дворянського роду. А породичалася ця гілка Голіциних із не менш давнім козацьким родом.

Тут уже Шпиг зацікавився:

— Козаки з московитами? Це хто?

— Був такий гетьман Безпалий. Його донька й побралася з Голіциним три сотні років тому.

— Еге. А не сказав тобі той ваш Голіцин про одну маленьку деталь? Ті Безпалі — зрадники. Продалися за дворянські титули. Підтримували Москву проти українських гетьманів.

— А нащадкові все одно. Головне, що предок — правдивий дворянин, — пояснив Юрко. — Кому служив — немає значення. Каже, його предки втрималися при владі, бо вміли домовлятися. Дідові нашого Голіцина російський цар колись пожалував за вірну службу ціле село під Києвом. І годинник.

— То, виходить, нащадок дідову спадщину розпродує потай від батьків.

— Чому ви так вирішили, пане Шпиг?

— Вирвалося, — мовив той. — Але в мене, хлопче, нічого просто так не вилітає. Чекай-чекай- чекай...

Вкотре смикнувши себе за кінчик вуса, відставний міліціонер наморщив лоба, поплямкав пухкими губами, на обличчі з'явився вдоволений вираз.

— О, я ж казав! Ти запитай у свого Голіцина про годинник. Можна припустити, що це його власний. Наприклад, дід подарував. Чи спадок залишив, таке теж буває. Лише так продаватиме, не спитавши. Але якщо ж годинник татів, і малий Голіцин скидає його потай, за швидкі гроші, — краще не зв'язуйся. Інакше будеш мати клопіт.

— Чому?

— Бо тато побачить, що годинник зник. Трусне сина. Той вкаже на тебе. Ще й заявить — ти вкрав. Доведи потім цим нащадкам зрадливих гетьманів, що Туряниці — не злодії.

— Про це я не подумав, — кивнув Юрко. — Поцікавлюся. А якщо він збреше?

— Бач, уже сумнів є! — Шпиг багатозначно підняв вказівний палець. — Тому, паничу гімназисте, ліпше не встрявай у сумнівні оборудки. Кажу тобі як людина, котра чверть століття має справу з кримінальним елементом.

Тим часом бульдожка вже впорався з бутербродом, підбіг до нових друзів, примостився поряд і подивився на Шпига. Не стримався Назар Захарович, підморгнув псові.

— Чорна Рука, ким би він не виявився, точно знає: в тебе є тисяча гривень. В інших він теж вимагав гроші?

— Так, гроші. В кожного різні суми.

— Давно почалося?

— Скоро місяць, — тепер Юрко відчув себе особою, яку допитують, а вона дає свідчення, тому почав говорити по суті, намагаючись бути лаконічним і зрозумілим: — Отже, так. У середині вересня Коли Моховий, теж із нашого класу, знайшов у зошиті записку. Мовляв, принеси завтра у згорілий будинок на Подолі, поклади під цеглину у великій кімнаті. Не зробиш — капець тобі. Ну, і слід чорної руки, як ось тут, — він кивнув на папірець у Шпиговій руці. — Моховий тоді посміявся. Ще причепився до Володьки Зубка, це наш майстер когось розіграти. Той, звісно, ні сном, ні духом. Викинув Колько записку Чорної Руки в клозет, порвав і спустив в унітаз. Нічого не приніс, лиш прогулявся тут поруч. Зубка з собою взяв. При ньому тицьнув дулю в бік будівлі, сам хвалився. Так він усе те собі бачив. Назавтра нічого не сталося. Але через день біда таки його знайшла.

— Яка саме?

— Батькам хтось стуконув, що Колько грає в комп'ютерні ігри на гроші, — Юрко обмежився цим поясненням. Добре, Блоха не дізналася.

— Хто така?

— Керівничка класна, Блоховська. Її наш директор, пан Андронакі, називає пафосно Залізною Леді. Сам теж ніби з каменю, нічого його не проймає. Ох, компанія підібралася, — зітхнув він.

— Нічого, це ж не тюрма, а наука, — філософсько мовив пан Шпиг і, побачивши, що Юрко готовий сперечатися, змінив тему: — То як там з Моховим усе скінчилося?

— Наче підмінили хлопця. А був же веселий, хоч порушував дисципліну.

— Я так розумію, з капостями Чорної Руки ви це тоді не пов'язали, — мовив Шпиг, тут же пояснивши свою думку: — Бо інакше другий твій товариш не наплював би на схожі погрози.

— А другим Володька Зубко був! — вигукнув Юрко. — Тижня не минуло, і знаходить він таку саму записку. Теж слід Чорної Руки, знову вимагали грошей — тисячу гривень. Треба було сюди ж принести. Зубко, може, й не наплював би, навчений випадком із Моховим. Та бабуся у Володьки заслабла. Бігав по аптеках з рецептами, закрутився. А за якийсь час Блоха тягне його до Андронакі. Якось випливло, що Володька писав шпаргалки на контрольних з математики в есемесках і пересилав відразу кільком учням. Телефони треба вимикати — хоча б звук. Ось ніхто й не чув, як повідомлення пищали.

— Серйозне порушення, мабуть.

— Дуже. Контрольні нікому не зарахували, і батьки Зубка змушені були довго просити Андронакі, щоб для їхнього сина зробили виняток, не виключали. Пощастило, він у нас геній алгебри. На всіх шкільних олімпіадах честь гімназії відстоює. Зробили виняток, але оголосили всім, що так щаститиме не кожному.

— Далі можеш не розказувати, — кивнув Шпиг зі знанням справи. — Коли покарали другого, третій уже послухався Чорної Руки. Тепер, бач, твоя черга. Забагато вона знає.

- Хто?

— Ота рука. Тобто — він, бо це навряд чи дівчисько. Чекай, — відставний міліціонер раптом стрепенувся. — Дівчатам такі погрози приходили?

— Поки ні. Наскільки я знаю. Хоча можу помилятися, я ж теж нікому не сказав.

— Не ризикує чорнорукий чіпати дівчат, — багатозначно підніс пальця Шпиг. — Вони — не ви, козаки. Наш брат не признається, що його лякають і він боїться. Як же, козакам не можна. Скільки я через те нахлебтався свого часу, коли бандитів ловив! — він черкнув себе долонею по коротенькій шиї. — Дівки відразу гармидер здіймуть, на весь базар. А погрози, та ще й дівчаткам — репутація гімназії. Згоден?

— Ага.

— Ту Чорну Руку всім світом шукатимуть. І знайдуть, я тобі гарантую. Мало не буде. Йому це треба? Ні. Ось ще один тобі, Івановичу, доказ і прикмета водночас: шукати слід паскудного хлопця. Серед вас, у гімназії. Ніхто сторони записку не підкине. Бо з вашими порядками туди у Першу зразкову, жоден чужий не зайде. До того ж треба знати, кому доповідати про всі ці порушення.

— Стукати.

— Точно, є таке слівце. Кримінальники так балакають.

І враз якась легка тінь набігла йому на обличчя. Ніби спогад виявився надто болісним.

Провів відставний міліціонер долонею по обличчі, ніби витирав спогад, наче хусткою. Простяг записку Юркові, мовив діловито:

— Хочете знайти Чорну Руку — можу порадити, як це зробити. Не тут і не зараз, бо бач, що робиться.

Шпиг кивнув на кімнату, де лежало мертве тіло, про яке гімназист, захопившись, встиг забути. Зібрався щось відповісти, можливо, домовитись ще раз, у іншому місці, зустрітися із детективом. Уже відкрив рота.

Завмер.

З вулиці почувся глухий звук — хтось ударом прочинив хвіртку й знадвору почулися кроки. Не один чоловік сюди поспішав. Упевнено йшли. Не інакше — знали, що тут знайдуть. Дізнатися б, чого всіх саме сьогодні тягне в цей будинок!

Юрко не зміг приховати паніки, яка охопила його. Гімназист у такому місці, ще й за таких обставин — це вам не супергеройське кіно. Хлопець уже не мав жодних сумнівів у тому, що Шпиг не збирається розказувати стороннім про їхню зустріч. Але ж Бог знає, хто квапиться сюди зараз. І наміри цих людей навряд чи добрі. Думки майнули в голові блискавкою.

Але в той самий час, коли вони майнули, відставний міліціонер міцно схопив Юрка за карк. Той, своєю чергою, ледь устиг учепитися за ремінь сумки — так, ніби це могло його врятувати. Хлопець не чекав, що чоловік з доволі незграбною комплекцією й короткими ногами виявиться аж таким спритним, — Шпиг стрімко поволік Юрка через прохідну кімнату з мерцем у іншу, дальню, а Юрко, своєю чергою, тягнув за собою ранець. Пес дріботів за ними, думаючи, що це така гра.

Прибульці вже входили до сіней.

Шпиг не штовхнув — жбурнув Юрка, мов клумак із ганчір'ям, до старого клишоногого ліжка — єдиної меблевої речі, що лишилася тут після пожежі. Хлопець, зрозумівши все без зайвих слів, порачкував під ліжко, забившись якомога далі. Воно трималося на трьох ніжках, що дозволяло Юркові з його зростом скористатися укриттям на повну котушку. Він ще затягував за собою наплічника, а Шпиг уже йшов геть, назустріч тим, хто заходив до кімнати, аби перехопити, зупинити, затримати їх.

Бульдожих спершу ткнувся за Юрком, але хлопець махнув рукою — йди, йди геть. Пес на диво послухався: розвернувся й подріботів назад. А з сусідньої кімнати чулося голосне, суворе, обурене й здивоване водночас:

— Кого я бачу! Назар Шпиг! Власного персоною! Біля трупа! Без вас у Києві вода не святиться!

Розділ п’ятий

Тут гімназист усе чує, нічого не бачить, і розуміє — всі один одному брешуть

Юрко принишк, нашорошивши вуха й боячись поворухнутися, аби не виказати себе.

А в сусідній кімнаті тим часом розгорталося дедалі цікавіше дійство. Бо, судячи з кількості різних голосів, прибульців було двоє, але кроки давали зрозуміти: ця пара не сама, інші просто мовчать, походжають довкола. Не дай Боже, заглянуть сюди... За всього бажання відставний поліцейський сам не впорається, не зможе нікому завадити й нікого не затримає самотужки.

— Яка зустріч! — почувся у відповідь голос Шпига. — Пан Медвідько! Мабуть, чорти в лісі здохли, раз сам пан полковник сюди завітав! У Києві вже не лишилося поліцейських, чи ви новим не довіряєте? Самі ходите, куди треба, Арсенію Гнатовичу?

— Все пащекуєш із начальством, Назаре Захаровичу, — відповів той, кого назвали полковником, і Юрко вловив — той присвистує, коли говорить. — Не міняєшся зовсім.

— Навпаки, пане полковнику, міняюся. Бо ви мені не начальство давно. Що хочу, те й кажу.

— А ти ніколи і не прикушував язика! — відрізав Медвідько.

У розмову втрутився третій голос, у ньому брязкав метал.

— Досить вам гарикатися. Бачу, ви старі знайомі і не чекали побачити тут одне одного. Але я начуваний про вас, пане Шпиг.

— Зате я вперше вас бачу, — парирував відставний міліціонер. — 3 ким маю честь?

Зависла коротка пауза, потім Юрко почув:

— Моє прізвище Стрельцов.

— Та грамотний. Читати вмію.

Той показав документи, зрозумів гімназист.

— Коли так, чекаю від вас грамотних пояснень, як ви опинилися тут, на місці скоєння злочину.

І що можете сказати по суті цієї справи?

— І для чого ти припхався сюди з цією собакою? — додав Медвідько. — Знаю, що ти собачник невиправний. Тільки ж тут псина зайва.

— Це кобель, — Юрко вловив, як Шпиг, зумисне чи мимоволі, наслідує його інтонації. — Отже, треба казати він.

— Ти диви — справді грамоту освоїв, — протягнув Медвідько.

— Давно, ще з дитинства, — відбив випад Шпиг. — Тому й не зміг прижитися у вашій міліції.

— Виходить, що всі в нас дурні. Не гідна тебе,

мудреця, компанія. Чого ж у нову поліцію не просишся? Не беруть?

І тут знову втрутився грізний Стрельцов, рявкнув, не витримавши:

— Мовча-ать! Пане Шпиг, що ви тут робите, біля трупа Якова Зозуленка!

— Я, шановний, на своєму місці. Не знав, що знайду тут не Зозуленка, а його мертве тіло. А ось що робить тут не просто рядовий працівник, а цілий керівник приватної охоронної фірми? Ще й послуги вищого класу, бачу. Невже солідна організація так зацікавилася звичайним крадієм на прізвисько Зозуля? Він же надто дрібний для вас. Чи, може, вкрав щось у вашого заможного клієнта з заміського маєтку?

Цього разу пауза була коротшою.

— Він завжди так поводиться, пане полковнику? — вже спокійніше поцікавився Стрельцов.

— У більшості випадків, — поквапився відповісти Медвідько. — Сьорбнув наш департамент з ним горя. Непоштивий, грубіян. Між нами кажучи, часом дозволяв собі таке говорити про самого...

— Це мені зараз нецікаво, що й про кого він ляпав з дурного язика! — відрубав Стрельцов. — До справи! Пане Шпиг, як ви тут опинилися?

— Чому я маю вам, приватній особі, про щось звітувати?

— Звітуй мені, Шпиг, — мовив поліцейський полковник. — Я — державна особа.

Відставний міліціонер кахикнув, і Юрко готовий був битися об заклад: у цей момент смикнув себе за кінчик вуса.

— Ну, слухайте, коли так. Пан Медвідько знає, що після звільнення я надаю послуги з розшуку різним приватним особам. Не маю права розкривати прізвищ без їхньої згоди. Та за даних обставин розумію — доведеться. Тим більше, згадана особа точно не постраждає. Бо жодним чином до того, що тут відбувається, не причетна. Я дію в інтересах Галини Добрянської. Чули про таку?

— Відома свого часу акторка, — без заминки відповів Стрельцов, додавши: — Зараз на пенсії. Всі забули про неї.

— Всі, та не всі, — мовив Шпиг. — Я хоч і не бозна-який театрал, але колись у юності бачив її на сцені. Чого дивитесь? Були часи, запрошував дівчат у театр. Вона ще в кіно знімалася, але не так часто.

— Про вашу бурхливу юність потім колись поговоримо. Про кіно з театром теж. Ближче до справи, — нагадав Стрельцов, явно перехоплюючи ініціативу остаточно, бо поліцейський більше не озивався.

— Так ось, — повів далі Шпиг. — Помешкання старої акторки обікрали. Поцупили дорогу для неї річ. Метелика.

— Метелика?

— Еге. Брошку у вигляді метелика. Запитайте в пані Галини, вона підтвердить.

— То пенсіонерка найняла вас? — зрозумів Стрельцов. — За які гроші? І чому не пішла в поліцію?

— Не захотіла розголосу, — просто пояснив Шпиг. — Бо мала підозру, і вирішила — краще перевірити без зайвого шуму і домовитися по- доброму. Адже там, на думку Добрянської, не обійшлося без колеги по роботі, молодшої товаришки. Невдячна особа, скажу я вам.

— Тобто?

Юрко почув важке Шпигове зітхання.

— Ходила до пані Галини учениця. Брала уроки майстерності, гроші платила. Знаєте, старій акторці приємно, та й додатковий заробіток не завадить. Вона ж сама живе. Увійшла в довіру. Побачила старовинну коштовність, і поклала на неї око. Антикварна річ, модно зараз. Але Добрянська не продавала ні за які гроші. І тоді та учениця найняла крадія. Свого друга. Зрозуміли вже, пане полковнику, про кого мова?

— А, Ілона! — вирвалося у Медвідька, і Юрко відчув: там усі розуміють один одного з півслова.

— Вона, — підтвердив Шпиг. — А друг — ось, прошу дуже, Яшка Зозуля. Закортіло світській дівиці, яку часто показують по телевізору і яка знімається в різних шоу гострих відчуттів та пригод. Потягло з вищого світу в нижчий. Випадково зустріла професійного крадія Зозуленка, і вони стали близькими друзями. Слово за слово — підбила Ілона свого приятеля на крадіжку. А той справу зробив — і втік. Я, колеги, за правильну ниточку відразу потягнув. Ілона в ногах валялася, каялася, молила не видавати. Далі з моїм досвідом слід Зозулі взяти було не важко. Не скажу як, але дізнався: саме сьогодні й саме сюди по обіді мав прийти наш утікач. Тому я теж нагодився. Думав сюрприз йому зробити, неприємний. Але, як бачите, хтось побував тут раніше. І зробив крадієві ще прикріший сюрприз. Ось і все.

Вкотре запанувала мовчанка, порушена цього разу голосом Стрельцова:

— Кажете, брошку вкрали? Метелик з діамантами? Як у фільмах про аристократів?

— Еге, — з вуст Шпига це прозвучало надто простакувато.

- Ну-ну.

Після цих слів Юрко в своєму сховку напружився. Бо відчув: чоловік із залізним голосом відставному міліціонерові не повірив. А той, своєю чергою, знав — не вірять йому. Проте й далі грав у якусь свою, незрозумілу поки гімназистові гру.

Тут нарешті втрутився Медвідько.

— Так чи інак, Назаре Захаровичу, а вам доведеться давати письмове пояснення. Викласти все, що ви щойно нам тут розказали. Бо Зозуля завдав людям, чиї інтереси тут представляє шановний пан Стрельцов, значно більшої шкоди. А головне — діяв він не один. Ми точно знаємо, хто вбив Якова Зозуленка. І особа ця — серйозний злочинець, озброєний і небезпечний. Діяли вони разом. А потім компаньйон уколошкав свого товариша. Може, ту брошку злощасну собі забрав, треба ж гроші, аби ховатися. Але від закону він не втече.

— Та я знаю, — мовив Шпиг, і Юрко не зрозумів, серйозно той говорить чи з іронією.

— Не затримуємо вас більше на місці пригоди, — відкарбував Стрельцов. — Ви, до речі, теж від нас не заховаєтесь.

— Так нема потреби, я ж нічого не зробив.

— І дуже добре. Прошу на вихід.

У Юрка всередині не просто захололо — кригою все вкрилося. Навіть відчув, що на мить примерз до дерев'яної підлоги.

Піде зараз відставний міліціонер звідси, а ті почнуть оглядати й обшукувати приміщення.

Почнеться звичайна пошукова робота, про яку хлопець не раз читав у детективах. А далі питання часу, за скільки хвилин його тут знайдуть: дві, три, п’ять — навряд, щоб довше.

Та раптом за стіною почався якийсь дивний рух, гавкнув кілька разів бульдог, потім рявкнув Стрельцов:

— Що таке? Куди це ваш пес побіг? Чого він гарчить?

— Мої собаки дурно не гарчать! — крикнув Шпиг. — У Медвідька спитайте.

— То відомий собачник! — підтвердив поліцейський. — Куди він погнав, Шпиг?

— Яка різниця! Він щось знає! За ним! Вікно! — крикнув детектив.

Юрко напружився.

— Що? Яке вікно, пане Шпиг? — не зрозумів Стрельцов.

— Хіба я сказав вікно? Де вікно, яке вікно? — голос Шпига звучав здивовано, й це було дуже природно. — Я кажу — воно! Це воно, пес кудись нас веде! За ним, бігом, зараз побачимо!

Тупіт багатьох ніг — чоловіки залишили сусідню кімнату.

А Юрко чудово все зрозумів. Знав, на що вказав йому відставний міліціонер. Вікно було в хлопця за спиною. Вислизнувши з-під ліжка, він зрозумів, що досвідчений детектив помітив ще раніше шиби на вікні не було, гуляли протяги. Дорослий не пролізе, а учень восьмого класу, ще й не найбільший — запросто.

Спершу ранець полетів.

За ним — власник вужем ковзнув.

У падінні кепка впала з голови, та Юрко вже не думав про головний убір — підхопивши речі дременув навпростець дворами, крізь найближчу дірку в паркані. Чомусь чекав за собою погоні, думав — почули, помітили. Проте все було спокійно, і, давши гака та вибігши на Андріївську, але вже з іншого боку, гімназист перевів подих, відсапався і аж перехрестився.

Пронесло. Вирвався. Викрутився.

Без кепки, щоправда. Нічого, доведеться придумати якусь історію. На цій думці біля Юрка раптом вигулькнув з кущів бульдосик.

Із загубленим кашкетом у міцних зубах.

Теж викрутився. Так само всіх перехитрив.

Ох ти ж собацюра!

Розділ шостий

Тут родина гімназиста дізнається, як звати її нового несподіваного члена

Знав Юрко, як зустрінуть удома його нового друга.

Тож не здивувався, коли мама трохи театрально сплеснула руками й запитала, чи воно не голодне, а тато попередив, аби пес не гриз його черевиків, інакше бульдосик вилетить разом із попсованими черевиками на смітник. Потім зсунув окуляри на ніс, глянувши на прибульця з-під скелець і запитав найголовніше:

— Його ж якось звуть?

Юрко вкотре за день розгубився. Придумав цілу історію про свою зустріч з бульдогом. Ішов додому вгору Андріївським узвозом, бо в метро з собакою не пустять, навіть якби була на повідку і з намордником. Спинявся кілька разів, переводячи подих і закріплюючи вигадане в пам'яті. Все передбачив, окрім такого простого. Тож, вибитий батьком з колії, не сказав — мекнув тихенько:

— Не-е знаю...

— Тоді як ми будемо його кликати? Жива істота мусить мати ім’я, — мовив Іван Станіславович, упираючись плечем в одвірок.

— Дружок, — посміхнулася мама. — Або Шарик.

— Не смішно, — огризнувся Юрко.

— Отут ти маєш рацію, — охоче погодився тато, кивком запрошуючи маму в свідки. — Скажіть, Раїсо Лук’янівно.

— І скажу, — мама так само здивувала, бо не часто погоджувалася з чоловіком. Хоча після тривалих суперечок, які велися надто голосно, лишала таки за ним право останнього слова. — Голодний пес, тим більше породистий, та ще й невідомо, як кликати, — це справді невесело.

— О! — Іван Станіславович клацнув тонкими пальцями, він часто так робив, коли наближався, на його думку, до самої суті справи. — Дуже правильні спостереження, Раїсо. Наш гість найперше — породистий. У Києві зараз повно бродячих собак, усі газети про це пишуть. Я навіть склав пожертву товариству, яке рятує їх на вулицях від гицлів. Але ж, Юрію, — тато називав сина на повне ім’я відтоді, як той пішов у перший клас гімназії, — бульдоги, якщо не помиляюся, англійські, просто так вулицями не вештаються. У нього є хазяїн.

— А нашийника нема, — додала мама.

Увесь цей час бульдосик сидів на задніх лапах і крутив короткою шиєю, щоразу переводячи погляд на того, хто говорив про нього.

— Тим більше, — тато кивнув, погоджуючись із мамою. — Все це, дорога моя родино, наводить на не надто втішні висновки. Собака не втік від господарів. Бо нашийник він мав, це видно за смужкою на загривку. Але ж сам він не міг його зняти.

— Лапи закороткі, — пожартувала мама.

— Не смішно, кажу, — знову буркнув Юрко.

— Печально, — погодився тато. — Те, що пес без нашийника, наштовхує на ще сумніші роздуми. Нашийники не крадуть, хіба що вони оздоблені коштовностями. Отже, викинув його той, хто викинув собаку з дому на вулицю. Щоб не знайшли господаря. Ось чому нема в цій пригоді нічого смішного, — і аж тепер не стримався: — Не пожаліла якась скотиняка такого пса!

Інженер Туряниця не завжди давав волю словам у присутності всієї родини. І стало ясно: голову сімейства те, що трапилося, справді обурило. Юрко побачив у цьому добрий знак: батько може дозволити лишити бульдога. Адже гімназистові давно кортіло мати собаку, проте все впиралося в татову до них неприязнь. Але батько, мовби прочитавши його думки, перекреслив усі сподівання.

— У нас бульдог жити все одно не зможе. Ви ж знаєте, що я не собачник і всі вони на мене гавкають.

Пес напевне розумів людську мову. Бо як інакше пояснити, що він підняв кругленький куцохвостий зад, став на чотири кривенькі лапи, подріботів до господаря дому і тицьнувся носом йому в ногу. Інженер здригнувся, зойкнув і трохи відскочив. Та бульдог не посунув за ним і не виявляв ніякої агресії. Навіть не загарчав і не гавкнув. Знову сів, але в усіх на виду, й терпляче почав чекати вирішення своєї долі.

— Тату! — вигукнув Юрко.

— Що — тату? — буркнув той. — Та добре, добре, нехай лишається, куди ж його дівати...

— Тату! — Юрко вже не приховував радості.

— Спокійно, кажу. Житиме в нас, доки не знайду його справжнього хазяїна.

Наперед виступила мама.

— Іване, отут ти не правий! Сам щойно назвав його скотинякою.

— Кого?

— Хазяїна цього симпатичного песика!

— Не плутай мене, Раїсо, — інженер Туряниця помахав пальцем перед собою. — Той, хто викинув породистого собаку на вулицю, може й не бути його справжнім хазяїном. Англійський джентльмен лишиться тут, поки...

Раптом він замовк, а всі інші завмерли. Бо бульдог стрепенувся, знову став на рівні ноги, глянув на тата і вже впевненіше, ніж раніше, посунув до нього. Не ластився, не намагався сподобатись. А спокійно, сповнений власної гідності, як справжній британський аристократ, примостився поруч, навіть гавкнув, що цілком могло означати спосіб привітання.

— Чого це він? — здивувався хлопець. — Тату, а він тебе за свого визнав.

— Нічого не розумію, — розвів руками батько, зиркнувши на бульдога з висоти свого зросту, притримуючи окуляри. — Приблуда наче все життя мене знає.

І тут нарешті Юрка осяяло.

— Тату, ти назвав його на ім’я! Він почув — тому й визнав.

— Та нічого я такого не казав! — вигукнув інженер Туряниця. — Ні про Бобика, ні про Дружка, ні про Шарика.

— Та ні! — тупнув ногою Юрко. — Де ти бачив джентльмена на ім’я Бобик?

Після цих слів бульдог подріботів через увесь передпокій до нього, ткнувся пласкою мордою в черевик, присів поруч, остаточно визнаючи ще одного друга.

— Джентльмен! — крикнув Юрко.

— Гав-гав! — озвався пес.

— Джентльмен! — сплеснула в долоні мама.

— Гав! — познайомився бульдог і з нею.

— Ти ба! Справжній джентльмен! — підхопив Юрко.

— Гав-гав-гав! — вкотре відрекомендувався бульдог.

Інженер Туряниця із задоволеним виглядом схрестив руки на грудях.

— Уже краще. Нашого гостя, Раїсо, таки слід нагодувати. Але це нічого не змінює. Знайдеться хазяїн — доведеться прощатися. Ми ж не крадемо чужих собак, Юрію.

Хлопець слухняно мовчав, лише киваючи у відповідь. А тато, ідучи до свого кабінету, кинув на ходу:

— Тим паче — справжніх англійських джентльменів.

Розділ сьомий

Тут дізнаємося, чий бульдог, але від того нікому не стане легше

Недовго тішився Юрко — все скінчилося для нього навіть швидше, ніж сподівався.

Перед тим радів, що пес перетяг на себе увагу родини самим фактом своєї появи, і не треба було розповідати казку про їхню випадкову зустріч біля Ботанічного саду. Бо ж не скажеш, що здибав бульдога на Подолі. Відразу доведеться пояснювати, для чого туди подався, адже вони живуть геть у протилежному боці. А ще Джентльмен допоміг відволіктися від тієї прикрої пригоди в занедбаному будинку, з якого Юрко дивом вибрався. Зрозумів це, коли нарешті вклався спати, погладивши на прощання нового друга — той примостився поруч, біля ліжка.

Батьки раніше мали менше помешкання, їхня родина жила у двох кімнатах непоказного будинку на Оболоні. Та коли справи пішли вгору, інженер Туряниця зміг перебратися сюди, в центр, у старий будинок. Давно мріяв про це, і тут кожен мав хай маленьку, зате окрему кімнату, а сам голова сімейства — кабінет.

Юркова кімната виявилася найменшою. Настільки маленькою, що навіть не було, де влаштовувати безлад. Вузеньке ліжко боком впиралося в кутову стіну, завішену килимком із зображенням вітрильника у штормовому морі. Поряд — письмовий стіл, на ньому — ноутбук, а в протилежному кутку — етажерка з книжками. Одяг гімназист складав на стілець.

Вкладаючись, Юрко думав, що напружений і сповнений несподіванок та небезпек день принесе міцний швидкий сон. Не вийшло. Спершу уві сні за ним ганялися мерці з білими лицями й чорними револьверами, а коли прокинувся, увесь спітнілий і наляканий, не міг заснути — англійський бульдог виявився ще тим хропуном, тож довелося ще довго крутитися, звикаючи. Зате на ранок мама пообіцяла піти й купити Джентльменові нашийник, взявши з Юрка слово, що гуляти з собакою буде лише він, незалежно від погоди й пори року. Обіцянку гімназист дав, адже такий підхід означав, що в батьків щодо Джентльмена серйозні наміри й вони готові до того, аби залишити бульдога надовго, а було б краще — назавжди.

Поки біг вулицею вгору повз Ботанічний сад до станції метро, трохи зіпсував собі ранковий настрій. Адже хай там як, але Чорна Рука не отримав того, чого вимагав. Отже, цілком може або повторити вимогу, або, що набагато гірше, почне чинити різні капості як помсту за невиконання. Хіба що, розмірковував Юрко, Чорна Рука сам прийшов на місце, яке призначив, побачив, що там відбувається, і утік подалі від халепи, в яку Юрко таки вскочив. І тепер поставиться до того, що сталося, з розумінням.

Хоча сама ситуація Юркові не подобалася, навіть напружувала. Проте неприємні думки випарувалися, щойно Юрко переступив поріг гімназії. Його закрутив уже звичний вир навчання, і новий жовтневий день пролетів непомітно й без пригод. Чорна Рука про себе жодним чином не нагадав, і Юрко після уроків відразу подався додому.

І все ж мусило щось трапитись. Не може бути так, аби життя постійно складалося добре.

Тато цього дня працював удома, і коли Юрко повернувся, він покликав сина до себе й мовчки простяг роздруковане на принтері оголошення. Знайшов у Інтернеті, в соціальних мережах. Його поширили багато разів, і воно відразу кидалося в очі. Не могло не кинутись: поряд із закликом знайти зниклого пса і повернути його за винагороду, автор помістив фото, з якого дивився зниклий бульдог. Шукали саме англійського бульдога, що відгукується на кличку Джентльмен.

Тато міг би нічого не казати — оголошення відповідало на всі запитання. Юрко забув, коли востаннє плакав. Але тут ледь стримував сльози. Ще й Джентльмен, не розуміючи, що сталося, тицяв пласким писком у ногу, вимагаючи прогулянки — мама, як і обіцяла, принесла нашийник та ретязь. Батько все зрозумів, поклав газету на комод оголошенням донизу, поплескав по аркушу долонею:

— Нікуди хазяїн від нас не дінеться. Не знаю, скільки він терпів, але до неділі з його улюбленцем нічого не станеться.

— До неділі? — перепитав Юрко.

— Сьогодні п’ятниця. Вільним я буду лише в неділю, підемо разом. їхній будинок — на Липках, і я не дивуюся. Абихто англійського бульдога собі не дозволить. Не здивуюся, якщо там живе якась дуже важлива персона, державна. Але поки Джентльмен у нас — ідіть гуляти.

Зітхнув Юрко — що тут поробиш. Уявив себе на місці хазяїна. Шукає пса, докладає всіх зусиль, а хтось знайшов собаку і вирішив не повертати. Справді, скільки прокльонів можна отримати на свою голову. Юрко був трохи забобонний, тож вирішив не гнівити долю, не брати чужого...

На Липську поїхали після сніданку.

Цілу дорогу Джентльмен поводився незвичне для себе: сидів тихо, ніби розумів — його везуть назавжди, погостював недовго. Та щойно інженер Туряниця зупинив машину біля потрібного будинку й знайшов на домофоні номер зазначеної в оголошенні квартири, бульдог пожвавився. Навіть почав скавчати й нетерпляче підстрибувати.

— Ясно, — сказав Юрко, понуро дивлячись на собаку. — Впізнав свій будинок. Назад йому хочеться, домом запахло, — і розуміючи, що каже зараз не те, все одно вичавив із себе повне образи слово: — Зрадник ти, ось так.

Джентльмен покрутив головою, ніби перетравлював почуте. Проте висновків не зробив — далі рвався з повідка. Коли гостей запросили пройти, і вони рушили сходами на другий поверх, пес так смикнувся, що ледь не звалив Юрка, який міцно тримав за ретязь.

Щойно двері відчинилися, бульдог дав волю почуттям. Він повів носом, відчув знайомий запах, радісно гавкнув і шаснув усередину. А там уже була дівчинка десь одного з ним віку, як устиг помітити Юрко. Він навіть десь її бачив, тільки не міг пригадати, де й коли. Розчесане гладенько світле волосся було перехоплене рожевою стрічкою і сягало плечей. Не дивлячись ні на кого, крім собаки, дівчина, розкривши обійми, кинулася до нього.

— Дженка! Мій Джентльменчик! Ти повернувся! — заверещала вона радісно.

Юркові від того аж у вухах задзвеніло. Не любив дівчачого галасу і вереску. І чому ці панночки не можуть поводитися тихо?

І як це погано звучить: Дженка!..

Але псові, здається, подобалося. Він не заперечував проти палких обіймів, і на радощах лизькав дівчаче личко своїм рожевим язиком, щасливо повискуючи. Та за мить до них не вибігла — кулею влетіла висока, суха, затягнута в сіру старомодну сукню дама з якоюсь неймовірною зачіскою. Побачивши, що відбувається, дама заволала:

— Ліззі! Ліззі! Що ви робите! Ліззі, це непристойно! Ліззі, ви ж дівчинка!

Від почутого Юрко враз змінив думку. Не такий уже й противний у цієї Ліззі голос. Дзвінкий, надто голосний. Зате дама, яка саме заходилася відтягувати дівчисько від бульдога, видавала звуки набагато противніші. Як електропила.

Ще більше розхотілося гімназистові бути тут.

Не треба подяк та обіцяних винагород. Забратися б швидше звідси і навіть не знайомитися ні з ким.

Тим часом з’явився ще один учасник подій. Високий, не так худий, як стрункий чоловік, та все одно схожий Юркові на того, хто ковтнув жердину і змушений тримати її всередині себе. Через те мовби не може зігнутися чи й навіть порухатися вільно. Як і батько гімназиста, господар був одягнений у дорогий костюм і на ходу поправляв під коміром щойно пов’язану краватку.

Напевне господар збирався кудись із офіційним візитом, дарма, що сьогодні неділя.

А ще високий чоловік був лисий. Зовсім голомозий. Немов коліно. Густі чорні брови робили його не грізним — кумедним.

З появою лисого ніхто не пожвавився. Навпаки, дівчинка дозволила строгій дамі відвести її за руку від пса, Джентльмен завмер, бо теж знав про господаря щось, чого ще не встигли дізнатися візитери. Сухоребра пані виструнчилася, наче солдат на плацу. Навіть тато мимоволі обсмикнув свій замшевий піджак зі шкіряними латками на ліктях, пробігшись пальцями по ґудзиках, перевіряючи, чи всі застебнуті. Юрко теж принишк: тут стало якось прохолодно.

— То ви, значить, знайшли втікача? — мовив лисий, і в голосі його не чулося радості. — 3 ким маю честь?

— Туряниця, Іван Станіславович, — відрекомендувався тато, простягти заготовану наперед візитівку.

— Раєвський, Аркадій Львович, — лисий простяг інженерові руку, але Юрко відзначив: не потиснув, як належить чоловікам, а лиш на коротку мить потримав у своїй, пустив, узяв візитку, заховав у кишеню, навіть не глянувши, і озирнувся до дівчинки: — Лізо, йди до себе. Собака може бути з тобою. Марто Ернестівно, простежте, будь ласка, щоб нам не заважали.

Дівчинка, уникаючи прямого погляду лисого, поквапилася залишити передпокій. Джентльмен задріботів за нею. Суха дама гордо розвернулася й так само забралася, лишивши Раєвського та його гостей самих. Аж тепер господар звернув увагу на присутність Юрка.

— Де ти вчишся?

Питання було несподіваним — яке лисому діло?

Проте Туряниця-молодший чемно відповів:

— Перша зразкова, — і тут же додав: — Восьмий клас. «Б».

— А з Лізою ти хіба не знайомий?.. Ну, звісно, ні! — Раєвський картинно постукав себе зігнутим пальцем по лобі. — Ми ж перевелися туди щойно цього року. Ліза вчиться в «А» класі. І в вас, напевно, різне коло друзів та коло інтересів.

Тепер Юрко згадав — мигцем бачив хазяйку бульдога в коридорі. Нічого особливого. Він і до дівчат зі свого класу не надто ще придивлявся.

— Місце, де навчається мій син, має якесь значення? — поцікавився тато, і Юрко відзначив ледь помітні зміни його тону.

— Для мене — ні. Я вже отримав освіту. Ви теж, зрозуміло. Ми з вами знайшли себе в житті, бо змалку розуміли, що таке дисципліна, закон та чинний суспільний лад. Тому мене влаштовують порядки Першої зразкової. Отже, ми, як кажуть тепер, з вами на одній хвилі. Тож спільну мову знайдемо. Мене чекають у мерії на прийнятті, зустріч із іноземними інвесторами. Та все ж дозволю собі затриматись. Треба дещо з’ясувати і прояснити. Прошу вас.

Раєвський жестом показав на двері, які напевно вели до його кабінету. А коли Юрко машинально посунув за татом, його зупинив холодний погляд.

— Юначе, вам пристойніше побути тут. Багато часу наша розмова не займе.

Гімназист — нічого робити — лишився.

А інженер Туряниця пройшов до кімнати. За ним ступив Раєвський.

Двері зачинилися.

Розділ восьмий

Тут гімназист чує, як бреше його тато

Якийсь час Юрко тупцяв на місці.

Не дуже довго, бо щось підказувало зсередини: там, за дверима, просто зараз вирішується доля Джентльмена. Не сподобався хлопцеві господар дому, та це ще нічого не означає. Не подобалися йому також і деякі вчителі в гімназії, і багато хто з тих, з ким учився під одним дахом.

Та якби ж лисий подякував, хай сухо і без радості, навіть не давши обіцяної винагороди, Юрко, проковтнувши кривду, пішов би геть. Чужий собака загубився, його знайшли і відвели додому. Все правильно зробили. Треба було б змиритися. Перечекати. І при нагоді заговорити про те, що нікому песик удома не заважав. Усі з ним гралися, навіть тато за короткий час звик.

Але ж господар не подякував.

Розуміючи, що чинить погано, не личить так робити хлопчикам із порядних родин, Юрко все ж зробив кілька тихих кроків до дверей кабінету, позираючи краєм ока на прочинений вхід до кімнати, куди забралися Ліза, бульдог і противна Марта Ернестівна з її рипучим голосом.

Ось як вийдуть зараз усі разом, зловлять на гарячому того, хто підслуховує...

Принишк Юрко біля дверей. Нашорошив вуха. А потім зважився на ризикований крок: узявся за ручку, обережно потяг на себе, роблячи щілину. Пощастило гімназистові, не рипнуло, легко ходили двері — мабуть, петлі добре змащували. Не те, що в них удома — рип та рип.

Чути стало краще, хоч для певності Юрко щільніше притулив вухо до щілини. Судячи з почутого, розмова щойно почалася, і говорив Раєвський. Знав хлопець такі голоси. їхні власники не люблять, коли перебивають. Упевнені у вазі й важливості кожного свого слова, вони вбивають їх, мов цвяхи, міцно й наглухо. Вчитися мовчки слухати таких — ціла наука, яку не всякий осягне й опанує. Схоже, в інженера Туряниці виходило.

—... не давав цього оголошення, — говорив Раєвський тим часом. — Моя вихованка вчинила так без мого дозволу, за що буде покарана. їй узагалі заборонено користуватися соціальними мережами. Там ховається багато збоченців, пишуть різну дурню, і це взагалі забирає час. Інтернет — даність, але в нашому домі для Лізи він лише для навчання.

— Сподіваюся, ви покараєте її не суворо, — вставив тато, і його голос звучав спокійно та рівно. —

Не маю права влізати у ваші особисті родинні справи. Хоч, виховуючи своїх дітей, покарань не практикую.

— Під карою кожен розуміє, що хоче, — гостро сказав Раєвський. — Відповідати за скоєну провину люди мають вчитися змалку. І в моєму розумінні обмеження в деяких правах чи привілеях вдарить винного досить сильно. Інакше відповідальності не навчиш.

— Ваша донька...

— Вихованка, — перервав Раєвський. — Я взяв на себе зобов’язання перед дружиною дати пристойне виховання і належну освіту її доньці. Знаєте, я людина старої формації. Називайте консерватором, як хочете. Але на консерваторах тримається світовий порядок. Лізу виховую строго. Стежу, щоб навчалася лише того, що повинні знати підлітки її віку. Й навантажую рівно стільки, аби вона не мала часу та змоги займатися різними дурницями.

— Цікаво, якими саме дурницями, на вашу думку, шановний пане Раєвський, може займатися така чудова дівчинка?

— Різними, — відкарбував той, пропустивши комплімент повз вуха, і Юрко знову зрозумів: це — відповідь, іншої не буде. — Наприклад, пес. Я мав із матір’ю Лізи серйозну розмову після того, як дівчинка отримала цей дарунок на іменини від свого хрещеного батька. І ми погодилися, що дарунок недоречний.

— Слід розуміти, ви причетні до зникнення собаки?

— Хіба я схожий на того, хто зловить тварину, запхає в мішок, прив’яже камінь і викине її з мосту в Дніпро?

— Я зовсім нічого такого не мав на увазі!

І Юрко з прикрістю почув: тато виправдовується.

— Я заплатив Романові, своєму водієві. Коли Ліза в гімназії, з псом змушена гуляти моя тітка, ви її бачили. Вона живе з нами й дбає про дівчину. Мені цікаво, де ви знайшли собаку. Роман, бач, не впорався з обов’язком.

— Вашого бульдога привів мій син. З його слів, пес тікав від ватаги босяків недалеко від Ботанічного саду. Юрій любить собак. І я не заборонив. Але попередив: породисту тварину напевне шукатимуть. Припустити не міг, що англійського бульдога викинули на вулицю.

— Ніхто його не викинув, сказали ж вам, — кинув роздратовано Раєвський. — На цьому розмову вважаю вичерпаною. Я пояснив усе це вам, пане інженере, для того, аби ви мене не розчарували.

— Тобто?

— Скільки ви хочете, щоб забрати бульдога?

За дверима запала тиша. Завмер і Юрко, закляк на місці. Він не чекав такого повороту.

Нарешті тато прокашлявся.

— Як накажете розуміти вас, пане Раєвський?

— Назвіть суму. В межах пристойного, звісно. Тисячу доларів за позбавлення мене від противного пса не пропоную. Але п’ять сотень, думаю, досить. Вважайте це премією, обіцяною за знайденого собаку. І приймайте рішення зараз, пане інженере. Зробіть приємне синові.

— Синові?

— Слухайте, я ж не сліпий! Бачу, як світяться його очі! Він хоче цього бульдога, я — ні.

— Але ж він належав вашій вихованці.

— їй належить лиш те, що куплене за мої гроші для її потреб. Сукенки, білизна, взуття! Ви хіба не зрозуміли, пане інженере? Тут, у цьому домі, все вирішую я! Дивно, що маю пояснювати такі елементарні речі освіченій з виду людині! Ось, нате!

Судячи з усього, Раєвський простягав татові обіцяні гроші.

Юрко закусив губу.

Цього разу тиша тривала не так довго.

— Заберіть, — мовив інженер Туряниця, і Юрко впізнав цей голос: так батько говорить, коли його розриває від гніву, та він не має права давати волю почуттям, стримуючись із усієї сили. - Заберіть, пане Раєвський.

— Чому? Це — гроші, шановний.

— Матимете час — гляньте в мою візитівку. Побачите: я працюю на фірмі, де платять пристойно. Тим паче, що гроші мені не потрібні, ваша пропозиція збігається з моїм бажанням.

— Тобто?

Тепер Юрко пожвавився: татові вдалося збити пихатого чиновника з пантелику.

— Я дуже люблю собак. Мав намір подарувати своєму Юрієві чотирилапого друга. Та бачите, все складається. Наші бажання збігаються, пане раднику міністра.

Щоки гімназиста палали.

Ніколи не міг уявити рідного батька таким завзятим, запеклим і переконливим брехуном. Це ж треба — собак він любить!

Та не соромно було гімназистові через те. Щоки пашіли від гордості за тата. А тато тим часом підсумував:

— Ви хочете позбутися бульдога. Я хочу мати собаку. Ви зараз позбавили мене зайвих клопотів. Хоча дружина моя буде проти собаки.

Знову неправда! Юрко аж закрив долонею

рота, щоб не зойкнути. Нічого, він збереже цю таємницю. Не розбовкає мамі, як тато її щойно оббрехав для користі справи.

— Мене думка моєї дружини в подібних питаннях ніколи не цікавить, — відрізав Раєвський. — І, як я розумію, ви прагнете бути чесним і не брати грошей за задоволення.

Відповіді гімназист не почув.

Тихо прочинилися ще одні двері, і звідти не вийшла — випливла невисока миловидна жінка,

вдягнена для виходу.

Вона зупинила погляд на гімназистові, котрий підслуховував під кабінетом. Побачила, що той аж присів з переляку. Приклала пальця до вуст. Чи підморгнула, чи здалося, не так важливо: почувши наближення кроків зсередини, Юрко зайцем відстрибнув туди, де мав би зараз стояти. А жінка опустила руку, знову стала серйозною, суворою. Кивнула, вітаючись із гостем, — чоловіки саме вийшли.

— Моя дружина, Лізина мама. Любов Гнатів- на, — сухо відрекомендував її Раєвський, і тут- таки запитав, наче не цікавлячись, а вимагаючи звіту: — Ти готова? Ми вже їдемо.

— Саме хотіла спитати, чи скінчив ти свої справи.

— Усе склалося на добре, Любо. Будь ласка, гукни сюди Лізу. І хай візьме свого пса.

Жінка вийшла, і на її повернення чекали мовчки. Лізу вона привела за руку, і дівчинка, ніби розуміючи, що бульдога забиратимуть дивилася куди завгодно, лише не в бік вітчима та прибулих. Бульдог, наче нічого й не сталося підбіг до Юрка, ткнувся носом йому в йому в ногу і дружньо гавкнув.

— Бачу, тут панує гармонія, — на лиці Раєвського не ворухнувся жоден м’яз, він повернувся до Лізи, однак говорив, дивлячись на її матір: - Дівчина дала оголошення в Інтернет. Вона порушила правила. Але результат цих дій — пропажа знайшлася.

— Джентльмен залишиться? — тихо цвірінькнула Ліза.

— За інших обставин я погодився б. Але тепер мушу накласти обмеження. Без кишенькових грошей моя підопічна бути не може. Тому вона залишиться без собаки.

- Як...

Раєвський завбачливо підняв руку, даючи знак: це ще не все.

— Ми з новими господарями домовилися, що пес житиме в них удома. Але ти матимеш змогу гуляти з ним тоді, коли ось цей хлопчик... — він клацнув пальцями у бік гімназиста.

— Юрій, — нагадав Туряниця.

— ... хлопчик Юрій буде вигулювати тварину. Звісно, в присутності твоєї тітки. Нехай ваша дружина телефонує моїй. Жінки швидше узгодять такі речі, як спільна прогулянка дітей. Гадаю, таке рішення — справедливе. Все ж таки собаку Лізі подарував хрещений. І дівчинка теж має право гратися з ним.

Цим радник міністра Раєвський дав зрозуміти: тему для себе і всіх присутніх закрив назавжди.

А Юрко з Лізою обмінялися колючими поглядами.

Доведеться ділити собаку на двох. От же ж халепа!

Розділ дев’ятий

Тут гімназист нудиться новим життям, тому радіє навіть дрібній пригоді

Кілька наступних днів Юрко в усій повноті відчув на власній шкурі наслідки батькового рішення, котре той назвав соломоновим. Гімназист уже знав, що «соломонове» означає виважене і часом дотепне вирішення складної ситуації. Як приказка про ситих вовків та цілих овець. Тільки ж все одно не доп’яв остаточно, чим доведеться жертвувати.

А прийшлося утискати власний час.

Бо чим займався молодший Туряииця, коли не робив уроків? Варіантів мав щонайменше два.

Домовившись зі своїми гімназійними приятелями, котрі жили поруч, міг вибратися в парк Шевченка, де все, скільки Юрко себе пам’ятав, старші чоловіки грали в шахи. Там у гімназистів був свій столик, де вони влаштували невеличкий шаховий клуб. Єдине — іноді доводилося довгенько чекати своєї черги, а стежити за чужими партіями й грати їх за когось не в Юрковому характері. Тож якщо бачив, що до сутінків не зіграє, прощався і йшов геть.

Була інша розвага: змагатися в баскетбол із «тридцятками». Так називалися сусіди і вічні супротивники зі школи номер тридцять. Історія протистояння Першої зразкової й «тридцятки» творилася просто на очах Щойно гімназія урочисто відкрилася й оголосила себе зразковою, гурт старшокласників тридцятої школи перестрів «зразкових» гімназистів. Гарячі голови почали з’ясовувати спершу на словах, хто на чиїй території і хто крутіший. Потім перейшли до діла, про бійку показали в усіх новинах, а дівчата — вболівальниці з обох ворогуючих таборів — виклали фото й відео в Інтернет. Потім прибрали все з інтернету за згодою сторін, і тоді сталося щось нечуване. Представники обох навчальних закладів — і вчителі, і делегати від учнів — зустрілися на нейтральній території — у залі Палацу творчості, й домовилися: бійок більше не буде, натомість мірятимуться знаннями та вміннями. Тобто, починаючи з четвертого класу, учні можуть домовлятися й викликати один одного, а ще краще — команди, на будь-які змагання. Від танцювальних конкурсів до футбольних матчів. Отак і вирішуватимуться суперечки.

Традиція тривала восьмий рік і закріпилася намертво. Юрко входив до баскетбольної команди своєї гімназії. Восьмикласники з «тридцятки» саме запропонували серію товариських матчів, команди вже зіграли «два-два», готувався вирішальний двобій. Збиралися зійтися в понеділок, Юрко ще раніше попередив батьків, та раптом тато поцікавився:

— Ти ж не капітан команди, так? Є ким тебе замінити?

— Незамінних нема. Сам постійно кажеш.

— Не мої слова, але золоті, — погодився тато. — Доведеться тобі поки що від усього цього відмовитися. Думаю, хлопці зрозуміють. Не зрозуміють — поясниш.

— А що я маю пояснити?

— Тепер ти не належиш собі, — розвів руками інженер Туряниця. — Більше відповідальності, сину. З собакою сталося, як сталося. Ми все зробили правильно. Проте за Джентльмена відтепер і назавжди відповідаєш ти, Юрію.

— Так я ж не проти. Тільки що саме робити треба?

— Все! — відрізав тато.

Мама пояснила детальніше:

— Гуляти — це головне. Годувати, мити за ним, прибирати. Не дивись, що англієць. Собака — він на те й собака, щоб не завжди поводитися в квартирах по-джентльменськи. За собою бульдоги не прибирають. І не можуть отак самі втекти на гульки, коли заманеться. Отже, тепер твій вільний час належить Джентельменові.

Хотів би заперечити — а нема як. Батьки мають рацію, нічого не скажеш.

Так Юрко прив’язав своє подальше життя до собачого повідка.

Мусив прокидатися раніше, аби виводити Джентльмена надвір. Дорогою додому заходив до м’ясної крамниці, де мама завжди купувала м’ясо і домовилася за обрізки для пса, видаючи хлопцеві на це гроші. Потім — знову вигулювати бульдога, вже на ніч. Добре, хоч поки не треба виконувати іншу обіцянку: робити це спільно з тим дівчиськом, Лізою, та її противною бонною. Але й цього не уникнути.

Любов до тварин вимагає жертв. Такий висновок зробив для себе Юрко.

Єдина втіха — за всіма новими клопотами віддалилася історія в покинутому домі на Подолі. Та й Чорна Рука про себе не нагадувала. Хоч гроші зберіг.

Спершу Юрко терпів, зціпивши зуби. А потім, лише за якихось три дні, звик. Увесь цей час він, дивуючись власній дисциплінованості, відразу після занять біг додому. Не хотів лишати бульдога без уваги.

А тоді Левко Голіцин попросив затриматися після уроків, бо мав до однокласника важливу, як сам сказав, справу.

Взагалі-то він називав себе Левом. І нащадком дворянського роду.

Його батьки так нарекли. Записали «Левом». Але ровесники вперто кликали його Левком, на український копил, що хлопчину спершу неабияк дратувало. Але згодом сприймав «Левка» як гімназійне прізвисько.

Окремо від інших Голіцин не тримався, проте в боротьбу з «тридцятками» все ж не встрягав. Казав: нейтралітет, навіть назвав себе «нейтральною Швейцарією». Товариство не надто від того потерпало. Був Лев Голіцин слабосильний, блідий, намагався обходити бійки та інші небезпеки стороною. Але цінність Левка була не в маханні кулаками.

Нащадок дворян займався дрібного торгівлею.

Справді, суща Швейцарія — країна бізнесу та банків.

Дідівський годинник, який Лев домовився продати Юркові, був не єдиним його товаром. Ніхто з тих, хто вчився з Голіциним, не міг розгадати цієї загадки: звідки йому вдається роздобути потрібні, а часом — недосяжні для гімназистів речі. Наприклад, театральний бінокль, ніби й старовинний, але майже новий. Чи справжній морський кортик, не підробка китайська. Гімназисти часто купували в нього все це, тим паче, що правив недорого за речі, які мали солідний вигляд поряд із сучасними комп’ютерами.

Мода зараз така пішла.

Юрко — лише учень восьмого класу. Йшов у ногу з модою, намагався від інших не відставати. Тим більше, речами Голіцин торгував справді гарними й оригінальними.

Цього разу Левко збирався продати Глібові Стороженку з їхнього класу важкого китайського бовдура. Так називалася порцелянова статуетка, яка зображала старого китайця в квітчастому халаті із зібраним у кіску волоссям на маківці. Він дивився, хитро примруживши око, одну руку впирав у бік, другу тримав перед собою, виставивши піднятого вгору пальця. Кисть цієї руки була єдиним рухомим елементом забавки. Торкнеш — і палець хитається туди-сюди, ніби мудрий китайський мандарин каже, дивлячись на тебе: «Ай-яй-яй!», чи, навпаки, схвалює власника: «Ох, як добре, тебе не обдуриш!»

Стороженко давно хотів мати таку забавку. Цікавився східною боротьбою, побачив таку в клубі, на столі вчителя — сенсея — і загорівся. А надто, коли дізнався, що це старовинна річ, яка тримає в собі всю мудрість, потрібну для науки.

Стороженко хотів бути мудрим. А Голіцин ніби імпульс отримав, не інакше. Гліб ледь усти подумати, а Лев уже тут як тут із фотографією бовдура на своєму мобільнику.

Зустрітися домовилися в комп’ютерному класі після уроків.

Перша зразкова справді могла пишатися цим класом: спонсори обладнали його за останнім словом техніки, завезли сюди все найновіше, постійно щось міняли й модернізовували. Їхнім класом могли користуватися учні інших шкіл, якщо треба було провести якусь велику спільну роботу Саме зараз тут готували скайп-конференцію: мали спілкуватися одночасно польські та німецькі старшокласники, планували спільну міжнародну учнівську конференцію, представляли свої розробки освітніх програм. Кращі поїдуть у Європу на місяць, то ж Перша зразкова ставилася до таких речей дуже відповідально.

Стороженко не збирався проводити оборудку з Голіциним десь інде. Всюди могли зайти цікаві А тут, у комп’ютерному, сторонніх нема. Двері незачинялися — у це крило гімназії сторонні взагалі не заходили. Тут звикли: порядок та серйозне покарання стримує від порушення правил надійніше, ніж найміцніший замок.

У класі Гліба не дуже любили. Хоч ніхто неміг пояснити причини. Може, тому, що Стороженко зовні трохи нагадував щура. Передовсім — витягнутим гостроносим обличчям і очима, які постійно бігали, не зосереджуючись ні на чому довший час.

Проте особливої шкоди від Гліба так само не помічалося. Знав не менше за інших, але й не більше. Дозволяв собі встрягати лише туди, де напевне не могло бути поганих наслідків. Пояснював — сенсей не дозволяє, сильний воїн нібито уникає сутичок, бо йде своїм шляхом. Хтось вважав: Стороженко так пояснює власне боягузтво. Інші вважали його обережним. Та одна річ все ж вирізняла хлопця серед інших: хвороблива акуратність. «Або зубрило, або підлабузник», — ось як казали про таких. Зважаючи на скромні навчальні успіхи Стороженка і нейтральне ставлення до нього вчителів, жодне з визначень не підходило.

Скупий зануда. Не інакше.

Голіцин боявся, що Стороженко не заплатить. Подібне вже було кілька разів, і Лев скаржився: доводилося нести збитки, поки витрусиш із Гліба обіцяне. Через те й вирішив прийти на оборудку з компанією — так надійніше.

Третім узяли з собою Степана Мартинюка. Цей був на голову вищий за будь-кого зі своїх однолітків, через що дражнили його Шпалою. Хлопець злився, спалахував миттю, і взагалі — любив махати кулаками з найменшого приводу. Ображався на все і всіх, навіть якщо ніхто ображати його й не думав. Зі Шпалою Юрко то бився, то мирився, то знову чубився, але Степан Шпала поводився так з усіма. Іншого разу Юрко добре подумав би, перш ніж іти кудись в одній із Мартинюком компанії. Але з дня останньої короткої сутички вже спливло трохи часу, і тепер восьмикласники знову приятелювали, ніби нічого й не сталося.

Голіцин, залучаючи Мартинюка, робив ставку на його грізний вигляд. В його присутності Стороженко навряд чи почне за своєю звичкою комизитися й варити воду. А Мартишок, розуміючи не надто тонкий розрахунок Лева, висунув умову, на яку в Юрка просто забракло б нахабства. За те, що стоятиме, мовчатиме, сопітиме і грізно зиритиме на Стороженка, дістане двадцять гривень.

Юрко ж не претендував на винагороду. Пішовз цікавості, за компанію. Це ж не займе багаточасу.

Так він собі прикинув.

Розділ десятий

Тут китайський бовдур зірве міжнародну зустріч

Покупець уже чекав сувору компанію.

Стояв у проході між столами, розставивши ноги й заклавши пальці за пасок штанів. Вирішив, що так здаватиметься войовничішим.

— Приніс? — запитав, виставивши гостре підборіддя.

— Принесли. Все є.

Голіцин витяг із пакета замотану в інший пакет статуетку. Розгорнув. Чотири пари очей побачили невеличкий, акуратно зроблений порцеляновий виріб. Задля кращої демонстрації Лев поставив забавку на долоню, підважив.

— Бач.

Палець Стороженка потягся до бовдурчика.

Голіцин відсунув руку, притримуючи цяцьку.

— Куди тицяєш?

— Спробувати треба. Товар перевірю.

— Товар — пристойний. Як кажуть на Подолі, самий цимес. Але покажи гроші спершу.

При цих словах Мартишок надув щоки, стиснув кулаки, очі його вирячилися й закрутилися.

Юрко, аби теж взяти участь і не стояти без діла, розвів руками.

— Такі справи, Стороженку. Жени монету.

— Мушу знати, за що плачу, — вперто стояв на своєму покупець. — Може бути не старовинна річ, а китайська підробка, яка не накопичила мудрості.

Юрко легенько штурхнув Голіцина ліктем.

— А він діло говорить.

Знизавши плечами, Левко витягнув статуетку перед собою.

— Дивись.

— Експертиза потрібна, — буркнув той.

— Чого? — вирячився на нього Лев, зиркнув на супутників, закликаючи їх бути свідками. — Ні, як вам, хлоп’ята! Експертиза йому!

— Може бути підробка, — правив своє Гліб.

Знаючи його впертість, Юрко підозрював — або справа піде в коло, або нічого не буде.

— Ходи сюди. Дивись.

Стороженко наблизився, знову хотів узяти бовдура, та Голіцин забрав річ, перевернув її, тицьнув пальцем на денце.

— Клеймо виробника. Фірма.

— По-нашому написано. Букви наші.

— Ти китайські ієрогліфи хотів? Звичайно, робили в Києві! Але сто років тому! Ось, бачиш?

Примружившись, Гліб довго й підозріло роздивлявся майстрову марку. Нарешті випрямився, зітхнув, мовчки поліз у кишеню штанів, витяг стосик купюр.

— Тут — як домовлялися.

Він тицьнув гроші Голіцину. Але той брати не квапився.

— За тобою ще борг.

— За що? — стрепенувся Гліб.

— Ну як! Гусяче перо, справжнє. Чорнильниця. Ієрогліфи писати, каліграфія. Сам замовляв. Думаєш, легко роздобути антикварне добро?

Мартишок насупив брови.

— Бери, що дають, — буркнув Гліб.

— Ти ба, який розумний. А решта?

— Чекав — то й ще почекаєш, — відрубав Стороженко. — Коли я не розраховувався?

— Затримуєш завжди.

— Але все віддаю! Ось день народження скоро.

Хрещені гроші подарують. Перекрию.

Юрко знову торкнув ліктем Голіцина.

— Бери, бери. Добре, що цей жук хоч тепер відразу платить.

Обмін грошей на товар відбувся. Тут же, при всіх, Лев розплатився з Мартинюком.

— Тримай, Шпало. Отак ведуть справи ділові серйозні люди.

Мартишок сховав гроші і перестав удавати з себе держиморду. Усміхнувся вдоволено, усмішка йому пасувала.

— Ось і казочці кінець, Стороженко. Наступного разу ми прийдемо по борг. І вже потім — інші замовлення.

— Теж мені — дворянин, — вишкірився Гліб.

Він навмисне став на мозоль Голіцина. Той часто бідкався — займається не тим, вчиться не там, і взагалі, нещаслива їхня родова гілка. Всихає, не інакше. Хоча не скаржився, вірив — усе стане на свої місця, життя налагодиться. Але не любив, коли про це нагадували сторонні. Та ще й з наміром образити, як ось Стороженко.

— Поговори мені тут, — буркнув Левко.

— Ну, поговорю. Що хочу — те й кажу. Хто хоче — той слухає.

Цю манеру Стороженка знав не тільки Юрко. Коли тому доводилося чимось поступатися, завжди поводився задерикувато. Заводитися з ним ніхто особливо й не хотів. Але тут у повітрі запахло серйозною сваркою. І Юркові встрягати в неї не хотілося. Бо жодну зі сторін він підтримувати не збирався, адже за будь-яких розкладів неодмінно лишиться винним.

— Гайда, — сказав Юрко, поклавши руку Голіцину на плече.

Вони повернулися з наміром іти геть.

— Е-гей! Назад!

Трійця дружно обернулася на різкий оклик Стороженка.

Той тримав у лівій руці бовдура, а в правій — відірвану рухому руку з виставлений пальцем.

— Брак! Ти шахрай, Голіцин!

Тепер три пари очей дивилися на Гліба.

— Ти сам відірвав, дурню, — спокійно відповів Голіцин. — Для чого смикав?

— Воно клеєне! Ти його на клей посадив!

— Ну, приклеїв. Відбилося, буває. Але ж річ справжня, цінна. Сам присобачиш знову. Можу тобі клей міцний підігнати.

— Поверни гроші!

Стороженко замахнувся, жбурнув у Голіцина відірваним шматком порцеляни.

Мартишок зловив «кулю» на льоту.

Далі полетіла злощасна статуетка.

Її зловив уже Юрко. Двома руками — мов баскетбольний м’яч під час гри. Стиснувши порцелянового бовдура, він став між супротивниками.

— З дороги, Туряниця! — вереснув Гліб. — Хай віддасть гроші! Там дві сотні! І ти віддавай, Шпала!

— Хто тут Шпала! — ревнув Мартишок. — Що тобі віддавати, нещастя!

— Ви всі ще пошкодуєте! — не вгавав Стороженко.

Голіцин дивився на нього й криво осміхався. Бліде лице при цьому лишалося незворушним.

— Цікаво, що ти один нам усім трьом можеш зробити?

— Не буди в мені звіра!

— Звіра? В тобі? Якого? Пацюка? Щурі — вони теж звірі.

— Краще не зли мене, дворянин недороблений!

Дарма він так сказав. Цього разу Голіцин образився, і втратив не лише контроль над собою, а й обережність.

Про обережність не відразу зрозумів.

Вихопив у Юрка перше, до чого рука дотяглася — невеличку, але таки замашну статуетку.

Замахнувся і жбурнув її в Стороженка.

Злість додала сили, кинув, мов із гармати стрельнув зарядом артилерійським.

Стороженко не менш спритно нагнувся, ухиляючись.

За спиною, на стіні, кроків шість, не більше, висів величезний монітор, з нього мали транслювати міжнародну конференцію.

Завтра.

Не направляла б руку Голіцина лють, то нічого б і не сталося.

Але він докинув.

Китайський бовдур влетів у середину крихкого монітора. За інших обставин розбився б сам, однак сьогодні день, мабуть, такий, — не їхній.

Розсипалися на друзки шматки порцеляни.

А важкенька підставка зробила тріщину в моніторі. Закон підлості скинув його з кріплення на стіні, і монітор упав за законом бутерброда — екраном донизу.

За таке виключити з гімназії мало. Тут компенсацією грошовою пахне.

Чималою. Не кажучи про скандал.

Розділ одинадцятий

Тут на гімназистів чекає нелегке випробування

Завмерли усі четверо. У приміщенні наче грім чворохнув.

А Юрко подумав: справді, краще б грім. Усе ж безпечніше, ніж свідоме псування майна Першої зразкової гімназії. Інші гімназисти теж розуміли, що тут відбулося.

Може, й знайшли б якийсь вихід разом. Та першим очухався Стороженко і показав приклад, який інші наслідували, не думаючи, машинально.

Зірвавшись з місця, виставивши плече вперед і відштовхнувши Мартишока, він кулею вилетів з кабінету. Не змовляючись, троє інших погнали за ним, скупчившись у дверях і заважаючи один одному. Уже коли збігли на перший поверх, зупинилися, відсапались, і одночасно спохопилися: забули зібрати шматки бовдура — головний доказ злочину.

— Скалки, — просичав Голіцин.

— Зараз, — мовив Мартишок і подався назад.

Та не минуло й хвилини — збіг донизу, витер змокрілого лоба, пояснив товаришам:

— Пізно. Туди вже прибиральниця зайшла.

— Ой! — вирвалося в Стороженка, і тут же його погляд пронизав Голіцина: — Це ти! Це через тебе!

— Хто мене дражнив! — парирував Лев, хоча його провина, нехай і мимовільна, була очевидна навіть йому самому.

— Скажи ще, для чого я нагнувся!

— Ти мовчатимеш, — мовив Голіцин, спробувавши опанувати себе. — Ми всі домовимося мовчати. Нас у тому класі ніхто не бачив.

Закріплюючи домовленість, Левко простяг назад отримані гроші. Трошки подумавши, тицьнув назад зароблену двадцятку і Стьопа Шпала. У Юрка не було ані копійки, крім того, що мама видала на кістки для собаки. Він не мав права відкуповуватися ними, а те, що відбувалося зараз, інакше, ніж спробою відкупу, не можна було назвати. Та все ж вичавив із себе:

— Я принесу гроші. Завтра. Знайду.

— Принось, — поблажливо кивнув Гліб, ховаючи срібляки. — Тільки в разі чого вони не допоможуть.

— Кому?

— Нікому! — випалив Стороженко. — Не вирішують гроші нічого. Як зберуть усіх, як почнуть допитувати! Кому охота брати на себе таке?

Як мене вирахують, усіх закладу! Не тільки тебе, Голіцин! Усіх трьох!

— Стукач! — рявкнув Мартишок, стиснувши схожі на маленькі гирі кулаки.

— Ось зачепи, посмій! Першого викажу! Ти в монітор статую кидав!

- Не я!

— Ось це директорові скажеш сам! Викажеш Голіцина! Хто з нас тоді стукач, га? Чи, може, на Туряницю вкажеш? Ти візьмеш чуже на себе, чистоплюю?

Юрко витримав погляд.

— Краще смерть, ніж зрада.

— Ох, як красиво! У книжечках своїх начитався, розумнику?

Тепер замахнувся Лев. Але Юрко перехопив руку, затримав і ледь стиснув.

— Не треба. Так його скоріше вирахують. За синцями.

— А чого! Бити ворога його ж зброєю! — зупинити розлюченого Голіцина вже було важко. — Скажемо всі троє: натовкли Стороженкові пику, бо зловили на гарячому, в комп’ютерному класі! Нас ще й похвалять!

— Не годиться, — відмахнувся Юрко. — Оббріхувати цього щура не хочеться, навіть себе чи тебе рятуючи.

— Отак! — підспівав Стороженко. — Щур я чи не щур, а доведеться вам платити мені за мовчання! Ти, — палець націлився на Левка, — списуєш мені все, що я тобі винен. Ти, — палець перемістився на Мартинюка, — вибиватимеш гроші для мене з того, з кого я скажу. Не тут, не будемо палитися! У «тридцяток»! А ти, — тепер палець дивився на Юрка, — чекай, поки щось для тебе придумаю. І не дай Боже, щоб мене взяли за шию! Відразу всіх назву, скопом! Будете знати, як знущатися!

Крутнувшись на підборах, Стороженко швидко подався геть

Мартишок не стримався, плюнув услід.

— Тьху! Здох би ти, щуряко.

— Від плювків твоїх не здохне, — зазначив Голіцин. — Без жартів, колеги. Він же не триматиме язика.

Чув раніше Юрко вислів про дамоклів меч, який зависає над головою. І аж тепер зрозумів, як воно — постійно відчувати небезпеку. Навіть підняв голову і глянув на стелю — так, начебто гострий меч і справді висів угорі.

Лунко відбилися швидкі кроки завгоспа. Побачив уже, за мить почнеться.

— Тікаймо! — коротко й тихо звелів Мартишок, найбільш чутливий до небезпеки.

Гімназисти, не змовляючись, сипонули надвір, мов налякана зграйка сірих київських горобців. Добре, хоч речі мали при собі заздалегідь. Вибігши, поспішили кожен у свій бік, не озираючись і не прощаючись.

Проскочивши квартал і завернувши до метро, Юрко трохи стишив біг, віддихався, потім зупинився. Побачив хрести — тут поряд недавно звели храм.

Ліва рука сама здерла кашкета. Правою хлопець перехрестився на церковні бані раз, потім — другий, третій, самими губами шепочучи «Отче наш» — єдину молитву, яку знав напам’ять. Загадав собі за звичкою: прокаже тричі, не запнувшись, — усе скінчиться добре. Так і стояв, і проказував подумки, аж доки все вийшло. Не зважав на перехожих, що кидали здивовані погляди на побожного підлітка. Потому зітхнув полегшено, рушив додому, ще встиг купити кісток та м’ясних обрізків для Джентльмена.

День завершився спокійно, і Юрко, засинаючи під звичне вже похропування бульдога, вирішив: перебільшили вони небезпеку, накрутили себе. Обійдеться.

Але зранку, переступивши поріг гімназії, зрозумів: дзуськи. Нічого не обійшлося, все лише починається, й невідомо, яким буде фінал.

Всіх, крім молодших, чергові відразу попросили йти в актовий зал. Керував процесом особисто директор, огрядний учитель англійської Марко Іванович Андронакі, виходець із одеських греків, через куцу борідку охрещений Цапом. А в залі вже метушилися вчителі, і найбільше — пані Блоховська. Вигляд її не віщував нічого доброго.

Приєднавшись до своїх і примостившись поруч з Мартиненком, незвично тихим сьогодні, Юрко покрутив головою й переконався: тут зібрали тільки середні та старші класи, тобто тих, хто теоретично мав доступ до комп’ютерного класу. Ніхто не галасував, і загальна тривожна мовчанка лише підсилювала напруження.

Подібного за увесь час навчання Юрко жодного разу не бачив. І жодних сумнівів у причині цього ранкового зібрання не мав. Але те, що відбувалося, також давало й певну надію. Якби Стороженко не витримав і пожалівся, то Голіцина і всіх, хто був присутній під час нищення дорогого майна, одразу завели б у директорський кабінет, або з самого ранку повідомили б їхнім батькам.

Отже, вирішив Юрко, нічого поки не сталося. Дивно, що Стороженко досі нікого не виказав. Отже, заслуговує, попри все, на кращу думку, ніж про нього мали в класі дотепер. Треба, мабуть, замиритися з Глібом, коли все це вляжеться.

Швидше б уляглося.

Тим часом зібралися вже всі. Блоховська нервово покрикувала на гімназистів. Вийшов і директор, наглухо застебнувши піджак. Став перед усіма, заклавши руки за спину. І почав:

— Товариство! Учора в нашій гімназії сталася прикра подія. Зірвано дуже важливий міжнародний захід, який мав підтвердити імідж Першої зразкової як найкращого навчального закладу Києва. Незалежно від того, як усе закінчиться, вона тривалий час лежатиме чорного плямою на нашій репутації. Дехто вже знає, що трапилось, — Андронакі обвів важким поглядом гімназистів, ні на кому його не зупиняючи. — Підніміть руки, хто знає.

Хитрий хід. Юрко оцінив: варто йому, Мартиненку чи Голіцину подати знак, відразу стане ясно, хто з учнів може бути свідком чи навіть учасником подій. Грубувато, проте за певних обставин може спрацювати.

Юрко стис кулаки і напружився, щоб не зиркнути у бік товаришів. Адже директор цілком здатен пильнувати поведінку підопічних. За щось підозріле зачепиться оком — і крапка.

Та ніхто не виказав себе ані словом, ні жестом, ані подихом.

Андронакі тим часом повів далі:

— Гаразд, я поясню. Було розбито великий монітор у комп’ютерному класі. Він коштовний сам по собі. Але повторюся: найприкріше, що зірвано конференцію за участі наших друзів з Європи. Ми її перенесемо, хоч тепер доведеться додатково узгоджувати час і наново готуватися. Зараз я говорю не лише від свого імені, а й висловлюю думку всього колективу педагогів. Тих, хто зважився на ганебний вчинок, буде виключено. їхні батьки заплатять за нове обладнання. Також покарають усіх старшокласників: допуск до комп’ютерів заборонено до кінця року. Але є й інше рішення. — Андронакі зволожив язиком губи. — Зараз ви підете по своїх класах. Уроки почнуться за розкладом. Однак до кінця навчання з класів ніхто не вийде. Виняток — звісно, вбиральня. Ті, хто ітиме туди, матиме шанс зайти до мене чи до свого класного керівника і назвати ім’я чи імена порушників, або самому зізнатися. Того, хто наважиться на цей вчинок, ніхто з вас не знатиме. Це теж наше рішення, і воно полегшить щире зізнання. Покарають лише винних.

Теж хитро, подумав Юрко. Мало кому припече. Доведеться підозрювати зрадника в кожному, кому захочеться вийти з класу до туалету. А в підсумку всі почнуть підозрювати всіх.

— Якщо ж до кінця навчального дня нам це допоможе ніхто з вас, ми будемо змушені тримати вас у класі доти, доки не дізнаємось імені порушника. Ваших батьків буде попереджено. Подібні дізнання і взагалі, такі дії, передбачені статутом Першої зразкової. Всі ви знаєте: ми практикуємо старі традиції. Вони не завжди добрі. Але — так у нас заведено.

Отак, подумав Юрко, непросто буде, ох, непросто.

Розділ дванадцятий

Тут допомога приходить звідти, звідки її не чекали

Подальша дійсність виявилася гіршою, ніж він припустив.

Гімназистів повернули до класів, і уроки того дня давалися дуже важко. Вчителі трималися напружено, і хоч ніхто й словом не обмовився про те, що трапилось, але всі все розуміли.

Та найгірше було, коли комусь кортіло вийти. Такого проводжали, мов справжнього зрадника, і це не перебільшення: щойно настала Юркова черга проситися за малим, відчув на потилиці колючі погляди десятків пар очей.

Проте коли вийшов і повернувся Стороженко, не дивлячись пі на кого, все лишилося, як було. Пролунав останній дзвоник, ззовні почулося тупотіння багатьох ніг, невдовзі усі молодші розбіглися. їхній клас лишився за своїми партами. Всі сиділи рівно, склавши руки перед собою. Знали: Андронакі вирішив іти на принцип, лишивши після уроків усі середні та старші класи. І дівчат, і хлопців.

Підозрювалися всі.

Починалося найгірше.

Лунку тишу порушила насуплена пані Блоховська. Класна керівничка стала у проході, обмацала кожного поглядом. Потім щільно причинила двері і пройшлася перед класом. Дуже нервувала і не приховувала цього.

— Ви підвели мене, — мовила Блоха. — І свою гімназію. Впертою грою в мовчанку ви покриваєте порушників і занурюєте всіх у ще більшу ганьбу. Даю годину, щоб той з вас, хто має совість і сміливість, вийшов до дошки і зізнався.

З цими словами пані Блоховська вмостилася на стільці, розкрила якусь англійську книжку і вдала, що занурилася в читання.

Година спливла у цвинтарній тиші. Гучно ляснувши книжкою об край столу, класна керівничка підвелася. Сказала першому, хто трапив на очі:

— Встань, будь ласка.

З-за парти повільно підвівся Коля Моховий. Жестом підкликавши його до себе, Блоха виклала на стіл стосик чистого паперу.

— Роздай кожному, — звеліла вона. — Не підписуйтесь. Напишіть ім’я хоча б одного з тих, хто винен чи бодай знає винних. Якщо, звісно, знаєте. Якщо не знаєте, так і напишіть: не знаю. Даю ще такий шанс завершити усе це, розійтися і зберегти обличчя. У вас п’ятнадцять хвилин.

Блоха показала свій годинник, постукавши по циферблату. Постояла хвильку обличчям до класу, і відвернулася, зчепивши пальці за спиною.

Моховий слухняно роздав аркуші паперу. Час знову потягнувся повільними краплями. Юрко був серед тих, хто майже не думав: відразу вивів «не знаю», перечитав по буквах і поніс записку до столу. Зіткнувся зі Стороженком, той підходив з протилежного боку. Поклавши свою записку, відсмикнув руку, ніби папірець був гарячий. Схрестився поглядом із Юрком, і тут же відвів його, зародивши в того погані передчуття. Закортіло схопити Глібів папірчик і, не читаючи, розірвати. Чи проковтнути, все одно Блоха не побачить. Та хлопець стримався і повернувся на своє місце.

Відведений час збіг. Блоховська підійшла, згребла клаптики в одну купу. Почала перебирати по одному. З кожним наступним прочитаним хмурніла дедалі більше. Десь на середині стиснула пальцями одну записку, виставила перед собою.

— Оце — хто писав? — і коли у відповідь залягла традиційна мовчанка мовила не сердито, а радше — сумно: — Вам це все жарти? Забавки? А мені не смішно! Якщо виводили друковані літери, думаєте, я не вирахую почерку? Клоуни!

Я вам цього не забуду: «Це зробив директор Андронакі»!

Цілоденне нервове напруження далося взнаки. Клас вибухнув реготом, а Блоха демонстративно розірвала провокаційну записку навпіл, потім — ще раз, а дрібні клаптики розкидала довкола себе. Далі несподіванок не трапилось: іншого, крім «не знаю», ніхто не нашкрябав. Згрібши записки і викинувши їх у сміттєвий кошик, Блоховська вийшла з класу, хряснувши за собою дверима.

Так спливла ще година.

А потім їх знову запросили до актової зали.

Цього разу директор виглядав уже не так войовничо. Він наче постарішав на очах, тримався якось приречено. Гімназисти, які ставилися до нього непогано, таким ще його не бачили, хоч всяке за останні роки траплялося.

— Я прошу вас подумати востаннє, — заговорив директор без передмов, тихо й твердо. — Бо це вже переходить усякі межі. Ніколи не думав, що доведеться займатися такими принизливими для всіх нас справами. Колектив, ми всі, ваші вчителі, наче перетворилися на якусь детективну агенцію. Добре, що в нас небагато класів. Та все одно не вдалося встановити, хто вчора лишився після уроків і міг зайти в комп’ютерний клас. Ми теж не змогли дізнатися, хто й для чого приніс до школи порцелянову фігурку. З неї нема практичної користі, а ви всі — люди сучасні і практичні. Тож я вирішив припинити розслідування. Але ви мусите зрозуміти, що так я цього всього не залишу.

У відповідь — тиша. Провів рукою по обличчю, витираючи щось невидиме простому оку.

І раптом заявив таке, від чого в Юрка перехопило подих. Він не чекав подібного зізнання. Та й ніхто не чекав.

— Знаєте, а я пишаюся вами. Всіма й кожним. Протягом дня жоден із вас не намагався потай переконати вчителів у своїй невинуватості. Ніхто не спробував утекти. Не знайшлося того, хто показав би на товариша, щоб усе це припинити. Ми провели не найкращий день. Маємо клопіт і мусимо рятувати репутацію перед закордонними товаришами. Проте ви врятували Першу Зразкову від внутрішньої ганьби. Серед вас є порушники. Впевнений — те, що сталося, вчинено незумисне. Так, того, хто це зробив, виключать без права повернення. Даруйте, але наші правила ви знаєте і всі з ними згодні. Ми називаємо вас дітьми, проте ви достатньо дорослі, щоб не розуміти наслідків. Проте серед вас нема зрадників. У наш час це дуже важливо, — Андронакі перевів подих. — Ви вільні. Розходитеся. Хай сьогоднішній урок більше ні для кого не повториться.

Він вийшов, не зачинивши за собою дверей. Але учні не відразу рвонули на волю. Навпаки, гімназисти якийсь час сиділи тихо, мовби їх не відпустили. А коли почали ворушитися й поволі збиратися, дивилися один на одного вже не так, як раніше. Спіймавши кілька поглядів, Юрко прочитав у кожному повагу. Й відповів тим самим Зрадників у класі не було. Навіть перед Стороженком доведеться вибачатися, бо погано подумав.

Виходили один за одним, хтось — поволі, хтось жвавіше. Юркові закортіло все ж підійти до Гліба, бодай на вухо сказати щось підбадьорливе Та враз помітив: щось відбувається — Голіцин робить дивні втаємничені знаки. Стороженко ось щойно товкся поруч із Левом, і раптом обходить Юрка, не дивлячись у його бік. Однак Голіцин дедалі активніше махав, підкликаючи, і Туряниця таки наблизився.

— Що таке?

— Пронесло.

— Без тебе знаю, — відповів Юрко, вирішівши не пояснювати товаришеві, на що вчора загадав, молячись перед собором.

— Щур міг накотити, — вичавив Лев.

— Не накотив.

— Але міг. Злякався.

— Кого?

Замість відповіді Голіцин простяг Юркові складений удвоє аркуш.

— Він знайшов це у себе в зошиті. Питав, чиї фокуси. Пообіцяв наступного разу не мовчати. Але цього разу хай так. Все одно злякався.

— Та кого?!

Запитуючи, Юрко тим часом розгортав папірець.

І відразу все зрозумів.

Точніше — зовсім перестав будь-що розуміти, окрім причини, чому Стороженко виявив не властиву йому солідарність. Бо прочитав:

СКАЖЕШ, ХТО НАСПРАВДІ РОЗБИВ МОНІТОР ДО РАНКУ НЕ ДОЖИВЕШ

Підпису не було. Відбиток унизу.

Чорна Рука.

— Бачив таке раніше? — запитав Голіцин.

— Ну так... Чув, — Юрко вирішив не посвячувати нащадка дворян у свої приватні справи. — Стороженко точно сам тобі це віддав?

— Можеш у нього спитати, — пирхнув Левко, беручи записку й ховаючи її в кишеню. — Я так само чув про погрози Чорної Руки. А бач, виходить, за нас вона.

— Він, — машинально поправив Юрко.

— Чому — він? — Голіцин глянув підозріло. — Щось-таки знаєш?

— Підкласти цю записку й підкидати інші може лише той, хто поруч. У нашому класі чи десь тут, у гімназії. Дівчата взагалі сьогодні трималися окремо, кучкувалися. Переймалися більше за нас.

Левко подумав, ствердно кивнув.

— Отож, — Юрко з виглядом того, хто все на світі знає, тицьнув пальцем у стелю. — Ким би він не був, ти правий: без втручання Чорної Руки сьогодні Стороженко міг не витримати. Йому вилетіти з Першої зразкової не можна, бо це для його батьків справа ого якого престижу. Бог його розбере, що він за один.

— Хто — Щур?

— Та забудь про нього вже! Я про Чорну Руку! Тих лякає, тих рятує, — Юрко зітхнув, аж тепер відчувши, як вимотав його цей довгий день, один із найважчих на його пам’яті. — Слухай, давай по хатах.

Голіцин плеснув товариша на прощання по плечу, але, зробивши кілька кроків, розвернувся і спитав:

— Слухай, ти годинника в мене купувати не передумав?

Кому — що, зітхнув Юрко. Швидко ж попустило гендляра. Але питання важливе, бо ж гроші збереглися, Чорній Руці не дісталися.

— Побачимо. Подумаю до кінця тижня, — пообіцяв він, і Лев аж тепер, нарешті, пішов.

Потупцявши ще трохи, подався до виходу і Юрко, покинувши гімназію одним з останніх.

Батьки не чекали на нього на шкільному подвір’ї, і це гімназистові дуже сподобалось. Ще бракувало, аби на татові, а тим паче — на мамині допити довелося все детально пояснювати. До того ж Юркові самому ще не все було ясно. До втручання Чорної Руки — так, але після — суцільна загадка.

Міркуючи так, він проминув Володимирський собор і Ботанічний сад. Згадав, як хрестився вчора, просячи порятунку й підтримки. Хай там як, але отримав. Посунувши далі, Юрко знову занурився в думки і не помітив, як дійшов до свого двору.

їхні вікна світилися.

А перед ним маячив двірник Григорович в оранжевому жилеті, старій бейсболці і з мітлою. Чого це він так пізно вибрався, зазвичай по обіді двірницька братія вже не працює, зранку все робить.

Може, аварія яка, воду перекривають чи ще там що...

Юрко привітався, бо завжди вітався з двірником.

— Де тебе оце чорти носять! — почулося у відповідь.

І лише тепер гімназист звернув увагу: двірник був нижчий, ніж завжди, і трохи грубший.

— З четвертої тебе тут пильную. Ти ж десь у такий час свого бульдога вигулюєш. Кость Григорович усе мені розповів, — промовив відставний міліціонер Назар Шпиг.

Розділ тринадцятий

Тут Шпиг згодує подвиг столітньої давнини і пояснює, чому треба терміново шукати Чорну Руку

Дивуватися Юрко сьогодні теж утомився. Тому відповів так, ніби вони розпрощалися не тиждень, а лише пару годин тому:

— А де сам двірник? Ви його той, арештували?

— На чорта він мені здався, — відмахнувся Шпиг, тримаючи мітлу, наче вартовий рушницю. — Хоч він іноді й підказує квартирним злодюжкам, де, коли й кого не буде вдома... Хай із ним поліція розбирається.

— Чекайте, — стрепенувся Юрко. — Наш двірник... той самий... ну... наводчик, про яких пишуть у детективних повістях?

- Еге.

— І він може нацькувати злодіїв на нашу квартиру? Чи наших сусідів? Ви так спокійно про це кажете?

— Е-е, — Шпиг похитав головою. — Григорович не попадається, бо знає правило — ніколи не гидити там, де живеш або де твоя територія. Ваш дім та околиці, за які відповідає його мітла, в безпеці. Але він чудово знає сусідні двори й тамтешніх мешканців. За потреби направляє злодіїв туди. А сюди, навпаки, нікого не підпускає і на гарматний постріл. Ваш двірник вас береже.

— Та ну його з такими оберегами!

— А кримінальна поліція Григоровича не чіпатиме ще довго. Він агент, розумієш?

— Секретний?

— Можна й так сказати. Я його з часів своєї служби знаю. Сидить Кость Григорович у барі, тут, недалечко, цмулить пиво з солоними горішками і править теревені. Я йому видав гроші, а взамін позичив одяг. Один чорт, у сутінках не впізнають. А люди на двірників та іншу подібну публіку майже ніколи не озираються.

— Ви тут, виходить, на мене чекали? Навіть цілий план розробили? Для чого?

— Поговорити хотів.

Тут Юрка трохи запізніло наздогнали підозри.

— А як ви мене взагалі знайшли? Здається, адреси своєї я вам не називав.

Шпиг зітхнув — так роблять вчителі, коли до учнів уперто не доходить проста наука.

— Ти забув, хто я? Колишній опер карного розшуку. Чинний приватний детектив. Прізвище твоє знаю. Де вчишся — теж. З моїм досвідом знайти твою адресу — раз плюнути. Чому замаскувався й у засідці стою? Уяви — дзвоню, відчиняє твоя мама. А я їй — доброго дня, ось шукаю вбивцю-крадія. Можна поговорити з вашим сином, пані Турянице?

Юрко, уявивши мамину реакцію, згідливо проказав:

— О, так, я не подумав. Голова сьогодні вже не варить.

— Та бачу, — кивнув Шпиг. - Тим паче, час такий пізній, що тримати тебе тут довше вже непристойно. Але поговорити нам треба, Івановичу. І чим швидше, тим краще. Без тебе мені зараз блимає гаплик. І не лише мені.

Гімназист відчув, як його тілом пробіг легенький електричний розряд.

— Без мене?

— Так. Ти можеш допомогти мені в розслідуванні. Я шукаю того, хто зарізав Зозулю. Я мушу його знайти!

Відставний поліцейський чиркнув себе ребром долоні по горлу.

— А мені що треба робити?

— Додому йди. Завтра чекатиму в Ботанічному саду, теж під вечір, коли пса виведеш. Прогуляємося трошки, буде більше часу, все розкажу й покажу на пальцях. Зможеш?

— Спробую, — непевно відповів Юрко, і тут- таки виправився: — Буду! Буду, пане Шпиг!

— Тоді — до завтра.

Детектив ступив кілька кроків убік — і розчинився в темряві. Як йому, зовні незграбному, вдавалося бути таким вправним, Юрко не розумів. Вирішив: усе ж Назар Шпиг — справжній детектив. Такий, як Шерлок Холмс. Навіть кращий, бо свій, київський, український. Всіма навичками володіє. Тож нема чому дивуватися.

Удома уже всі все знали. Тато глянув на сина поверх окулярів, запитав суворо:

— Сподіваюсь, ти не брав участі у тій акції?

Юрко похитав головою. Інженер Туряниця хотів ще щось додати, але втрутилася мама. Обхопила сина за плечі, дорікнула чоловікові:

— Дитина голодна цілий день, а ти причепився. Ясно, що він там і поруч не стояв!.. А твого друга я сама вигуляла, — усміхнулася вона до Юрка.

З кімнати виткнувся плаский писок Джентльмена, він дружньо гавкнув, підбіг і тицьнувся носом у ногу. Юрко повечеряв, зовсім не смакуючи, і завалився спати.

Наступний день промайнув так, ніби напередодні нічого не було. Під вечір, як домовлялися, Юрко з Джентльменом уже прогулювалися біля огорожі Ботанічного саду. Відставний поліцейський не запізнився, простяг гімназистові руку, наче дорослому, і кивнув перед собою.

— Пройдімося до парку Шевченка. Там зараз ліхтарі засвітять.

— Як скажете, — знизав плечима хлопець. — Парк — то й парк.

Бульдогові тим більше було все одно, і невеличка компанія неквапом подибала бульваром угору. Шпиг витяг цигарки, закурив і зиркнув на Юрка.

— Не проти?

— Навіть якщо заперечу, ви ж курити не кинете.

— Не кину, — згодився Шпиг. — Так мені думається краще.

Гадаючи, що говорять про нього, Джентльмен повернув коротку шию і гавкнув.

— То розповідайте вже нарешті! — забракло терпцю Юркові.

— Дещо ти вже знаєш, — почав Шпиг, випускаючи сизий дим у жовтневі сутінки. — Злодій Ділка Зозуля підбив приятельку Ілону допомогти йому обікрасти стару акторку Галину Добрянську.

— Так, пам’ятаю. В неї вкрали цінну брошку. Зона в Зозулиного вбивці.

— Дурня, — відрізав детектив. — Дурня й брехня.

Юрко труснув головою.

— Що — брехня?

— Жодних брошок ніхто не крав. Я брехав, ті двоє чудово це знали. Але підігравали. Про брошку заявила сама обікрадена. Її в неї ніколи не було. Тобто колись була. Не в неї — у її матері. Вона ще дівчинкою у зайнятому німцями Києві обміняла її на продукти й ліки, рятуючись від голоду. Справжня втрата Добряиської значно цінніша за якусь цяцьку. Я б тебе не втягував у сумнівні справи, якби вчора вранці не заарештували Олеся Добрянського.

— Родич?

— Правнук.

Детектив сіпнув краєчок вуса, ніби підбадьорюючи себе до чогось, на що ніяк не може зважитись, тоді зітхнув:

— Добре. Ти мусиш почути все. Інакше діла в нас не вийде. Той Стрельцов, якого ти чув, але не бачив, сам звелів Зозулі обікрасти стару акторку, — сказав — і тут же виправився. — Вломилися в її помешкання за наказом Стрельцова. Він звелів прокрутити таку комбінацію, щоб замовника не знайшли, і щоб слід у разі чого обірвався на Зозулі, звичайному собі київському злодійчукові. Його цікавили не коштовності. Добрянська зберігала щоденник свого старшого брата, Олеся. На його честь називали всіх хлопчиків у родині.

— А чим він був знаменитий?

— Чув про бій під Крутами, про подвиг наших юнаків у бою з московитами?

— Так, ми це вивчали, - кивнув Юрко. — Київські гімназисти і студенти дали перший бій московським більшовикам.

Кажучи це, Юрко зупинився. Пес теж завмер, присів, ніби розуміючи важливість моменту. Відставний міліціонер поплескав Юрка по плечу.

— Ну, бачу, правильно вас виховують. Тільки, Івановичу, ти мені зараз наче урок відповідаєш. Ти це знаєш, але чи розумієш?

— Розумію! — образився той. — Ще й як розумію!

— Тоді далі піде легше. Ти ж, мабуть, знаєш, що під Кругами з тисячами ворогів билися кілька сотень молодих хлопців, та не всі вони були гімназисти й студенти. Там стояла військова молодіжна залога. Тому оборону вдалося тримати кілька годин, до ранніх січневих сутінків. І втрати московитів виявилися серйознішими, ніж вони сподівалися. І справді, як ти й кажеш, там було чимало гімназистів. Вояки майже твого віку, може, трошки старші. їх рвалося у бій набагато більше, але батьки ловили деяких утікачів на вокзалі в останній момент. Однак проворніші таки проникли у вагони. Серед тих підлітків був і Олесь Добрянський, тоді — учень Другої київської гімназії.

— Він загинув?

— Не під Крутами. Інакше як би він залишив після себе унікальний щоденник? Пані Галина розповіла: брат описує, як усе почалося, пише про свої почуття і відчуття. Скаржиться на старших, які не давали йому прорватися на самий перед. Називає всі прізвища, які знав і про які потім дізнався. Словом, безцінні свідчення очевидця й учасника того легендарного бою. Загинув Олесь через двадцять років, у радянському концтаборі. Добряиська усе життя переховувала його записи, навіть нині не всякому готова показати. Її можна зрозуміти. Та ось тепер щоденник знадобився саме як доказ участі гімназиста Добрянського у бою під Крутами. Тепер же в Києві вулиці з комуністичними назвами перейменовують на українські, чув?

— Аякже!

— Олесь, правнук пані Галини, теж пішов воювати за Україну, як і той, на чию честь він був названий. Вже другий рік на Донбасі, був поранений, лежав у госпіталі. Це він подав ідею назвати вулицю іменем юного гімназиста. Але ти ж знаєш, який шалений цьому опір від колишніх комуняк. Про подвиг Добрянського майже невідомо, противники почали вимагати доказів. Тут і про щоденник згадали, придався. Ось чому його викрали.

— Стрельцов працює на ворогів?

— Він і сам добрячий ворог, хоч і маскується. Папі Галина не хотіла здіймати великий скандал, бо правнук переконав: так вона точно втратить родинну реліквію. Правий він, не правий — немає тепер значення. Вийшли вони на мене, щоб я приватно усе це розкрутив. Гроші давали, але я насварив — відчепилися. Ось тоді почалося найгірше.

— Вбили Зозулю?

— І це теж, людська смерть завжди трагедія. Тим більше — нагла. Та найгірше, Івановичу, коли звинувачують невинну людину. Та ще й воїна. Такого, як Добрянський. Українського героя, нащадка героя.

— То Олеся підозрюють в убивстві Зозулі? — нарешті доп’яв Юрко.

— Поліції відомо: правнук шукав крадія, — Шпиг загнув пальця. — 3 моєю допомогою він Дізнався, хто це. Загнув другого. — При Зозулі Щоденника не знайшли, — третій палець. — Чому не відразу віддав здобич Стрельцову, — загнув четвертий. — Нарешті, — детектив покрутив п’ятим, великим пальцем, — Мені передали вісточку з тюрми від Олеся. Його випустять, якщо віддасть реліквію і дозволить її знищити.

— Але ж у нього її нема!

— Тоді родина героя-гімиазиста має відмовитися від перейменування на його честь, — розвів руками відставний міліціонер. — Олеся заручником тримають.

У Юрка Туряниці голова йшла обертом.

Незвично було гімназистові чути подібне. Виявляється, не лише на Донбасі йде битва, глибокий тил теж воює, і не завжди перемагає.

Якийсь час чоловік і хлопчик йшли мовчки. Проходячи повз смітник, Шпиг поклав туди недопалок, розправив вуса, смикнув себе за край лівого.

— Отакі справи, Івановичу. Щось хочеш спитати?

Звісно, гімназист хотів.

Наважився.

— Вибачте, а ви... ви точно-точно знаєте, що Олесь не вбивав Зозулю?

— Мої знання нікому не потрібні. Слухати їх ніхто не буде. Але є одна особа, ладна це довести.

— Як саме?

— Назвати того, хто справді вбив Яшку Зозулю. Напевне та особа і щоденник у себе тримає. Для чого — поки не ясно, розберуся. Допомогти може одна людина, яка бачила вбивцю. Чи, принаймні, була на місці, коли злочин скоїли.

— Та хто це, чорт забирай!

Юрко, сам того не бажаючи, перейняв Шпагову манеру встромляти всюди «чорта».

— Чорна Рука, — пояснив відставний міліціонер, витягаючи з коробки нову цигарку.

- Хто?!

— А ось ти й мусиш мені з’ясувати, хто себе так називає. Чорна Рука чекав на тебе, Івановичу. Місце призначив сам. Але раніше туди прийшов Зозуля зі своїм супутником. Утекти Чорна Рука не міг. Ти ж і сам трохи побув у його шкурі згодом, бачив — нема куди тікати, тільки себе викажеш. Тому Чорна Рука - свідок злочину. Він єдиний, хто може довести невинуватість Олеся Добрянського. Тобі треба ту Чорну Руку якнайшвидше знайти.

Розділ чотирнадцятий

Тут гімназист ділиться підозрами з бульдогом

Легко сказати — знайти Чорну Руку.

До цього вечора Юрко Туряниця не уявляв себе на місці Шерлока Холмса чи його французького колеги, теж знаменитого детектива Лекока та інших славетних борців із злочинцями, про яких писали книжки з продовженням і знімали фільми. У снах Юрко часто бачив себе з револьвером на даху високого будинку, з якого треба перестрибнути на інший дах, щоб жахливий убивця не втік від справедливої кари. Добігаючи до краю, Юрко щоразу засинав, так і не вирішивши, стрибне чи ні. І ось — несподівана нагода залізти у шкуру детектива. Не думав хлопець, що ось так раптово все станеться, не готувався.

Але нема куди діватися. Взявся — роби.

Єдине, чого бракувало Юркові зараз, — вдячного партнера. Такий є в кожного уславленого детектива. З ним гострий на розум детектив завжди радиться й ділиться підозрами, обговорює й обмірковує вже зроблене і планує наступні кроки. Хоча зазвичай такий напарник здебільшого лише слухач. На ньому проникливий нишпорка відточує власне вміння, тренує інтелект, і здається на його тлі ще мудрішим, ніж насправді.

Шпиг для такої ролі не годився. Маму з татом Юрко як помічників не розглядав. Тож лишався бульдог. До нього можна говорити скільки завгодно. Проговорювати вголос думки, і при цьому не вислуховувати контраргументи: цього Юрко, як усякий детектив, навіть початківець, терпіти не збирався.

Тому, повечерявши, він побажав усім на добраніч, зачинився з Джентльменом у своїй кімнатці і вмостився навпроти пса в старому кріслі- гойдалці. Воно перекочувало сюди з татового кабінету ще на початку року. Юрко опирався до останнього, бо й справді було тісно. Але зараз воно виявилося дуже доречним. Звівши брови як справжній мислитель, гімназист звернувся до бульдога:

— Нам треба вирішити, з чого починати.

Пес сів на задні лапи і пирхнув. Юрко сприйняв це за згоду і повів далі:

— Той, хто називає себе Чорною Рукою, — насправді один з учнів восьмого класу. Навіть — нашого класу. Інших я б відкинув. Ти згоден?

Бульдог махнув головою.

— Спробую пояснити, — терпляче мовив Юрко. — Залякувати інших і вимагати з них гроші, бо інакше батьки та вчителі дізнаються про їхні грішки, здатен хто завгодно. Було б не дивно, якби таке практикував хтось із старших класів. Але! — гойднувшись у кріслі й нахиливши його вперед, Юрко націлив вказівного пальця на Джентльмена. — Усі попередні погрози Чорної Руки стосувалися лише тих, хто вчиться у нашому класі. Розповіли вони про це не публічно, а пошепки, один одному. Уяви собі, якщо таку записку показати всьому класу! Чорна Рука цього й домагається. Думаєш, його шукати почнуть? Ні! Стануть озиратися один на одного, підозрювати, боятися. Отут він і розгуляється зі своїми записками. Підігравати Чорній Руці в такий спосіб у нас ніхто не хоче. Скажеш, неправильно?

Бульдог кивнув.

— А я тобі скажу — навпаки, все дуже правильно! Наші люди швидше будуть тихенько боятися й поширювати погані чутки, аніж дружно і вголос заговорять про те, що їх лякає. Я ж і сам такий, тому й знаю. Чого дивишся? Хочеш сказати, що в інших класах так само думають і поводяться, тож Чорна Рука не конче один з наших?

Бульдог легенько клацнув зубами і схилив голову набік.

— Теж припускаю, — погодився Юрко. — Я теж би так думав, якби не вчорашня пригода з запискою, яку підкинули Стороженкові. Від нього вимагали не грошей, а мовчання. Отже, той, хто написав записку, знав, про що саме має мовчати Стороженко. Також Чорна Рука, хоч би ким він виявився, чудово розуміє: наш товариш схильний до зради. Не ловили, але підозри є. І це значно звужує коло, хіба ні?

Пес висолопив язика, облизнувся. Юрко, подавшись назад, знову легенько розгойдав крісло. Заклав ногу на ногу, промовив:

— Скидається на те, що Чорною Рукою може бути один із трьох: я, — він тицьнув себе в груди, — Голіцин або Мартишок. Ти мене підозрюєш?

Бульдог кумедно закрутив короткою шиєю.

— Правильно. Це не я. Голіцин, Мартинюк? Але ж Левко сам показав мені записку, яку йому тицьнув Стороженко! Хочеш сказати, він сам її написав і все це розіграв? Для чого? Я більш, ніж певен: якби щура не налякали, він не витримав би вчорашнього тиску. Гаразд, учора Чорна Рука зробив ніби добру справу. Навіщо? Яка йому з того вигода, якщо всі інші рази видурював з товаришів гроші? Навряд чи він — благородний розбійник.

Джентльмен, якому вже обридло сидіти, вмостився на пузі і витягся на килимку.

— Ось і я кажу: вигода. Його інтерес — гроші, ми вже домовилися з тобою, — Юрко знову нахилився ближче до пса. — Або відсутність грошей. Ніколи не думав про це? Отож! — гімназист багатозначно покивав пальцем. — Ми тут недавно почали вивчати таку річ, як докази від супротивного. Що це означає, знаєш? Поясню дуже просто, як сам зрозумів. Скажімо, нам треба довести факт, який нам самим здається неможливим. Тоді ми беремо інший факт, який зумисне йому суперечить. Легко доводимо: ось цього точно не може бути. А чому? Бо припущення, яке ми вважаємо неймовірним, насправді єдино правильне! О, завернув! Як тобі?

Пес тявкнув. Підбадьорений, Юрко заговорив цілком упевнено.

— Як думаєш, наш Стороженко може бути Чорною Рукою? Не квапся. Я так само думав — ні. Але дивись, — за прикладом Шпига гімназист загнув великий палець. — Він забобонний, бо вважає, що йому не щастить. Для чогось же того бовдура китайського хотів собі купити. Вважає себе обділеним, злий на весь світ, — поруч загнувся вказівний. — Його мало хто любить. Чорна Рука вимагав викуп за мовчання лише в тих, хто може його дати. Стороженко — не може, — прихилився третій палець, середній. — Він має

досвід пхати носа в чужі справи. Рознюхати все про всіх для нього — раз плюнути. Тому й знає, кого чим лякати, — притиснувся до долоні безіменний палець. — У Стороженка — борги. Він їх спершу робить, потім — віддає, щоб наробити нових. Де бере гроші? Нарешті, — Юрко долучив мізинця, стиснувши увесь кулак, — за мовчання Голіцин списав йому борг. А написавши записку самому собі, Стороженко відвів будь-яку підозру. Ще й викрутився, виставив Чорну Руку в наших очах ледь не героєм. Насправді Стороженко не ризикував зраджувати отак, у всіх на очах. Його б швидко вирахували. Тож дотерпів разом з усіма, гуртом воно легше. І вже потім явив себе жертвою погроз. Власних,

Юрко струснув кулаком.

— Ось він де в мене, щуряка! Тепер треба придумати, як спіймати на гарячому. Витягну його з нори, паскудника. Він нам усе розкаже, що бачив і чого не бачив.

Пес пробурчав щось обнадійливе, потому примружив очі.

А незабаром заснув і Юрко, втішений власним тріумфом. Розгадав загадку Чорної Руки. Неабиякий горішок виявився.

Але розгризли.

Розділ п’ятнадцятий

Тут зовсім невчасно з'являється б'ютифул бой

Тим часом настала неділя. Дали слово — треба тримати, а домовленості — виконувати. А отже, зібрався Юрко в парк Шевченка вигулювати собаку разом із Лізою та її сухорлявою, мов чорноморська вобла, бонною.

Телефоном батьки все підтвердили й узгодили, і Юрко, котрий чув розмову краєм вуха, переконався: тато не дуже радо спілкується з Раєвським. Мамі вже було відомо про ту родину, тож вона, перейнявшись настроями чоловіка, теж спілкувалася з Лізиною матусею сухо. Хоч, на Юркову думку, та жінка цього не заслуговувала. Видалася йому симпатичною, тихою, що виконувала волю голови сімейства. Ще й не виказала, спіймавши його за підслуховуванням, а підіграла.

Жовтень був у самому розпалі. На короткий час повернулося сонце, холодний вітер не грався сухим жовтим листям, що м’яко сипалося з дерев. Вийшовши з дому при параді, як належить чемному хлопчикові з пристойної родини, Юрко дійшов до початку Ботанічного саду і розстебнув куртку. Збив на потилицю кепку і гордо крокував вулицею, випнувши груди і тримаючи край повідка.

Джентльмен дріботів слухняно, ні на кого не озирався, лиш раз підбіг до рогу, щоб задерти лапу. Та щойно зайшли на паркову алею, і бульдог уздрів перед собою Лізу, яка нетерпляче тупцяла при вході, пса наче підмінили. Дзявкнувши, він рвонувся, натягуючи повідок, і з несподіванки Юрко ледь не втратив рівновагу. Щоб не заорати носом, був змушений побігти підтюпцем, і дуже швидко захекався. Так, сопучи й витираючи рукавом не знати звідки виниклу вологу під носом, розхристаний гімназист постав перед дівчинкою.

Ліза не звертала на Юрка жодної уваги, присівши біля бульдога й дозволяючи тому себе облизувати. При цьому гімназистці дивним, незрозумілим хлопцеві чином вдалося не розтріпатися, зберігшії одяг у тому вигляді, в якому її випустили з дому. На ній були чобітки з невеличким каблуком, з-під синього вовняного пальта визирав край довгої, майже до кісточок, темно-зеленої сукні. Руки закривали тоненькі рукавички, а волосся, легенько завите, прикривала плетена шапочка.

Зате сухоребра Марта Ернестівна, схожа на велику тичку, затягнену в довгий сірий плащ, своєю увагою Юрка не оминула. Вона виросла

за Лізиною спиною, мов тінь серед білого дня, міцніше стиснула правицею закриту парасолю, глянула спершу на підопічну, потім — на гімназиста, і вирішила, з кого почати.

— Фу, молодий чоловіче, — проскрипіла вона, — Фу. Як ви можете в такому вигляді приходити на побачення з панною!

— А в нас не побачення! — поспіхом відрізав Юрко.

— Ви мене дуже погано почули, — каркнула Марта Ернестівна у відповідь, ще міцніше стиснувши парасольку. — У слово «побачення» я не вклала непристойного змісту.

— А хіба воно може мати непристойний зміст? — щиро здивувався гімназист.

— Ви навчіться спершу користуватися носовичком, — зауважила бонна, трохи піднісши голос. — І застебніть верхній одяг — ви перебуваєте у громадському місці.

Ще не вирішивши, як на це реагувати, Юрко просто пустив край повідка, відступив на два кроки і засунув руки в кишені. Витримав погляд Марти Ернестівни, глянув на парасольку. Чомусь подумав: напевне ця дама з тих, хто носить її з собою хоч восени, хоч у літню спеку. Бо хто- зна, раптом таки піде дощ — від природи можна чекати будь-якої погоди. Нарешті неквапом, демонстративно й виклично водночас, хлопець почав один за одним застібати гудзики знизу вгору.

Кивнувши з відчуттям виконаного обов’язку, бонна переключилася на вихованку.

— Фу, Ліззі, — каркнула. — Ви дозволяєте цій тварині, що бігала по брудній землі своїми лапами, мастити ваше чисте пальто. А дозволяти лизати власне лице — взагалі проти правил гігієни.

Юрко чекав, що дівчина заперечить або хоча б спробує сказати щось нейтральне у відповідь. Але Ліза випросталася, хоч і не відсторонила від себе Джентльмена, відступила трохи далі і запитала:

— Ми можемо трохи погуляти в парку?

— Вам дозволили, — це прозвучало наче дівчину обдарували неабиякою милістю. — Але нагадаю — не більше години. Мій лікар заборонив мені довго перебувати на вулиці в таку вологу погоду. І я повинна вас бачити, — проскрипіла вона. А тоді, мовби обдумуючи щось важливе, додала:

— Обох вас бачити. Всіх.

Ліза нарешті повернулася до бонни спиною рушила за бульдогом, який уже потрюхикав до

дерев. Там вигулював таксу огрядний вусатий пан з люлькою в зубах, тож Джентльмен знайшов собі нову компанію. Повідок тягся за ним, і Юрко, наздогнавши пса, відчепив його, змотав і запхав у кишеню.

Якийсь час гімназист і гімназистка стояли поруч і мовчали, дивлячись у різні боки. Юрко встиг зрозуміти для себе: не така вже ця Ліза й погана. То її просто мучить оця сухоребра мегера. Довго так тривати не могло. Копнувши жовте листя носаком черевика, він мовив, не дивлячись на Лізу:

— Оця твоя... ну... справді така хвора?

— Вона не моя, — кинула дівчина, теж дивлячись у інший бік, але враз повернулася й заговорила, бо, видно, накипіло: — Але то не її лікар! То наш сімейний лікар, друг нашої родини! Університетський товариш мого тата! Він Марту навмисне залікує, мамі пообіцяв! Він їй колись проносне виписав, щоб живіт не болів! Ось!

— Це друг пана Раєвського так робить? — здивувався Юрко.

— Лікар — товариш мого тата, — повторила Ліза.

— Хіба...

— Ні, — відрізала вона і глянула через плече на бонну, котра без жодної причини куталася в комір пальта. — Раєвський мені не рідний.

— Вітчим?

Ліза кивнула і знову не втрималась:

— Вітчими теж бувають рідними. Ну, або як рідними. У мене є подружка, Аня Борщевська, то новий чоловік її мами дуже класний. Нікому не дорікає. Навпаки, товаришують усі з усіма. Хоча мама мене переконує, що Раєвський хороший. Але постійно зайнятий державними справами. А мій тато загинув два роки тому.

— На Донбасі?

— Так, але він не воював. Він лікар, волонтер. Їхній автобус підірвався на міні. Пам’ятаю, як він їхав тоді і прощався. їхав не вперше, то я вже й звикла, і не думала поганого. Взяв на руки і міцно- міцно обійняв. Через два дні прийшов до нас його товариш, сірий увесь. Мама відразу все зрозуміла, щойно його побачила.

Ліза зітхнула, глянувши на пса, який загрався з чужою таксою.

— Потім ми дуже довго жили бідно. Мама давала уроки англійської, та все одно ледь зводила кінці з кінцями. Звідки й коли з’явився Раєвський, зараз уже й не згадаю. Таке враження, ніби він завжди був. Я чула, як мама пізніше комусь казала по телефону: він, мовляв, забезпечить дитину. Тобто мене. Ніби я хотіла, щоб мене забезпечували... Ну, перебралися влітку до нього з квартиру, ти там був.

Юрко, переваривши почуте, вже зовсім іншими очима дивився на Лізу. Не ображався навіть, що пса свого шукала. Звісно, був один друг, і того Раєвський викинув. І то — підло, тихо, підступно. Викручується тепер, а міг же сказати: так, Лізо, це я звелів твого бульдога забрати подалі.

— А оця мегера? — він обережно тицьнув пальцем у бік бонни.

— Його родичка. Хвалилася, що ніколи не була заміжня, бо від чоловіків лише зло і хамство. Раєвський вирішив, що вона поганого не навчить.

Марта Ернестівна, ніби відчуваючи, що говорять про неї, підозріло зиркнула у їхній бік.

Награвшись із таксою, Джентльмен подріботів до дівчини, тицьнувся пласким писком у її черевик.

Юрко хотів ще щось запитати, навіть рота вже відкрив, але тут над вухом ззаду гаркнуло:

— Здоров, Туряниця! Гуляєш?

З несподіванки гімназист аж відсахнувся. Поруч не знати звідки вигулькнув Лев Голіцин. Швидко згадав Юрко: він же десь тут поряд мешкає, міг просто так бігти через парк у своїх справах, вгледіти знайомого і привітатися. Проте вони хоч і вчилися в одному класі, ніколи особливо не товаришували. Хіба події цього тижня трохи зблизили їх, але то вже ситуація така. Не збирався Юрко брататися з Голіциним тільки через те, що мали спільну халепу.

І наступної миті зрозумів, чому той не пробіг повз нього, а конче вирішив привітатися, адже Голіцин, уже не звертаючи на нього уваги, розправляв плечі і поправляв чуба, рисуюючись перед Лізою.

— Здається, я бачив тебе в нашій гімназії. Ти з сусіднього класу. Давно пора познайомитись.

Дівчина запитально глянула на Юрка.

Біля невеличкої компанії виросла пильна бонна. Змірявши нову особу з голови до п’ят, запитала грізно:

— Ви хто, юначе? Що вам потрібно від дівчини?

Голіцин спершу приклав розчепірену правицю до грудей, накривши місце, де серце, а потім широко перехрестився.

— Ось вам хрест, нічого! Нема в мене лихих намірів! Бачу — стоїть знайомий із гарною дівчиною, яку я десь уже бачив. Набрався сміливості, познайомився.

— Це не сміливість, а нахабство, молодий чоловіче! — відкарбувала Марта Ернестівна.

Левові щоки запалали.

— Голіциии ніколи не були нахабами! — заявив він. — Усі чоловіки з нашого давнього роду завжди вирізнялися сміливістю! Саме тому наш рід завжди цінували! — Його лице пашіло так, що аж змокріло.

Видобувши з кишені застебнутої куртки акуратно складену хустинку, Левко старанно витер краплі поту. Бонна тим часом примружилась, щоб уважніше його роздивитися.

— Ви сказали — Голіцин? Ви нащадок тих самих Голіциних, юначе?

— Так! — гордо й дзвінко заявив той, ще більше випнувши груди.

— Ліззі! — вигукнула бонна. — Яке несподіване, яке раптове знайомство! Нащадок дворянського роду! Дивись, який бьютіфул бой! Ось яка компанія нам потрібна! Добірне товариство! Я неодмінно скажу панові Раєвському!

Юрко мовчки сопів. Ніби відчуваючи — щось не те діється. Бульдог перебіг до нього, примостився поруч і випустив слину. Голіцин же, відчувши себе повним господарем становища, ступив до Лізи ближче.

— То познайомимось? Я — Лев Голіцин!

— Лизавета, — сухо відповіла дівчинка. — Лизавета Осадча.

— Фу, Ліззі! — втрутилася бонна. — Ви маєте прізвище Раєвська!

Голіцин вирішив не стишувати обертів. Скільки Юрко його знав, Лев завжди тонко й точно оцінював ситуацію, у яку втрапляв. Повернувшись лицем до бонни, він театрально клацнув каблуками.

— Ви дозволите запросити вашу вихованку на Покровський ярмарок? Там буде дуже багато цікавого. Розпродаж модних речей, наприклад, можна все купити за півціни...

Тепер нічого не встигла сказати на це бонна — її випередила Ліза.

— Ви, мабуть, не чули, Марто Ернестівно, — сказала дівчинка, дивлячись просто на Юрка. — Але мене туди вже запросив ось цей молодий чоловік, Юрій Туряниця. Тільки не на розпродаж барахла. Нині Покрова — день війська, буде концерт, співатимуть наші воїни.

— Так, запросив, — вирвалося в Юрка машинально.

Зараз на Лева дивилося дві пари очей. Ні, три — Джентльмен теж повернув у його бік голову, і дивився не кліпаючи.

Обличчя Голіцина з розпашілого, червоного, враз стало багряним. Потім до цього кольору домішався сіруватий.

— Нічого, — вичавив він із себе. - Тоді якось іншим разом.

А Ліза вже повернулася до бонни, проказала, ніби й нічого не сталося:

— Півгодини вже минуло. Вам же не можна довго бути на свіжому повітрі. — І вже потім підкреслено ввічливо звернулася до Юрка: —

Дуже дякую за цікаву прогулянку. До наступної зустрічі.

Вона нахилилася, аби попрощатися з собакою.

На спадкового дворянина Лева Голіцина вже ніхто не звертав уваги.

— То я пішов, — ляпнув він, ніби це зараз когось цікавило. — Справи, справи.

— До завтра, — сказав Юрко.

Думав — не потисне Лев його простягнену руку. Помилився: той стиснув, навіть сильніше, ніж треба.

Лев і Ліза з бонною розійшлися в різні боки. Надягаючи на бульдога повідок, Юрко повторив уголос почуте від бонни:

«Beautiful Boy».

Лізина церберка назвала Голіцина чудовим хлопцем.

Розділ шістнадцятий

Тут гімназист ставить пастку і сідає в засідку

Зволікати з пошуком того, хто нарік себе Чорного Рукою, Юрко не збирався.

Він чудово розумів: кожен наступний день за ґратами стає для Олеся Добрянського ще небезпечнішим. Гімназист багато читав і чув про те, як мафія організовує вбивства невинних людей у камерах, аби потім списати на них усі гріхи і змусити поліцію припинити розшук реальних злочинців. А враховуючи, що українському воїнові оголошено особисту війну, зганьбити добре ім’я нащадка одного з наймолодших героїв Крут для таких, як Стрельцов — вершина бажань і кінцева мета.

Щоб зловити Чорну Руку, слід мати добре продуманий план. Юрко прокручував у голові різні варіанти, навіть коли йшов на недільну прогулянку з Джентльменом і Лізою. Невеличка пригода трохи його відволікла, але йдучи назад додому, він знову перейнявся своїми думами. Лиш коли завернув ліворуч, на свою вулицю, рушивши повз огорожу Ботанічного саду, зиркнув на багато разів бачені дерева — і аж тут його осяяло.

Юрко стишив ходу, потім зовсім спинився. Не розуміючи причини, бульдог подибав далі, вулицею вниз, сіпнувши повідок, тож гімназистові довелося намотати його на руку, притримавши чотирилапого друга.

Пес гавкнув, а Юрко стукнув себе по лобі кулаком — часто так робив, коли бився над шкільним завданням, а рішення виявлялося простішим, ніж він думав.

Бо садові зарості підказали єдино правильний спосіб виманити Чорну Руку з нори.

Для цього треба тільки написати записку, підкинути Стороженкові, а далі — набратися терпіння й чекати.

— Розумієш, — сказав Юрко увечері бульдогові, проводячи з ним уже традиційну нараду, — люди завжди бояться незрозумілого. А ми з тобою додали два і два і вирахували, що під Чорну Руку може рядитися тільки Стороженко. Еге ж?

Пес прогарчав — так він підтверджував правоту хазяїна.

— Молодець, — гімназист поплескав Джентльмена по загривку. — Як, по-твоєму, Чорна Рука буде реагувати, якщо знайде в себе записку з погрозами за підписом Чорної Руки? Одна справа,

коли сам собі її підкидаєш, аби зняти всякі підозри. І зовсім інша, коли хтось починає таку саму гру, підкидаючи записку тобі. Що може подумати Стороженко?

Пес гойднув головою.

— Не знаєш? А я тобі зараз поясню, — Юрко зручніше вмостився на ліжку. — Варіант перший. Щуряка вирішить, що його викрито, і почнеться шантаж. Допускати цього не можна, бо забагато вже товаришів постраждало. Зберуться разом, натовчуть пику. Тому Стороженко прибіжить на вказане місце, аби побачити, хто вивів його на чисту воду, і спробує домовитись. Може таке бути?

Джентльмен висолопив язика, облизнувся.

— Добре, другий варіант. Про Чорну Руку вже йде поганий поголос. Та все ж його бояться, і підстави для страхів є. Тому наш щурисько може подумати: хтось і собі захотів побути Чорною Рукою. Бо чорт розбере, у кого вистачило нахабства перейняти його методи. Але в такому разі Стороженко тим більше прибіжить на місце зустрічі, аби глянути, хто ж такий нахабний, відбирає його злочинний хліб. Як тобі?

Бульдог зручно вмостився на пузі і витяг перед собою коротенькі лапки.

— А третього варіанту тут не дано.

З цими словами гімназист махнув рукою собаці, бажаючи в такий спосіб доброї ночі, повернувся на бік і за кілька хвилин уже спав із почуттям виконаного обов’язку. Записку від імені Чорної Руки написав зранку, точно скопіювавши почерк із тієї, яку мав у себе. Вимагав принести триста гривень. Інакше Андронакі дізнається, що це саме Стороженко розгатив лиховісний монітор. Така провокація має спрацювати неодмінно.

Призначив і місце: роздягальня біля спортзалу. Нічого підозрілого, гімназійна баскетбольна команда саме тепер готувалася до давно заявленого товариського матчу з «тридцятками». Юрко призначив час, коли команда буде в залі. Тож випадкова зустріч у роздягальні виключається.

Єдине, за чим шкодував, — не можна взяти з собою Джентльмена. Пес у разі чого не дасть викритому Стороженку втекти. Нічого не поробиш, доведеться в критичній ситуації покластися на власні сили. Перед виходом з дому трохи повагався, але потай таки прихопив із кухні столовий ніж. Не гострий, та все ж якась подоба зброї, щоб хоч налякати якщо що.

Вловивши зручний момент, Юрко підсунув записку підозрюваному, а потім цілий день не зводив з нього очей. Не зміг простежити момент, коли Гліб її знайшов, заковтнувши наживку.

Зате потім, ловлячи Стороженка поглядом, переконався: подіяло. Бо той до кінця всіх уроків був ні в сих, ні в тих. Постійно озирався, ніби небезпека була за спиною, втягав голову в плечі, коли хтось його гукав, і навіть отримав погану оцінку з географії, не змігши показати на карті Південну Америку. Хоча жодного іншого континента на цій карті не було.

На тренування не пішов. Збрехав — нога болить. Сидів у залі, дивився, як інші восьмикласники стукають м’ячем і тренуються вціляти в кошик. Вибравши зручний момент, ковзнув у двері роздягалки.

Порожньо.

Зайшов у нішу за шафу біля стіни. Заховатися від сторонніх очей тут цілком можливо. З першого разу не помітять, матиме кілька секунд фори. Вперся плечем, мацнув ножика в кишені.

Зачаївся.

З того моменту час потягся — черепаха швидше повзе. Скільки чекав, не визначив. Рух попереду, збоку алеї, почув зненацька.

Здригнувся.

Та наступної миті напружився, зосередився, приготувався.

Почулися обережні кроки. Рипнули двері. Хтось зайшов.

Набрав Юрко повітря в легені, видихнув, зробив крок з-за шафи.

Перед ним стояла довготелеса постать.

Знайома.

Мартишок. Стьопа Шпала.

У спортивній формі.

Несподівана з’ява трохи збентежила і його. Навіть стиснув свої знамениті на всю гімназію кулаки. Розгледівши Юрка, повільно опустив уже занесену для удару правицю.

— Ти чого тут? — запитав здивовано. — Від кого ховаєшся?

— А ти... чого? — видушив із себе Юрко, витягти руку з кишені.

— Граємо, сам знаєш.

— Хіба вже закінчили?

— Ну, я вийшов на хвилинку. Там зараз стратегію розробляють. «Тридцятки» — шпана, але грають сильно.

— Без тебе розробляють? Ти ж ударна сила!

— Тобі яке діло! — Степан почав дратуватися. — Сам заховався в дірку, наче щось намислив. Я маю право в сортир вийти чи не маю?

Сказавши так, Мартишок демонстративно пройшов до туалету, хряпнув дверима. Лишався там неймовірно довго — так, принаймні, здалося Юркові. Якщо зараз зайде той, на кого він чекає,

Шпала виявиться зайвим. Або зірве засідку — або все зіпсує. Бо доведеться вводити його в курс справи, а Стьопа просто так не відступить. Має до Чорної Руки власний рахунок.

Нарешті Мартинюк закінчив усі свої справи в туалеті, вийшов, підтягнувши спортивні труси, і пішов геть, наспівуючи під ніс щось войовниче, і навіть не глянув у Юрків бік.

Не встиг Юрко перевести подих, як, розминувшись зі Шпалою, до роздягальні зайшов Голіцин.

Ось кого Юрко не сподівався побачити. Завжди байдужий до спорту, а тут — на тобі, явлення. На відміну від цибатого Мартинюка, цей не здивувався, угледівши Туряницю. Лиш зупинився, ніби чекав зустрічі, поцікавився:

— Ти чого не там?

— Ногу підвернув, — ляпнув Юрко.

— Погано, — мовив Лев байдуже. — Слухай, може, прогуляєшся? Думав, що всі в залі, і призначив тут зустріч.

— Комерція? Ніяк не награєшся?

— Вгадав. Тільки для мене це не гра. В роздягалці, — він вишкірився, — нема дорогих моніторів. Псувати нічого. А ти що тут загубив?

— Наші стратегію розробляють проти «тридцяток», — знайшовся Юрко. — Сьогодні не граю, потім буду. Мушу все знати.

— Так на полі треба бути!

— Чорт, ну в сортир я зайшов! Чого причепився! — сказав гімназист у манері Мартинюка.

— Сходив?

— Тобі яке діло!

Раптом у кишені Голіцина писнуло — прийшло повідомлення на телефон. Прочитавши, Лев невдоволено скривився.

— Перенесли місце зустрічі. Не виходить у нього, — він сплюнув на підлогу, розтер носаком черевика. — До речі, тобі ще треба? Як узагалі наші справи?

— Які — наші?

— Годинник ще потрібен?

Ніби Юркові думки прочитав.

— Викуплю, не журися.

— Гляди, бо покупця я вже надибав, — мовив Лев і подався геть, втративши інтерес до Юрка.

Той же повернувся назад, до своєї засідки. Вже починав сумніватися в успіху. Саме тоді, коли не треба, кругом починають нипати сторонні особи. Носить же їх усіх нечистий...

Юрко примостився за шафою. Знову налаштувався чекати.

Невдовзі знову почувся рух — хтось знову зайшов. Судячи з кроків — дуже обережно, скрадається.

А далі події побігли стрімко, наче винагороджуючи Юрка за терпіння. Бо озвався Стороженків голос:

— Гей, хто там, у дірці! Виходь, я тут!

Юрко ступив крок ліворуч. Опинився навпроти того, кого чекав і нарешті дочекався.

— Здоров, — процідив крізь зуби, й не знати, для чого, додав багато разів читану в книжечках про пригоди знаменитих детективів переможну фразу: — Все, маски зірвано!

Стороженко вкляк, нахилив голову, нагадавши старого ганчір’яного клоуна.

— Карти на стіл! — мовив Юрко, аби ще більше підсилити ефект.

— Отже, це ти, — з вуст викритого злочинця це прозвучало якось дуже несподівано, навіть ображено.

— А ти кого хотів побачити? — Юрко насупився так грізно, як міг, і ступив до Стороженка ближче. — Тепер я все знаю. І ти мені все розкажеш!

Гліб позадкував.

— Тю. Які маски? Які карти? Де ти тут стола бачиш? Що тобі розказати? Ось, подавися!

Стороженко поліз у кишеню.

Юрко теж сягнув, поспіхом висмикнувши звідти свого столового ножа.

Але Гліб витягнув руку одночасно з ним.

— Подавися, чорна душа!

Пальці стискали три пожмаканих папірці.

Три купюри по сто гривень. Він приніс, що вимагали у підкинутій записці.

Розділ сімнадцятий

Тут Чорна Рука знову погрожує

Настала Юркова черга вклякнути.

Усього чекав, але не такого повороту. Перевівши погляд із папірців на Стороженка й назад, він обережно запитав, знаючи, якою буде відповідь:

— Ти для чого мені гроші тицяєш?

— Аби вони тобі щастя не принесли! — відрубав Гліб. — Чорна Рука, Чорна Рука! Руки в тебе, бачу, білі. Душа чорна.

— Ти це вже казав.

— І ще раз повторю! Стільки, скільки треба буде! Гад! Останнє з людей витрушуєш!

Від обурення Юркові забракло повітря. Сильнішим за Гліба він не був, навпаки — той усе ж вивчав східні єдиноборства. Але міцнішим, спритнішим відчував себе точно — баскетбол як не як. Стрімко кинувся в атаку, проте Стороженко відскочив, не випускаючи грошей з пальців.

— Ах ти ж...

Та бойовий дух кудись зник. Бо Юрко остаточно зрозумів свою поразку. І від махання кулаками нічого не зміниться, легше не стане. Видихнувши, засунув ножика, що був тепер геть недоречний, навіть кумедний, і коротко сказав:

— Заховай свої гривні. Не потрібні вони мені. Двічі просити не довелося. Стороженко запхав гроші назад, потім запитав глухо:

— Це ти граєшся, Турянице? Перевіряєш мене?

— Можна й так сказати, — кивнув Юрко. — Ти приніс сюди гроші, бо злякався погроз Чорної Руки?

— А ти б не злякався!

— Заспокойся, я теж зловився на його гачок.

— Чекай... То Чорна Рука — не ти?

— І не ти, — визнав Юрко. — Я б на твоєму місці вчинив так само. Власне, я вже був на твоєму місці.

— Нічого не розумію.

— Я теж. Все набагато простіше, ніж я припускав. Не врахував, що, отримавши записку з погрозами й вимогами від Чорної Руки, кожен після останніх подій злякається погроз і виконає вимоги.

— Це мої останні гроші, — бовкнув Гліб. — По дрібці збирав, потім обміняв на крупні купюри. Мені батьки не так багато дають. Ще й на собі економлю.

— Знайома історія, — кивнув Юрко, вирішивши при цьому не додавати: він, на відміну від Стороженка, на різні дурниці не витрачається.

Навіть соромно стало, що звав його щурякою.

Може, він і є таким, за суттю своєю, але саме зараз товариша стало шкода.

— Давай усе з самого початку, — сказав Юрко. — Ти отримав дві записки за підписом Чорної Руки. Одну, сьогодні, підклав тобі я. А раніше — хто?

— Не знаю.

— А коли й де це сталося, теж не знаєш?

— У класі.

— Точно? Добре подумай.

— Та я й без тебе увесь час про це думаю!

Отже, зробив подумки висновок Юрко, коло підозрюваних не змінилося. Брати на замітку доведеться всіх, хто вчиться з ними в одному класі.

Або...

Майнула якась дуже вчасна й потрібна думка, та не встиг Юрко її зачепити — вилетіла, бо Гліб збив, повівши своє:

— Не розумію, чому саме мені підкинули? Хіба я збирався стукати Блосі чи Андронакі? Гарно ж ви всі про мене думаєте!

— Ну, знаєш! — розвів Юрко руками. — То вже ти сам так себе поставив. Приводи такі давав. Стеж іноді за собою.

— А ти, Турянице, мене не виховуй! — огризнувся Гліб. — Розумників кругом багацько розвелося! Не хочу більше про це говорити! Жарти в тебе такі? Погані жарти!

— Та ясно, що недобрі, — мовив Юрко, куснув нижню губу, пошкріб потилицю. — Ти... Стороженко... той... Ну, не той... Вибач, словом. На!

Юрко простяг йому руку долонею догори. Трохи повагавшись, Гліб потиснув її.

— Для чого ти так? — поцікавився, вже заспокоївшись.

— Є одна задумка.

— Граєшся?

— Це не іграшки. Даруй, але більше нічого сказати не можу. Не моя таємниця, не маю права.

— І слава Богу, що не знатиму чужих таємниць! — буркнув той. — Менше знаєш, кажуть, міцніше спиш.

Ось тепер Юрко зловив потрібну думку. Стороженко сам збив з неї, і сам на неї знову наштовхнув.

— Правильно кажуть, — погодився. — І знаєш, Глібе... Йди собі з миром. Так теж кажуть. І про це наше непорозуміння не кажи нікому. Заодно побачимо, чи ти справді вмієш тримати язика за зубами.

— Дуже треба, — надувся Стороженко.

Проте ані злості, ані великої образи він уже не випромінював. Напинався задля порядку, аби його слово таки лишилося останнім. Більше говорити обом гімназистам не було про що, і Гліб посунув крізь кущі назад. Юрко ще постояв, дослухаючись до криків зі спортзалу. Нарешті, зібравши думки докупи й оформивши їх у нові здогади, вже певніші, гімназист і собі подався на вихід.

Удома, як і збирався, поговорив з татом. Інженер Туряниця здивувався, чому раптом сина зацікавило саме це. Придумане Юрком на ходу пояснення його цілком задовольнило. Тож інженер озброївся для наочності товстою книгою зі своєї бібліотеки й провів гімназистові дещо задовгий, але місткий історичний екскурс. Подякувавши, Юрко перевів розмову на іншу тему, бо читав — так краще заплутувати. Нічого лихого не замислив, проте вирішив цього разу відволікти батька, переключити його увагу на щось нове й на цьому лишити.

А потім час знову потягся дуже повільно, аж доки настала умовлена година і Юрко зібрався гуляти з Джентльменом.

Назар Шпиг чекав цього разу не в дворі. Прогулювався по вулиці, зовнішності не міняв, та все одно здивував: теж тримав на повідку собаку. І хоч було темно, гімназист тут же впізнав цю таксу, до якої радо, як до старої знайомої, кинувся бульдог.

— Вчора в парку! — вигукнув Юрко замість привітання. — Товстий! З вусами й люлькою! То були ви!

— Не такий уже й товстий, — мовив Шпиг. - Я взагалі не надто вдоволений тим своїм виглядом. Чортзна-що, а не маскування. Якби ти придивився уважніше, то помітив би: я був не однаково товстий з різних боків. Колись краще вдавалося.

— І наче вищий, чи ні?

— Отут вгадав. Є таке спеціальне взуття, один тип з Куренівки насобачився робити.

— Ви там, у парку, за мною стежили?

— Теж мені, пуп Землі. Без тебе роботи до чорта, — відставний поліцейський смикнув себе за вус. — Навпаки, Івановичу, ти мене вчора трохи налякав. Думав, упізнаєш, заговориш, і все моє маскування котові під хвіст.

— Такса ваша?

— Позичив для такої справи па кілька днів. Жаль віддавати, бо прив’язався. Тому й мушу.

— Що значить — жаль, але мушу?

— Не в жалю справа, — пояснив Шпиг тоном наставника. — Мені з моєю роботою ні до чого й ні до кого прив’язуватися не можна. Слабких місць у нашого брата не повинно бути. Бо хтось раптом візьме й за те місце боляче придушить.

Тоді, Івановичу, на всій моїй праці можна ставити хрест.

— Виходить, у вас зовсім немає друзів? А дружина, діти?

— Забагато запитань, — відрізав Назар Захарович, даючи зрозуміти, що ця тема небажана й закрита, хоч Юрко вважав: детектив сам її порушив. — Краще звітуй, що вдалося зробити тобі.

Чоловік і хлопчик рушили освітленою вулицею вниз у бік вокзалу. їхні собаки бігли поруч, теж, вочевидь, були зайняті незрозумілими перехожим собачими розмовами. Юрко розказав Шпигові все докладно, окремі деталі повторюючи кілька разів, і потім зупинився на нових здогадах. Відставний міліціонер не перебивав, слухав уважно, кивав, гмикав, сіпнув край вуса кілька разів, а коли Юрко замовк, підсумував:

— Нам би з тобою, Івановичу, якийсь постійний зв’язок налагодити. Бо бачу, без мене не обійдеться. А я, сам розумієш, особа дуже зацікавлена. Тож маю бути поруч, щойно виникне критична ситуація, щоб не сталося якоїсь чортівні.

— Шерлок Холмс телеграми давав, — бовкнув Юрко. — Я можу дзвонити, есемески писати. Можемо по Інтернету, електронна пошта...

— Та ну тебе з твоїм Холмсом! — буркнув Шпиг роздратовано. — А розмови наші легко можуть підслухати. Сам знаєш, яка публіка проти нас грає. Листи так само читатимуть, пошту зламують, то давно відомо.

— Ми придумаємо свій шифр! — Юрко не здавався.

— А що, як забудемо чи не так один одного зрозуміємо? Ні, не піде. Будемо, як колись за часів, коли навіть телефони не в усіх були. На Ярославовому Валу є бар, такий, в ірландському стилі. Хоч не можна підліткам по барах, але ж ти там нічого не питимеш. Хіба що сік чи поїсти чогось. Ну, а я туди щодня заходжу. Бармен Савка — моя людина, давно вже. Ти його впізнаєш, він клаповухий, найзнаменитіші вуха серед усіх київських барменів. Напишеш записку, принесеш, віддаси йому. Савка далі знає, що і як робити. Годиться?

— Може бути. Це й від гімназії моєї по дорозі, вийду на метро «Золоті ворота».

— Я так і зметикував. Домовились, — Шпиг поклав руку Юркові на плече і ледь стиснув. — Слухай, Івановичу, ти, бачу, меткий хлопчина, толковий, грамотний. Мислиш правильно. Маєш доступ туди, куди я не маю і навряд чи й матиму. Знайди мені цю вашу Чорну Руку. Бо погубимо хорошу людину.

Юрка через ту руку немов струмом пронизало.

Вперше почув, як здригається голос дорослого, бувалого в бувальцях чоловіка.

— Ми вирахуємо його, пане Шпигу! — промовив він гаряче, ніби клятву давав. — Я знайду, обов’язково. Ми вже склали план, усе придумали. Цього разу не повинно зірватися. Вже не помилюся.

— Та хотілося б.

Дійшовши до рогу, чоловік і хлопчик потисли один одному руки і розійшлися кожен у свій бік.

Перед сном Юрко повторив бульдогові новий план, переконуючи таким чином самого себе, що все спрацює. І довго не міг заснути через тривожні відчуття. Тож не виспався, чого вояк перед битвою дозволяти собі не має права.

У гімназії все того ранку йшло як завжди. Стороженко привітався так, ніби вчора нічого не сталося. Голіцин нагадав про годинник, вкотре отримавши обіцянку швидко викупити. Мартишок хвалився розробленою вчора стратегією гри, яка дозволить напевне дати «тридцяткам» доброго чосу.

Те, що сталося після перерви, збило Юркові плани.

Розгорнувши підручник з грецької мови, залишений на парті, він побачив усередині не знати коли, ким і як підкладений аркуш паперу.

Все знайоме: і сам папірець, і почерк, і вимога.

НЕ ДУМАЙ ЩО ПРО ТЕБЕ ЗАБУЛИ ГРОШІ ПРИНЕСЕШ ЗАВТРА ТУДИ КУДИ ТОЙ РАЗ. ТІЛЬКИ ГОДИНА ПЛЮС. ТОЙ РАЗ ПРОБАЧИВ ТЕПЕР НІ

Підпис теж знайомий. Сам такий відбиток ставив під посланням, коли погрожував Стороженкові карою від імені Чорної Руки.

Розділ вісімнадцятий

Тут гімназист виправляє помилку

Нічого не поміняло нове послання.

Навпаки, Юрко дуже зрадів. Його нові підозри підтвердилися — отже, цього разу влучить у «яблучко». Але ще один момент, і то дуже важливий: Чорна Рука діє так, бо поняття не має про Юркове полювання на нього. Інакше він би зачаївся надовго, і повторити такий самий трюк із запискою гімназистові не вдалося б. Довелося б чухати потилицю, міркуючи, як зловити здирника на гарячому. А тут маєш допомогу з того боку, з якого не чекав.

Сам прискорює події. Сам лізе. Ну, давай, чорнорукий, пограємось.

Того дня після уроків Юрко не відразу пішов додому. Спершу перевірив, як детективи в книжках, чи, бува, не стежить хто за ним. Вийшов не там, де хотів — перейшов у метро на «Театральну» станцію, вийшов далі, ніж треба. Переконавшись, Що до нього нема нікому спеціального діла, подався нагору, повз Оперний театр на Ярославів Вал. Знайшовши потрібний бар відразу, знову роззирнувся довкола, не побачив небезпеки, спустився у напівпідвал.

Потягнув на себе двері.

Ковзнув усередину.

Знову фортуна підморгнула Юркові: всередині біля стійки нікого не було, по той бік нудьгував бармен. І саме цей чоловік був йому потрібен, бо таких вух у Києві справді треба було ще пошукати. Вони не просто були широкі, а стирчали з обох боків довгастої голови, наче хтось виліпив з глини два шматки і жартома присобачив свої вироби. Ще й вушні раковини загорталися, наче квіткові бутони перед заходом сонця. А на додачу трохи підіймалися догори, мовби їхнього власника колись приторочили великими дерев’яними защіпками за вуха до мотузки.

Правду казав пап Шпиг — прикмета справді особлива.

— Тобі чого, синку? — голос у бармена виявився хрипуватим, його ще називають прокуреним. — Ми не продаємо алкоголь підліткам. Чи тобі вже двадцять один і ти просто зростом не вийшов?

— Виріс таким, як треба! — образився Юрко. — Я до вас.

— До мене? — вухань для певності тицьнув себе в груди.

— Ви — Савка?

Бармен обсмикнув краї камізельки.

- Андрій Савченко! Гляди мені, моду взяли - Савка, Савка...

- Пан Шпиг просив записку для нього лишити у вас, — пояснив Юрко, й додав квапливо: — Назар Захарович.

Тепер настала Савчина черга сторожко озиратися, хоч у маленькому приміщенні нікого й не було.

— Чого кричиш? — буркнув він. — Тихіше говори. Кого тільки цей Шпиг до мене не присилав. Не повіриш, колись наш тутешній дільничий заходить. Я вже думаю — що в мене не так? Наливаю йому про всяк випадок, а він мені — послання, мовляв, для пана Шпига.

Бармен легенько ляснув долонею по гладенькій поверхні прилавку.

— Давай.

Юрко написав записку ще раніше, тож просто поклав, куди сказали. Не заліпив, не було чим, і чомусь не подумав, що Савка читатиме чужу кореспонденцію. Відставний міліціонер йому довіряє, і, бач, не лише відставний. Вухатий бармен без жодного зацікавлення змів складений папірець у кишеню і вперся об край прилавка двома руками.

— Ще щось маєте, юначе?

Юрко махнув головою.

— У такому разі — заходьте ще, не соромтесь. Коли в людини, яка говорить до тебе, такі видатні вуха, важко зрозуміти, жартує чоловік чи говорить серйозно. Тож Юрко МОВЧКИ кивнув і поквапився геть, аби й справді не застукав його тут хтось небажаний.

Спав гімназист знову погано. А вранці, виходячи з дому, зрозумів — почалося. Бо двірник, який з ним раніше лиш скупо вітався, цього разу гукнув, підкликав до себе, мовчки витяг щось із кишені фартуха.

Тицьнув у руки.

Після чого повернувся спиною, заходившись зі ще більшою старанністю працювати мітлою.

Юрко розгорнув отриману записку, пробіг очима Шпигову відповідь. Потім, не довго думаючи, запхав паперовий клаптик у рот. Так робили герої прочитаних ним пригод. Це надійніше, ніж просто розірвати, адже шматки можна склеїти. А з попелу теж поновлюється зміст, скільки разів пан Холмс це доводив.

Отже, все за планом, тенета розставлені.

Після уроків Юрко відразу поквапився додому, бо мав час перед призначеною зустріччю, а тинятися без діла не хотілося. До того ж вирішив зробити дещо, не передбачене наперед продуманим планом. А саме: взяти з собою бульдога.

Вони ж бо й зустрілися на тому місці. Там почалася їхня дружба. Ось нехай історія й завершиться на очах Джентльмена.

Аби ж знав Юрко Туряниця, коли й за яких обставин повернеться сьогодні додому...

Та гімназист про це не думав. Крокував упевнено, налаштувавши себе на останній рішучий бій із Чорною Рукою. Бульдог ніби щось відчував: прискорив ходу, витяг коротеньку шию вперед, ще й час від часу озирався на Юрка. Мовляв, не дрейф, хазяїне, я з тобою.

До Подолу гімназист і собака пішкували навпростець, повз Оперу, через Софіївську площу до Андріївського узвозу і вниз. Дісталися на Боричів Тік, ледь почало сутеніти. Знайшли уже знайомий покинутий будинок. Туг Джентльмен почав помітно хвилюватися, а за якийсь час стишив біг, потім узагалі зупинився, присів, зиркнув па Юрка. Докоряв не лише поглядом — усім своїм виглядом. Упізнав місце й напевне вирішив: знову його зрадили, привели туди, звідки не так давно забрали. Нахилився до нього гімназист, поплескав по загривку.

— Ти чого? Добре все. Не бійся. Тут не залишишся. Друзів так не покидають.

Пес пирхнув і звівся на лапи. Повірив, заспокоївся і подибав далі.

Зупинившись біля причиненої хвіртки, Юрко сторожко роззирнувся. Не боявся Чорної Руки, але відчував: той напевне прийшов раніше. Може, стежить за ним, непомічений. Отже, хай бачить — остерігається жертва, нічого не підозрює. Все має виглядати природно.

Так само обережно прокрався у двір, далі — всередину будинку. Все лишилося, як і було. Навіть пляму крові в кімнаті, де був труп злодія Яшки Зозулі, ніхто не витер. Вона давно висохла, колір з червоного став темно-бурим, і від цього пляма здавалася ще лиховіснішою.

Готував себе Юрко до такого видовища. Не злякався — просто неприємні спогади. Хоча вирішив тренувати волю, раз уже не просто грається в детективів-розбійників. Зупинився, намотав повід на руку, гукнув на всю силу легенів:

— Егей! Я тут! Виходь!

Марно гукав. Почекавши й не почувши відповіді, відчепив повідок. Джентльмен миттю зрозумів, чого від нього хочуть. Забіг до сусідньої кімнати, нікого там не знайшов, повернувся, оббігав увесь дім, нюхаючи довкола. А коли перевірив усі закутки, повернувся, сів навпроти гімназиста, дзявкнув, немов звітуючи: усе чисто.

Юрко витяг з кишені заготовлені гроші. Поблукавши очима довкола нагледів стару дошку, заховав під неї. Хай Чорна Рука сам шукає. Точного місця, куди покласти, не сказав. Того разу, до речі, так само. Отже, так і буде.

— Я пішов! — крикнув голосно.

Відгукнулася лише тиша, лунко й холодно.

Юрко знову пристебнув до собачого нашийника край повідка, повернувся й пішов геть. По вулиці назад, у бік базарної площі, теж ішов, не ховаючись. Але, діставшись перехрестя, раптом замість іти праворуч подався вліво, прискоривши крок і швидко зникаючи за найближчим рогом. Присів біля бульдога і, не звертаючи увагу на перехожих, сказав:

— Ти тут усе знаєш. Веди назад.

Ніхто не знає, що зрозумів Джентльмен і чи почула тварина людину взагалі. Він просто потягнув носом-ґудзиком повітря, дзявкнув і подріботів на паралельну вулицю. Там безпомильно завернув у перший двір, і потім Юрко не фіксував маршруту. Лишень тримався за бульдогом, який вів його хай і кружним шляхом, але — впевнено.

Повернулися назад доволі швидко, іншою дорогою. На всьому шляху наздогнати їх спробував лише один волоцюга, що ладнав якісь свої справи в довколишньому бур’яні. На таких Юрко не зважав ніколи. Пробрався за Джентльменом крізь діру в старому паркані. Далі почав скрадатися обережно, перейшовши на ходу індіанських розвідників: ступав із п’яти на носок, із п’яти — на носок, і так далі, далі, далі вперед.

І все ж пес перший відчув чужого. Уже не стримував себе. Бач, нарешті дійшло, для чого його взяли з собою і яких дій чекають. Загавкав загрозливо, не ховаючись, і Юрко знову відчепив повідок.

Притиснувши вуха до голови, Джентльмен довів, що він лише з вигляду такий незграбний. Насправді ж уміє рухатися швидко, наче куля. Оббіг будинок, з шаленим гавкотом рвонувся всередину крізь дверну пройму.

За мить звідти долинув крик:

— Забери собаку! Геть, кажу!

Юрко не рухався. Вкляк навпроти вікна з вибитою шибою, через яке сам тікав не так давно.

Той, хто прийшов по його гроші, дерся на підвіконня, відмахуючись ногою й поки що не помічаючи противника. Коли ж підняв голову і глянув перед собою, зустрівшись повним переляку поглядом, завмер на підвіконні.

А тоді незграбно звалився вниз назовні, зробивши свій вибір. Краще здатися людині, аніж собаці.

Зсередини над краєм підвіконня майнула голова бульдога — це Джентльмен підстрибував, намагаючись клацнути втікача зубами за зад, а чи й самому вистрибнути тим самим шляхом. Тим часом Чорна Рука звівся на ноги. Він тяжко дихав, але поволі опановував себе.

— Забирай.

До Юркових ніг полетіли щойно залишені ним гроші. Але він навіть не поворухнувся, ніби не збирався підіймати свій скарб.

— Дай пройти.

Юрко далі мовчав, свердлячи того, хто називав себе Чорною Рукою, нищівним і презирливим поглядом. Адже знав його таємницю, ще вчора розкусив. Нічого, окрім огиди, до нього не відчував. Хоч і читав, що ворогів варто поважати, проте не хотів.

— Собаками цькуєш? — видихнув той. — Домовимось, Турянице.

— Не домовимось, чарівний князю.

— А доведеться.

Чорна Рука не чекав побачити тут ще когось. Здригнувся, озирнувся на голос.

З-за рогу будинку виступив Назар Шпиг.

1 Юрко, думаючи, що звик уже до його трюків, усе одно не міг пояснити собі: як це відставний поліцейський так швидко перевтілився з волоцюги на самого себе.

Розділ дев’ятнадцятий

Тут звучать викриття й звинувачення

— Як тебе звати? — спитав Шпиг.

— Голіцин, — відповів замість нього Юрко, додавши після короткої паузи: — Лев.

— Не тебе питали! — той, хто підписувався Чорного Рукою, наставив на Юрка палець, наче дуло револьвера.

У двір нарешті вбіг бульдог, але не гавкав, побачивши, що втікача спіймали.

— Забери собаку, — повторив Левко.

— Не зачепить, стій спокійно, — заспокоїв Юрко.

— Я його вже бачив тут. Коли зустрів тебе з ним тоді в парку, але нічого не запідозрив.

— Тю! — вирвалося в Юрка. — А що б ти запідозрив? Я ж був тут того ж дня, коли ти мене сюди викликав своїми погрозами. Хочеш виглядати всесвітнім злом, рухати світом, мов шаховими фігурами. Так ти собі все уявляв?

— Не твоє діло, що і як я собі уявляю!

— А ось і моє! — Юрко мимоволі стиснув кулаки, зиркнувши при цьому в бік Шпига, але той не квапився переривати їхню розмову. — Насправді ти — дрібний капосник. Мені б раніше про все здогадатися, — продовжив Юрко, але я, бач, сам себе перемудрив! Пішов тим самим шляхом, що й ти. Зробив спершу ту саму помилку!

— Яку помилку?

— Стороженко. Чомусь усі вважають його здатним зрадити. А він просто такий, не зовсім компанійський. Якоюсь мірою навіть нещасний. Але товариство звикло вважати: раз хтось не з нами, той неодмінно проти нас. Ти теж не надто товариський, б’ютифул бой, — Юрко вклав у що фразу максимум ядучості, на яку був здатен. — Але тому є пояснення. Ти ж у нас нащадок славетного роду. Родовід тебе і виказав.

— Як то?

— А так то! Стороженко довів, що він не зрадник. Тим більше — не Чорна Рука. Не підкидав записки сам собі, аби відвернути підозру. Її показав мені ти. А раніше — підкинув Глібові. Для чого? Тобі ж нічого не загрожувало. Але ти вирішив — з усіх, хто причетний до псування монітора, лише Стороженко може виявитися слабкою лапкою. Погано думаєш про інших, тому й зіграв па випередження. І Стороженкові заткнула рота моторошна, всесильна і всюдисуща Чорна Рука. Якої бояться більше, бо вона довела, що здатна на будь-яку підлоту.

Бульдог тявкнув, ніби погоджуючись із висновками хазяїна. Шпиг і далі мовчав, лиш за звичкою смикнув себе за краєчок вуса. Підбадьорений підтримкою, Юрко завершив викриття:

— У собі я впевнений. Хто міг боятися свідчень Стороженка? Ти і Стьопа Мартишок. Але навіщо Шпалі підкидати записки. Він може не надто розумний і простий, наче двері, зате чесний у своїй простоті і навіть грубості. Він сильний, прекрасний хлопчику.

— Досить мене так називати!

— Не досить! — вигукнув Юрко. — Бо з нас усіх лише в тебе нема впевненості в собі, віри у власні сили! Хоч ти, Голіцин, по маківку наповнений вірою у власну значущість! Ти ж хвалився, що в тобі, окрім дворянської, ще й гетьманська кров тече — гетьмана Безпалого. Але зіпсований козацький рід Безпалих, як і Голіцини, триста років теж служив не Україні, а російському цареві! Безпалі продалися за почесті, землі, шляхетні чини, грамоти, хутори й кріпаків! Тож насправді Безпалі з діда-прадіда — зрадники і паршиві вівці.

— Закрий свою пащеку!

Лев, стиснувши кулаки, ступив до Юрка.

— Е-е, півні! — вирішив нарешті втрутитися Шпиг.

Бульдог загарчав. Саме це змусило Голіцина трохи охолонути.

— Язика прикуси, — мовив уже тихіше.

— Я можу мовчати. Але це нічого не змінить. Твій прапрадід отримав за вірну службу російській короні поганеньке помістя під Києвом. Не як нагороду за службу, це так його втішили. Він образився, тому й дзвонив про свої досягнення всюди, де міг. Не так справжні чесноти, як вигадані. Потім і Безпалі, і частина Голіциних почали служити вірою і правдою царським наступникам — більшовикам. Нарешті, вже в наші часи, твій батько робив усе можливе й неможливе, щоб отримати державну посаду в Києві. Мій тато начуваний про це... Проте посада ця нічого доброго йому не принесла. Мабуть, Безпалим за зраду трьохсотлітньої давнини справді щось пороблено, як каже моя бабуся. Нас усіх ти зневажаєш, тому й стежиш за всіма потай. Вишукуєш чужі грішки. Тішишся, якщо знаходиш гнилішого за тебе. Хоч насправді помилки роблять усі, помилка — ще не злочин. А ось зрада — злочин. Ти — зрадник по крові, боїшся гніву товариства, через те зраджуєш потайки. Так і з’явилася оця Чорна Рука.

Шпиг кахикнув.

— Я надто довго слухаю вас, хлоп’ята. Час іде.

Ти, Івановичу, пречудово знаєш, що мене інше цікавить.

— І все ж я закінчу.

Бачив би хтось зараз Юрка Туряницю збоку.

Зі старшими хлопець майже ніколи не погоджувався, особливо вдома. Але при цьому жодних нечемних вибриків собі не дозволяв. Завжди обережно запитував: «Можна, я скажу?», не забував про «будь ласка» і «дякую». Але тепер наче підмінили хлопця: сказав — відрізав, різко і категорично. І Шпиг, на власний подив, лише мовчки кивнув. А Юрко тим часом не говорив — кидав слова в лице Голіцину, шмагав того словами, наче різками.

— Ти гендлюєш усім, що можна продати. Тягнеш з дому, бо знаєш — нічого воно тепер не варте. Не здивуюся, якщо за кожною твоєю оборудкою стоїть шахрайство. Але ти перейшов межу, Голіцин. Ти залякуєш, погрожуєш, шантажуєш, витрушуєш у такий спосіб останнє. Я гроші довго збирав. І чесно хотів купити в тебе старий годинник, який, підозрюю, ти стибрив удома. Кілька днів тому ти переконався: в мене ці гроші ще лишилися. Тож знову вирішив їх вимагати. Годинник впариш ще комусь. Або — не впариш, він буде приманкою. Отже, кожен наступний покупець - нова жертва Чорної Руки.Бо твоєю жертвою, заздріснику, стає кожен, хто має гроші. Ви, Голіцини, три сотні років цінуєте лише їх.

— Визнаю. Спалився, — буркнув Лев. — Мене збісила та дівуля в парку, в неділю!

Ляпнув — пошкодував. Юрко прочитав це на розпашілому обличчі супротивника. Та все ж додав останній пазлик до розкиданої мозаїки:

— Дівчину звуть Ліза! Вона знала про твоє походження, і все одно не захотіла гуляти з тобою. Вона обрала мене на зло своїй церберці! Я бачив її вдруге в житті! Але твоє самолюбство це зачепило, ось чому ти знову прислав мені свою чорну мітку! Ти відповіси, Голіцин! Перед усіма! А поки що я сам тобі писок натовчу!

Тут Шпиг рішуче виступив уперед, став між гімназистами.

— Таки справді час відповідати. Але ти, Івановичу, й пальцем мені свідка не зачепиш. Ніхто про нашу розмову не дізнається.

— Усі знатимуть! — уперто правив своє Юрко.

— Ніхто! — гримнув відставний міліціонер. — На карту поставлено долю ні в чому не винної людини! І якщо він, — товстий короткий палець тицьнув у бік Голіцина, — зараз почне варити воду й торгуватися, усі мої зусилля полетять під три чорти!

Розвернувшись до Лева, Шпиг немов забув про існування Юрка і бульдога. Поклав руки Голінну на плечі, уважно подивився в очі. Заговорив неквапом, розважливо, карбуючи кожне слово:

— Слухай мене, Левку. Я можу звати тебе Левком, юначе?

Голіцин мовчки кивнув.

— Ти заплутався, Левку. Ти й сам це зрозумів. Ти нікому не повертатимеш видурених грошей. Тебе ніхто в класі пальцем не зачепить. Але ти більше не будеш гратися в оцю свою Чорну Руку. Це — наша домовленість і моя тобі плата за свідчення.

— Ви про що?

— Я хочу знати, хто зарізав Яшку Зозулю.

— Не знаю я ніяких Зозуль!

— Вірю, що не знаєш. Зозуля з гімназистами справи не мав. Це той чоловік, якого тут убили, коли ти ховався. Що чув, кого бачив — кажи.

— Мене тут не було, коли його вбивали!

Тепер Шпиг глянув на Юрка через плече, підніс угору пальця.

— О! — Шпиг знову націлив пальця на Голіцина, тицьнув у груди. — Тобто, виходить, що ти таки знаєш, коли його вбивали. І ось цього собаку ти тут бачив, бо впізнав. Сам щойно бовкнув. Пес бігав отут саме в той момент, коли сталося вбивство. На собаку вбивця й жертва не зважали. Не до того. А ти, Левку, сидів і чекав свого товариша з відкупом, задля того прийшов сюди раніше. Та замість Юрка Туряниці сюди зайшли двоє чоловіків. Один з них ударив ножем другого. Ти принишк, Левку, боявся поворухнутися. Брехатимеш далі — душу витрясу.

Руки Назара Захаровича взялися за відвороти куртки Голіцина.

Зібрали їх у жмені.

Струснули.

Рикнув бульдог.

— Я нічого не бачив! — заволав Лев. — Не бачив!

— Але чув?

— Чув! Коротку сварку! Один щось вимагав, а той не давав, товк про гроші й документи! Потім — крики, матюки, боротьба! І все! Я почекав трохи і втік! Боявся, щоб пес мене не виказав!

— Що ти чув? Як ті двоє називали один одного?!

— Зозуля!

— Знаю! Хто другий?!

— Сопля! Сопля! Пустіть уже! Більше нічого не знаю!

Шпиг розтиснув руки.

Легенько відштовхнув полоненого.

Витер спітнілого лоба тильним боком долоні. — Ну ось і все — мовив, полегшено зітхнувши.

Розділ двадцятий

Тут Шпиг дає гімназистові по шиї

Спершу Юрко образився на Шпига.

Потім образа меншою не стала, проте перемогла цікавість. Гімназист не збирався йти додому, не дізнавшись, чим уся ця історія нарешті закінчиться. Бо Голіцина він змушений був відпустити. Ще й пообіцяв уголос, при Назарові Захаровичу: таємницю збереже, з голови падлючого князя жодна волосина не впаде. Тож подався за відставним міліціонером кудись углиб Подолу. Пес дріботів поруч, без повідка, намагався не відставати.

Шпиг не гнав від себе почет. Навпаки, сприйняв хлопчика й собаку як належне. Нічого не казав, аж доки дісталися до початку Костянтинівської. Тут він спинився і нарешті порушив мовчанку:

— Йшов би ти додому, Івановичу. Вже, бач, Сіріє. Батьки спохопляться.

— Нічого. Я часто так гуляю. Вони звикли.

— Дмешся на мене?

— Дмуся.

— А що я мав з ним робити? На палю почепити? За карк — і в тюрму?

— Я дав слово його не чіпати. І він тепер ви крутиться.

- Як не цю гидь робитиме, то іншу. Я знаю цю породу, - зітхнув Шпиг. - Рано чи пізно хтось писок йому таки натовче. Як не ти, то інші Не подивляться, що воно з князів.

— Заспокоїли.

— Але найближчим часом воно нікого не чіпатиме. Сидітиме мишею. А мені лишилося Соплю знайти.

— Це прізвище?

— Прізвисько. Аркадій Сипливець він. Знаю його ще з часів міліцейської служби. Вуличний грабіжник, гопник. Постійно носить ніж. Тепер думаю, пістолет так само.

— Голіцин не міг переплутати?

— Прізвисько не рідкісне, — погодився Шпиг. — Знаю ще двох, до кого ці «соплі» причепили Але один у тюрмі, — кивок у бік в'язничних мурів, що бовваніли в сутінках, — а інший у бігах До того ж Аркаша Сопля справді має виходи на тих, хто робить фальшиві документи. За моїми даними, вони із Зозулею були не найкращі друзі та все ж досить добре знайомі. Щось підказує мені, Івановичу: щоденник гімназиста забрав саме він. Через це й сварка в них сталася, через цю реліквію Сопля й зарізав Зозулю. Пронюхав від того про цінність украденого. Зозуля, гадаю, торгувався зі Стрельцовим. Боявся ного, тож вирішив зникнути, зробити нові документи. Вийшов на Соплю, той дізнався, що до чого — і вирішив сам заробити.

— Думаєте — ще не продав?

— Може, — кивнув відставний міліціонер. — Але товар специфічний. На нього є лише один покупець. Він сам шукає реліквію, і двічі не платитиме. Тим більше, вбивцю не шукають — замість Соплі Олеся посадили.

Тим часом осінній вечір упевнено проник до Києва. Стало трохи прохолодніше.

— Тобі вже час додому, — повторив Шпиг. — Далі я вже сам. Десь тут, на Подолі, його лігво. Притягну справжнього вбивцю за шкірку в поліцію. Олеся звільнять.

— Я з вами, — рішуче сказав Юрко. — Я ж вам допоміг, і ви це визнали.

Поруч заворушився Джентльмен, гавкнув, нагадуючи про себе.

— Ми допомогли, — швидко виправився гімназист. — І проганяти нас зараз не по-товариськи.

Шпиг смикнув себе за вус.

— Так то воно так, Івановичу. Але тягти тебе... — пес знову гавкнув, і детектив так само уточнив, — тягти вас до розбійницького лігва я не маю права.

Станеться з тобою якась чортівня, то твоя матуся мені голову відкрутить. А батько по судах затягає.

— І все одно ми з Джентльменом нікуди не підемо.

Шпиг укотре пошкріб потилицю.

— Тоді гуляйте тут. Я спіймаю Соплю, покличу поліцію, а ви будете глядачами. Домовились?

Не надто подобалася Юркові така пасивна роль, та робити нічого — згодився.

Шпиг розчинився в сутінках, а гімназист із бульдогом лишилися біля щойно відбудованого кінотеатру «Жовтень» — нудитися. Аби чимось зайнятися, Юрко знайшов палицю і почав кидав її в різні боки, а Джентльмен гасав, щоразу знаходячи й приносячи її в зубах. Хлопець приготувався чекати довше, але раптом перед ними наче з повітря виник детектив. Сам, без супроводу, і вигляд у нього був трохи розгублений.

— Утік? — видихнув Юрко, передбачаючи найгірше.

- Розминулися, - роздратовано буркнув Шпиг. — Там, де я хотів знайти Соплю, він три дні ночував, а сьогодні вдень забрався геть. Міняє місця, такі їхні звичаї.

— Знаєте, де він буде тепер?

— Спробували б мені ті гаврики не розказати, — відставний поліцейський потер лівою долонею правий кулак. — Але Сопля буде там десь аж за дві години. Нема чого вам із собакою ще товктися, час убивати. Йдіть уже, кажу.

— А ви?

Шпиг показав рукою вперед.

— А я теж додому. Не тинятися ж Києвом. Пересиджу — й далі на полювання.

— Далеко?

— Михайлівський провулок. Заодно прогуляюся.

— Тоді ми погуляємо з вами. Час для мене, пане Шпиг, зовсім ще не критичний.

Відставний поліцейський хотів щось заперечити. Та, видно, стомився сперечатися.

— Гайда. Чаєм пригощу, з бубликами.

Жив Назар Захарович Шпиг трохи нижче від Михайлівської площі, у самій глибині провулку, у невеличкій квартирі на першому поверсі.

Власника будинку витягнув колись із кримінальної халепи, тож плату за житло вносив доволі символічну. Коли звільнився З ПОЛІЦІЇ, ця обставина стала в пригоді. А щедрому хазяїнові відставний поліцейський часом допомагав безкоштовними порадами.

Наблизившись до парадного, детектив поліз по ключ.

З темряви раптом гаркнули:

— Руки! Руки з кишені!

Голос видався Юркові знайомим. Де й коли чув — не пам’ятав, але не так давно, це точно.

Завмер Шпиг. Та, схоже, зовсім не злякався.

— Револьвер у мене в правій. Мені б двері відімкнути. Ключ не стріляє.

— Пащекуєш з начальством, Назаре Захаровичу.

Враз гімназист згадав. Не бачив, який на вигляд поліцейський полковник Медвідько, та голос згадав — говорив саме він.

— Так у гості до мене кортить, що під дверима мерзнете?

— Цс ти, Шпиг, до мене в гості поїдеш. Заодно й згадаєш, де наша управа.

У світло ліхтаря ступив опецькуватий, навіть у цивільному пальті схожий на грушу, чоловік із широким, ледь приплюснутим носом.

— А ви, панове, ніяк не подорослішаєте. Все гарикаєтесь, — озвався ще один голос.

Поруч із Медвідьком став високий, значно молодший за поліцейського чоловік у цивільному. Юрко здогадався, хто перед ним: Стрельцов, керівник приватної охоронної фірми, з вигляду — колишній офіцер.

— Бачу, собаку з того будинку ви таки пригріли?

— Сам живу, як бачите. Веселіше. Це злочин?

— Про справжні злочини давайте поговоримо або у вас у квартирі, або — пройдемо до поліцейського відділення, — сухо промовив Стрельцов, підтягуючи чорні лайкові рукавички. — Або поїхали до мене в офіс, там тихо й спокійно.

— Чим це я зацікавив солідну охоронну контору?

— Не заговорюй зуби! — гаркнув Медвідько. — Вирішуй, де будеш признаватися!

— В чому, пане полковнику?

Аж тепер обоє звернули увагу на Юрка, що принишк і навіть намагався відступити подалі.

— Це що таке? — Медвідько тицьнув на хлопця пальцем.

— Не що, а хто, — спокійно поправив Шпиг. — Учень восьмого класу Першої зразкової гімназії Туряниця Юрій Іванович.

— Що тут робить гімназист у такий час? Живе поруч?

— Ні, — відповів Назар Захарович, жестом підкликав Юрка до себе, той слухняно наблизився. — З дому тікає. Хуліган, вчиться погано, вранці матуся знайшла цигарки. А ще по непристойних сайтах лазить.

А далі Шпиг зробив те, чого Юрко від нього не чекав.

Замахнувся коротко.

Раз — і влупив потиличника.

Не сильно бив, але відчутно. Від удару в Юрка аж кашкет злетів з голови.

Дзявкнув бульдог, реагуючи на зраду.

— Ви чого! — щиро вигукнув Юрко, голос забринів, очі стали вологами. - Ви не маєте права!

— Мені твоя матуся таке право дала! — відкарбував Шпиг, і далі заговорив уже до Медвідька зі Стрельцовим: — Ви ж знаєте, чим я займаюся. Приватний розшук, дрібниці різні. В поліцію з цим батьки йти не хочуть. Ось, добрі люди їм мене порекомендували.

— Чому додому гімназиста не повели? — поцікавився Стрельцов.

— Затяг його до себе для профілактичної розмови. Не на вулиці ж, і не при батьках. Тут справа тонка, панове. Чоловіча, я б сказав.

Шпиг знову замахнувся.

Юрко втягнув голову в плечі. Але удару не було — зупинив різкий окрик Медвідька:

— Досить з нього.

Знизавши плечима, відставний міліціонер опустив руку.

— Так, — подав голос Стрельцов. — Заходимо всі до вас. Гімназист хай зачекає. Відповідаєте на наші запитання, пане Шпиг. Якщо відповіді нас влаштовують, ви й далі займаєтеся своїми справами. Доправляєте втікача батькам особисто в руки. Та якщо розмова нам не сподобається, хлопця туди, куди слід, веде патрульна поліція. А ми з вами їдемо до нас у офіс, на Бульварно- Кудрявську. Приймається?

Шпиг знову знизав плечима.

— Хай так. Нічого не розумію, коли чесно.

— Відчиняй нарешті двері, — грубо наказав Медвідько. — Ми все тобі пояснимо. На пальцях.

Розділ двадцять перший

Тут ображений гімназист знову підслуховує, а потім шукає летюче авто

Першим до квартири зайшов Юрко.

Тобто його заштовхали. Зробив це господар, досить грубо, аж гімназистові здалося, що зараз знову вдарить. Обійшлося, але від того не стало легше. Бо Шпиг і надалі при всіх принижував хлопця, зовсім забувши: якихось п'ятнадцять хвилин тому вважав його помічником і навіть рівним собі товаришем. Міцно стиснувши Юркову руку поверх ліктя, відставний міліціонер поволік його через більшу кімнату, яку, мабуть, називав залою, до меншої, де, крім ліжка, старого комода та лампи на ньому, не було нічого. Бульдог дріботів за ними й гарчав.

— Тут поки що посидь, шаромижнику! — гаркнув Шпиг, підводячи Юрка до краю ліжка й розтискаючи правицю. Потім перевів погляд на Джентльмена. — Ти теж. Стережи його. Як полізе крізь вікно — хапай. Почув?

Пес, побачивши, що хазяїна звільнено, трохи заспокоївся, підбіг до нього, тицьнувся пласким писком у ногу, а потім сів, загородивши гімназиста спиною. Підходьте, мовляв, вороги.

— Закінчу з людьми — тобою займуся, — пообіцяв Шпиг, і, більше не зважаючи на Юрка, розвернувся й пішов до зали, причинивши за собою двері.

Образа переповнювала хлопця, лилася через край. Він розумів — не могло Шпигове ставлення до нього змінитися отак раптово, без жодної причини. Звісно, зараз відставний поліцейський розіграв виставу, щоб виправдати надвечірні сновигання гімназиста й урятувати його від більших неприємностей. Та все ж із показовою грубістю Шпиг переборщив. Юркові не сподобалося, коли чужі люди відважують йому потиличники. Бо свої, тато з мамою, цього вдома ніколи собі не дозволяли. Насварять — то таке, але рук не розпускали ніколи.

І все ж Юрко не стримався. Приклавши пальця до вуст, тихцем, ходою індіанського розвідника, підкрався до дверей. Бульдог ліг на живіт, поплазував за гімназистом. Нашорошивши вуха, Юрко не зміг нічого почути до ладу, затовстими виявилися двері. Закусив губу, глянув круг себе. Побачив бляшаний кухоль на комоді, його закривала лампа. Обережно, щоб під ногами не рипнула дошка, перетнув кімнату і повернувся назад уже з кухлем, приклав до дверей краями, а вухо — до дна.

Тепер чути було краще. Тим більше, що чоловіки за дверима знову перейшли на підвищені тони.

— ...зуби не заговорюй! — гримів голос полковника Медвідька. — Скільки тебе знаю, Назаре Захаровичу, стільки часу ти маєш симпатії до таких злочинців!

— Зараз ви брешете, пане Медвідько! І не червонієте! — вигукнув Шпиг.

— Легше з язиком! Де це я брешу!

— У мене ніколи не було симпатій до душогубів, ґвалтівників, розбійників, крадіїв, шахраїв! Ви забули, скільки я їх ось цими руками переловив у Києві за той час, що ви мене знаєте!

— Припиніть демагогію! — втрутився Стрельцов, що говорив на диво дзвінко. — Ви чудово розумієте предмет нашої розмови! Ви зараз хочете сказати, що солдати, які повернулися з Донбасу, — не злочинці, а цілком безпечні для суспільства особи. А я вам скажу — ми таких навіть до себе па службу не беремо! Психіка в них слабка! Воювати хочуть, як ось цей ваш дорогий Добрянський!

Шпиг прокашлявся.

Юрко голову давав на відсіч — зараз відставний поліцейський смикає себе за кінчик вуса.

— То — політика, пане Стрельцов. Ну її до чортової мами. Мене завжди цікавили суто кримінальні злочинці. Тим не менше, Олесь Добрянський не вбивав Яшку Зозулю. Ви не того заарештували.

— Того самого! — знову ревкнув Медвідько. — Ти дивись, Назаре Захаровичу. Бо справді перевіримо, чи ти випадково біля трупа опинився! Покриваєш убивцю! Спільник!

— Перевіряйте!

— Зараз ви сказали, що Добрянський не вбивав Зозулю, — вступив Стрельцов. — Ляпнули, аби ляпнути, бо симпатизуєте йому, чи маєте конкретну інформацію?

— Я симпатизую всім, кого невинно засуджують, — мовив Шпиг. — І жертвам злочинів. У даному випадку це згадана мною акторка Добрянська та її правнук. За моїм припущенням, Зозулю вбили, щоб пограбувати. Я доклав чимало зусиль, аби вийти на слід справжнього вбивці.

— Слідство і суд скажуть, хто вбивця, — буркнув Медвідько.

— Хай буде підозрюваний, — легко погодився Шпиг. — Але — реальніший, ніж ветеран війни. За моєю інформацією, Зозулю вбив такий собі Сипливець.

Знову стало тихо.

— Чекай. Ти про Соплю?

— Саме так. Сипливець, Аркадій Якович. Прізвисько Сопля. Мої дані цілком достовірні. Я довіряю своїм джерелам.

— Є така особа, пане Медвідько? — поцікавився Стрельцов.

— Та є! — вигукнув той. — Тип відомий. Здатний на все. Чому ти не пішов з цим відразу до мене, Шпиг?

— Хотів, — признався той. — Але ж іншої роботи до чорта. Бачте, раптом заплакана матуся просить синка знайти. Та й вирішив довести справу до кінця, подати вам Соплю на блюдечку. Я ж не знаю, де він зараз. І тут ви самі, мов сніг на голову. Тільки час марнуємо на порожні балачки.

— Далеко не порожні, — мовив жандарм. — Звісно, усе це буде з’ясовано. Сварка між двома злодюжками мене зовсім не цікавить. Якщо все так, як каже Шпиг, нехай далі цим займається ваш департамент, пане Медвідько.

— Та вже займемося, — почулося у відповідь. — Треба негайно дати вказівку, хай перевертають увесь Київ і шукають Соплю. Далі розберемось.

— Розбирайтеся, — сказав Стрельцов уже значно спокійніше. — А ви, Шпиг, займайтеся собі виховною роботою.

Почулися кроки, грюкнули вхідні двері, а ті, за якими принишк Юрко, блискавично відчинилися. Від поштовху гімназист не втримався, полетів на підлогу, стискаючи кухоль. Бульдог крутився поруч.

— Все чув.

Шпиг не питав — сам чудово все бачив, ставши у проймі дверей.

— Так нечесно, — буркнув Юрко.

— А в мене, Івановичу, сумніву не було, що ти підслуховуєш. Багато чого говорив для твоїх вух. Зрозумів ти це чи ні, то таке. Вставай.

Назар Захарович простяг руку.

Похитавши головою, Юрко підвівся сам. Покрутив кухоль, поставив назад, виклично глянув на відставного міліціонера.

— Можна було мене попередити. Я б вам підіграв.

— Тому й не попередив, — пояснив Шпиг. — Навіть не моргнув. Ці двоє — терті книші. Особливо той, Стрельцов, з охоронної фірми. Напевне раніше працював у міліції, ще й на високих посадах. Гру розкусять махом.

Схоже, чоловік не думав вибачатися. Ну й нехай! Особиста образа турбувала зараз Юрка найменше.

— Далі що робимо? — запитав.

— Ти — дуй додому, давно пора.

Після всього, що було за цей день? А ось це вже ні і ні!

— Гм-м-м...

Шпиг звично смикнув себе за краєчок вуса, потер поголене підборіддя.

— Добре, — промовив врешті. - Ти ж тепер однак не заспокоїшся. Мо’, дурні якоїсь накоїш без мене. Краще поки що побудь у мене на очах.

— То що робимо, пане Шпиг?

— Хапаємо за карк Соплю. Поки Медвідько його шукатиме, маємо ще час. Я ж зумисне не сказав, де убивця зараз. Своїми руками схопити його — для мене, вважай, справа честі. Виграю час.

— Для мене теж, — вставив гімназист.

Бульдог гавкнув.

— Ну, тоді летимо. Він на Деміївці зараз, в одному нехорошому місці, на Совських ставах. Там сьогодні велика гра. Карти.

— То вам це сказали?

— Еге.

Шпиг витяг з кишені пістолет, перевірив набої в обоймі.

— Умова одна, Івановичу. Ти нікуди не лізеш. Там такі чорти... Від того пекла тобі треба триматися подалі. Згода?

Зітхнувши, Юрко кивнув.

— Ти меткіший. Дуй вниз, на Хрещатик. Знайдеш таксі, маякнеш на мобільний, де стоїте. Я вийду ніби погуляти.

— Чому?

— Про всяк випадок. У мене є машина, старенька, в дворі стоїть. Її можуть пасти, тому краще на таксі. До Деміївки — сотню. Домовишся?

-Ні.

Шпиг труснув головою.

— Чого це?

Юрко витяг свої гроші.

— За сотню, пане Шпиг, водій поїде швидко. За дві сотні — летітиме. Будь тут!

Останні слова призначалися Джентльменові.

І вибіг, не давши детективу вставити слово.

Розділ двадцять другий

Тут звучать постріли, а в хід ідуть руки, зуби та мудрі голови

На Деміївку, одну з київських околиць, вони й справді не доїхали — долетіли.

Що далі від центру, то вулиці освітлювалися менше. Вони пірнули в густу й тиху темряву, де-не-де розцяцьковану світлом, що пробивалося з вікон одноповерхових будиночків. Однак Назар Шпиг, як побачив Юрко, добре тут орієнтувався. Відпустив водія на початку названої ним вулиці, дочекався, поки той розчиниться в темряві — лишатися в цій окрузі довго було не надто безпечно, — а потім рушив, коротко звелівши гімназистові й бульдогу:

— Ззаду тримайтесь. І тихо.

Пройшовши трохи вперед і діставшись невеличкого перехрестя, відставний міліціонер завмер, з хвилину постояв, явно щось пригадуючи й орієнтуючись на місцевості, а тоді впевнено узяв ліворуч. За кілька кроків дав рукою знак зупинитися, далі почав скрадатися, остаточно переконавши Юрка: невисокий зріст та вайлуваті форми аж ніяк не виключають зграбності.

Юрко мимоволі теж перейшов на індіанську ходу.

Джентльмен дріботів поруч.

Зупинившись біля паркана одного з будинків по правий бік вулиці, Шпиг приготував пістолет. Юрко завмер, не знаючи, чим озброїтися йому. Шпиг тим часом легенько торкнувся хвіртки носаком черевика.

Зачинено.

Очі вже остаточно звикли до темряви, і гімназист зміряв поглядом височенький міцний паркан. Мабуть, доведеться лізти. Та раптом, випереджаючи думку, зсередини почулися кроки, хвіртку відчинили.

— Кого вам треба? — почувся чоловічий голос, хрипкий і дуже молодий.

Шпиг зробив півкроку назад, переклав пістолет у ліву руку.

З двору ступила довготелеса постать.

Юрко не встиг оговтатись — детектив наблизився впритул, тицьнув дулом хрипкому вказівним пальцем під бороду. Зріст дозволяв, знизу вгору зручніше.

Постать змахнула руками, наче млиновими лопатями. Шпиг рішуче заштовхнув вартового в двір. Юрко з Джентльменом кинулися за ними. Поки забігли, детектив уже тягнув непритомного хрипуна під пахви до паркану. Ковзнув поглядом по Юркові.

— Живий. Не бійся. Мене один китаєць навчив отак робити. З годину пролежить, і все о’кей.

— А потім? — видихнув гімназист.

— Я швидше впораюсь. Все, будьте тут, у дворі. Коли скажу — викликай поліцію.

— Чому зараз не покликати?

— Е ні, Івановичу. Я ще мушу переконатися, що Сопля справді там. Інакше ловитиму його потім не я.

Він обшукав непритомного, знайшов пістолет у кишені, виклацнув обойму і перевірив заряд,

— Все, чекай сигналу.

Опустивши озброєні руки вздовж тулуба, Шпиг перебіжками перетнув двір, стрибнув на ґанок, постукав руків’ям у двері.

— Хто? — почулося за короткий час.

-Я!

Мабуть, цього виявилося досить: двері прочинилися і відставний міліціонер ступив усередину.

Юрко ж обійшов будинок з правого боку, бо ще раніше побачив — там світилося вікно. Пес дріботів за ним, відсапуючись.

Ставши біля вікна, гімназист обережно зазирнув усередину. Боявся, що за фіранкою нічого не побачить.

Пощастило — фіранка не лише відсунута, ще й кватирка прочинена, все добре видно й чути.

А бачив Юрко просто перед собою кімнату, круглий стіл посеред неї і трьох чоловіків. Двоє стоять, піднісши руки догори. Один — сидить, теж тримаючи руки на рівні плечей долонями вперед.

З трійці найбільше кидався у вічі саме цей: лисий череп схожий на облущене яйце, грубий плетений шарф довкола шиї. Біля нього на краю стола лежала найбільша купа банкнот.

Карти лежали біля кожного. Мабуть, лисий зараз вигравав.

Другий, у смугастому костюмі, стояв до вікна спиною. Його Юрко не розгледів. Третій, лівий крайній, був у чорній сорочці, світлому жилеті, і так голосно шморгав носом, що чулося аж на вулицю, через прочинену кватирку.

Назар Шпиг стояв на вході. Кожний з присутніх був вищий за детектива на голову. Та жоден не ризикував опиратися. У руках відставний міліціонер стискав по пістолету, розвівши дула так, аби втрапити під кулю міг будь-хто.

— Та витри вже свої соплі, Аркашо! — рикнув Шпиг, і Юрко зрозумів: ось він, Сопля, той, хто постійно шморгає.

Користуючись дозволом, той витер під носом тильним боком долоні. А долоню — об штани, ковзнувши рукою вниз.

- Е, куди! Тримай так, свиня! - вигукнув Шпиг.

Пізно.

Детектив мимоволі подарував убивці нагоду. І той негайно скористався нею.

Торкнувшись краю стільниці, Сопля міцно вхопився за неї.

Рвучко смикнув стіл. Перекинув.

Водночас лисий, рвучко розпрямившись, миттю схопив свій стілець за спинку. Замах, удар — гасова лампа, причеплена під стелею в них над головами, з брязкотом розлетілася.

Кімната занурилася в темряву.

— Стояти! Стій!

За цим гримнув постріл.

Спалах. Другий. Третій.

Хтось заволав від болю, проклинаючи Шпига.

Тим часом до вікна, під яким примостився Юрко, вже мчала темна постать.

Гімназист не сам присів — ноги підкосилися.

Брязнуло над головою. Хтось стрибнув на підвіконня.

Ще постріл.

Але втікач уже вивалився з вікна назовні, скочив на рівні, явно цілий, неушкоджений, і великими стрибками погнав через двір до паркану.

Юрко помітив — це вирвався Сопля. Вбивця мчав не до хвіртки, біг найкоротшим шляхом, намірившись перестрибнути через паркан і втікати дворами й городами.

— Стій!

Гімназист і собі крикнув. Так, принаймні, подумав: крик застряв у горлі, відкритий рот зловив повітря, замість грізного вигуку вийшло щось пискляве, зовсім не варте уваги й поваги.

Над головою, там, у кімнаті, в темряві, кричали, лаялися й билися чоловіки. Судячи з голосів — двоє. Потім гримнув ще постріл, долинув звук сильного удару. І враз усе стихло.

Але що з того: Сопля вже добіг до паркану, підстрибнув, зачепився руками. Лишилося підтягнутися.

І раптом знизу до втікача щось причепилося.

Той заволав так, що криком напевне привернув увагу довколишніх мешканців.

За усім цим Юрко забув про Джентльмена. Зате англійський бульдог ні про кого не забув. І саме зараз доводив: коли треба — вій перетворюється з добродушного терплячого пса на небезпечного хижака.

Погнав за вбивцею, коли той тільки вистрибнув з вікна. Нагнав його біля паркану, і щойно той почав перелазити — підскочив, і з другого разу таки вчепився зубами в штани втікача. Міцно зімкнув щелепи.

Повис, намертво загнавши гострі ікла у зад злочинця.

Сопля волав від болю, але вперто, з останніх сил тримався за край паркану, різко рухаючись і намагаючись відчепити те, що причепилося до сідниць. Бульдог від цього теліпався куцим маятником, але щелепи не розтискав, хватку не послаблював.

Нарешті Сопля не витримав.

Пальці ковзнули вниз, вбивця звалився на землю, і аж тепер Джентльмен відпустив жертву. Дуже вчасно, бо той міг гепнутись просто на собаку і придушити його. Не довго радів утікач: бульдог миттю скочив йому на груди, загавкав, плаский розлючений писок навис просто над скривленою від болю пикою.

Не встиг Юрко зрозуміти, що нікуди Сопля не забіг, як почув над собою:

— Молодець! Так його!

Наступної миті Назар Захарович Шпиг, розхристаний, але судячи з тону, задоволений вечором, вибрався у двір через вікно. Плеснувши гімназиста по плечу, поважно рушив до побореного злочинця. Пістолет мав лише один. Наблизився, навис на ним, звів спусковий гачок.

— Давай, Сопля! Вставай, прибігли.

— Забери собаку! — істерично верещав той, не припиняючи бридко шморгати носом.

— Пусти вже його, — дозволив Шпиг.

Джентльмен ніяк не відреагував. Усе зрозумівши, детектив повернувся до Юрка:

— Скажи йому.

— Можна, — дозволив гімназист псові.

Бульдог перестав лякати Соплю, збіг з нього і мирно вмостився посеред двору.

— Вставай! — Шпиг махнув дулом.

— Мій зад... — проскиглив той, незграбно встаючи. — Ми так не домовлялися, Шпигу...

— З такими, як ти, я не домовляюся!

На підтвердження своїх слів Шпиг відважив убивці сильного копняка, цілячись і влучаючи точно в покусане місце. Той, тримаючись рукою за сідницю, пошкандибав назад до будинку.

Усередину не заходили.

Жестом велівши стати до стіни і впертися в неї, Шпиг голосно, аби Сопля почув, наказав бульдогові стерегти. Вбивця не знав, що пес неохоче виконує чужі накази. Тож здригнувся, почувши загрозливий рик — це Юрко знаком заохотив Джентльмена подати голос.

Дуже скоро Шпиг вивів на двір під конвоєм інших. Чоловік у смугастому піджаку сильно кульгав, з чого Юрко зрозумів: детектив у темряві його підстрелив. Лисий тримався долонею за розбиту голову — цього відставний міліціонер теж укоськав, уже врукопаш. Шпиг став, витер чоло, кинув оком на своїх полонених, вдоволено крекнув, озирнувся на довгого, що все ще непорушно лежав під парканом.

— Так, — промовив, — зрозуміли, проти кого рипнулися? Хочеш, Череп, я тобі щиру правду скажу?

— Не хочу, — буркнув лисий.

— Все одно скажу. Ви ж зі мною говорити не захотіли. Не дали навіть почати, не послухали, чого хочу. Мені тільки Сопля був потрібен, інших відпустив би. Хай вас, голуби, поліція ловить. Є за що, але зараз ніхто з вас мені не цікавий. Проте доведеться всіх здавати, гамузом. За погану поведінку.

— А як нам було поводитись, коли ми побачили два дула? — пробубонів Череп.

— Цс все Сопля, — глухо озвався третій, котрий до тепер мовчав. — Це він почав. Я чистий, Череп так само. Нам нема чого боятися.

— Бач! — вигукнув Шпиг. — Ваш друзяка все зрозумів раніше. Знає котяра, чиє сало з їв!

— Та яке сало! — простогнав Сопля. — Ти вже ніхто, Шпиг! Давно ніхто! Сам нічого не можеш, людей живих собаками цькуєш!

— Зате ти, паскудо соплива, живих людей убиваєш! Не кажи, що Яшка Зозуля — не твоїх рук діло! Тебе свідки бачили й чули, у мене є докази!

— О! Теж мені, людину знайшов! Яшка Зозуля!

Шпиг ступив до вбивці впритул, тицьнув дулом між лопатки.

— Слухай, ти, слизото! Мені байдуже, якщо ви всі один одного перегризете до чортової мами! Але коли замість тебе призначають іншого винного, хорошу, чесну людину, патріота, — я терпіти не буду. Щоденник давай сюди!

— Який, в чорта, щоденник! Ще скажи — зошит! Тут тобі не канцтовари!

— Ти мене, сонливий, не передражнюй! Бо зараз не канцелярські — господарчі товари тобі будуть! Візьму обценьки, притисну язика — шепелявим будеш! Сю-сю-сю!

— Ой, налякав!

Шпиг підніс дуло вище, притис до потилиці бранця.

— Нема в мене часу на тебе! До чорта господарчі — тобі й однієї кулі в довбешку досить! Перевіримо, чи є всередині мозок! Ти мене знаєш, Сопля! Щоденник!

Шпиг ще міцніше натиснув дулом.

Вбивця скрикнув.

— Та нема в мене нічого! Нема! Можеш шукати, Шпиг! Хочеш — усе зніму, голяка тут перед тобою стану! Поріж лахи на пелюстки! Нема в мене!

— Ти ще скажи — не знаєш, про що мова!

— Знаю! Дуло забери — скажу!

Шпиг повільно опустив пістолет. Сопля спробував обернутися, та він копнув його під зад.

— Так далі стій! Кажи, я почую.

Вбивця голосно й полегшено видихнув.

— Значить, так. Було в мене те, що ти шукаєш. Старі списані зошити, виявляється, грубих грошей коштують. Коли Зозуля попросив зробити фальшиві документи, я запитав: чим, мовляв, платитимеш, ти ж голяк. А він мені: не дрейф, гроші будуть. Слово за слово — розказав, похвалився. Пропоную партнерство, а за це документи й візи безкоштовно — не хоче. Ну, посварилися ми, побилися... Зозуля сам винен, нарвався.

— Задовга сповідь, Сопля! Я приблизно так і думав! Зошит жени!

— Нема!

Шпиг відважив йому ще одного копняка.

— Не бийся! Програв я його! В карти! Пояснив, кому можна продати, — повірили!

— Брешеш!

Юрко, що увесь час стояв тихо, обережно кахикнув, смикнув Шпига за манжет.

— Схоже на правду.

— З чого ти взяв? — огризнувся детектив.

— Справді міг програти. Ви його краще знаєте, а я вперше бачу. Але ж це на нього схоже, хіба ні? — пояснив гімназист свої відчуття. — Доведеться шукати далі.

Шпиг утретє копнув убивцю під зад.

— Де? Кому програв? Кажи — бо застрелю!

— Не застрелиш! — зухвало відповів той, уже остаточно оговтавшись. — Не застрелиш! Інакше ніколи не знатимеш, де твій цінній раритет! Тому давай домовлятися, Шпиг!

Назар Захарович відступив. Він важко дихав, немов щойно пробіг кілька кілометрів без зупинки.

— Торгуватися будеш?

— Буду! В мене виходу нема! В тюрму не хочу! Юрко торкнув детектива за лікоть.

— Чого тобі? — огризнувся він.

— Нічого. Просто я знаю, де щоденник київського гімназиста.

З несподіванки відставний міліціонер гикнув.

Потім ще раз, і ще.

Тоді набрав повітря, затримав дихання і повільно випустив через ніс. Гикавка припинилася.

Як знаєш? — запитав. — Звідки?

Вони тут знову в карти грали, — нагадав Юрко, уникаючи прямої відповіді.

— Бачив. Ну? До діла ближче.

У відповідь Юрко тицьнув пальцем у Черепа.

— Ось, цей лисий.

— Що — лисий?

— Я помітив, що біля нього лежало найбільше грошей. Отже, вигравав нині він. І щоденник виграв. Тому цей тип, — палець перемістився па Соплю, — так упевнено й торгується.

Шпиг смикнув себе за вус.

— Черепе, ти все почув?

— Бреше малий, — пролунала відповідь.

І тут не витримав Сопля. Перестав зважати на револьвер. Забув про зад прокушений.

Рвонувся до лисого, вдарив і, стиснувши його обома довгими руками, заволав:

— Я брешу? Я брешу?! Ти — шулер! Ти мене обмішурив! Обкрутив! У нього, у нього щоденник!

— Забери від мене свої шмарклі! — проревів Череп.

Хотів дати здачі. Не встиг.

Назар Шпиг, виставивши руку перед собою, смальнув у них над головами, всаджуючи кулю в стіну.

— Стояти! Струнко! Тихо мені!

Загавкав Джентльмен, подіяло: Сопля відпустив супротивника, знову вперся руками об стіну. Череп стояв лицем до детектива, важко дихаючи, і теж косував на собаку.

— Де? — спокійно запитав Шпиг.

Але в цьому спокої вгадувалося останнє штормове попередження.

Череп відчув — буря буде страшною.

— Там, — кивнув головою в бік будинку. — В моїй сумці. Чорна, прямокутна. Шкіряна.

— Івановичу, глянь, — звелів Шпиг.

Юрко забіг усередину. Бульдог спершу посунув був за ним, та враз завмер, зиркнув на заарештованих злочинців, примружив око, пустив слину і повернувся. Не хотів лишати Шпига з ворогами сам на сам.

Потрібну сумку гімназист шукав недовго. Підважив — легка. Подумав — і поніс назад, не розкриваючи, хоч дуже кортіло зазирнути.

Вибіг, простяг детективу.

Назар Шпиг кивнув на свої зайняті пістолетами руки.

— Витягай.

Юрко перехопив сумку зручніше. Поїхала блискавка вбік.

Шаснув рукою всередину — зашелестів пакет. Кинувши сумку під ноги, розгорнув поліетилен.

Очі вже звикли до темряви, і Юрій Туряниця міг роздивитися грубенький, дуже потертий, однак дбайливо збережений до нашого часу зошит у цупкій обкладинці. На ній нічого не було написано чи намальовано, а всередині — акуратним, розбірливим почерком написано:

ЩОДЕННИК УЧНЯ УКРАЇНСЬКОЇ

ІМЕНИ КИРИЛО-МЕФОДІЇВСЬКОГО БРАТСТВА ГІМНАЗІЇ

ДОБРЯНСЬКОГО ОЛЕСЯ

А нижче, в правому кутку:

7 січня 1918 року в Київі.

— Що? — нетерпеливився Шпиг. — Воно?

Замість відповіді Юрко прочитав кілька перших речень:

— Директор гімназії оголосив із рамени дирекції офіціальну перерву на навчання в двох старших класах на час перебування у війську. Просив лише, щоб не спокушали молодші кляси вступати в курінь. То хай собі просить, мене спокушати не треба. Бо то не спокуса, а честь — боронити своє місто і свою Українську державу. І вік не має перешкодити...

Детектив жестом зупинив:

— Воно, — кивнув ствердно. — Ми ще потім дочитаємо. Ховай.

Не знаючи, куди подіти цінну знахідку, Юрко акуратно поклав зошит назад у пакет, а потім засунув під куртку, за пасок штанів.

— Ось і все, Івановичу, — зітхнув полегшено Шпиг, і, почувши звук поліцейської сирени, вдоволено крекнув: — Уже хтось викликав. Галасу тут наробили. І ще...

-Ще?

Нахилившись, він підкликав Юрка ближче, і, не зводячи з полонених пильного погляду, прошепотів гімназистові:

— Тихо. Поліція тут буде за мить. Як з тобою бути, я вже придумав. Слухай і роби, як сказано. Головне — щоденник бережи.

Розділ двадцять третій Тут гімназист зустрічає трьох щасливих людей

Мама вже кілька годин місця собі не знаходила. Тато теж не міг нічого робити, нервово міряючи кроками квартиру. Тож Юрко отримав відразу від обох, щойно переступив домашній поріг.

Але зробив, як сказав відставний міліціонер. Той знав, що радити: має справу з брехунами вже майже тридцять років. Найважче далося ридання. Зате всі повірили, бо Юрко насправді дозволяв собі плакати не часто. Та й було чого: зі слів хлопчини, він відпустив бульдога побігати, відволікся на короткий час, а коли роззирнувся — Джентльмена не побачив.

— Я його кликав, я його гукав, я його шукав! — кричав Юрко, ковтаючи справжні сльози, і його так трусило, що мама змушена була притиснути сипа до себе, аби хоч трохи заспокоївся. — Я все оббігав, усі вулиці, всі двори облазив там! — (Де саме там, ніхто, звісно, не зрозумів, та й не дуже прагнув.) — Це той чоловік, вітчим Лізи! За мною стежили його люди! Він найняв їх, щоб знову вкрасти песика!

— Для чого Раєвському так чинити? Не думаю, — хитнув головою Туряниця-старший.

— Ти не думаєш! А я — знаю! Собаку вкрали, вкрали, вкрали! Тату, зроби що-небудь! Я знову піду його шукати!

Юрко вдав, що йде з дому, і мама притиснула хлопця ще міцніше.

— Не треба, Юрчику! Знайдеться песик! А ми за тебе страшенно злякалися, синку! Ти ж завжди повертався додому вчасно!

— Ми зробимо так, як Ліза, — вирішив тато. — Завтра сам дам оголошення в інтернеті. Якщо раз подіяло, то спрацює і вдруге.

Знав гімназист, чим усе це завтра скінчиться. Назар Шпиг і це передбачив. Лиш одне вони не змогли прорахувати.

Заснув Юрко швидко, впав у темне провалля. Та вночі прокинувся від незрозумілого кошмару. З криком сів на ліжку, обхопив руками плечі. Його тіпала сильна пропасниця, лице й тіло пашіли. На крик прибігла налякана мама, поклала руку на вологий лоб, зойкнула — хлопця охопив сильний жар.

Тато викликав «швидку», а Юрка тим часом обгорнули вологим простирадлом, і він не заснув, а знепритомнів.

Оклигав від нашатирного спирту, лікар водив пляшечкою перед його носом. Потім довго оглядав, мацав, слухав, і виніс вердикт:

Шок, стрес, сильні хвилювання. Іншої причини не бачу. Висока температура, але нічого інфекційного. Горло здорове, моїм би дівчатам таке, бо лизнуть морозиво — і все, маю клопіт.

— Він хвилювався вчора, - кивнула мама. - Але щоб аж такий стан!

— Діти тепер інакші. Особливо в такому віці, — лікар знову поклав холодну долоню на чоло Юркові. — Випишу порошки. Побачите, діти швидко відходять.

Поспати гімназистові таки вдалося. Навіть не бачив і не чув, як зранку прийшов із візитом пан Шпиг. Назвався, простяг мамі візитку.

І вручив із рук у руки бульдога-втікача.

Пояснив: надибав пса в одному з дворів. Той чи загубився, чи заблукав. Собака породистий, такі просто так Києвом не бігають, тож його забрав відставний поліцейський з собою. Вранці вивів на прогулянку, як належить. І тут бульдог пожвавився, потяг за собою, і довів отак через усе місто до вулиці Симона Петлюри. Щастя, що знайомий двірник упізнав пса, підказав, куди й кому його завести.

Мама тицяла якісь гроші на знак вдячності, та Шпиг категорично відмовився, як і від чаю.

Послався на справи, побажав господареві собаки одужувати і подався геть.

Такий був план.

Втілили.

Хіба пропасниця засмутила Юрка — це ж точно така запізніла реакція на вчорашній, сповнений небезпечних пригод вечір.

Проте він не здивувався, коли під кінець дня жар остаточно спав, йому стало набагато краще, і все це батьки списали на таке вдале повернення блудного Джентльмена в сім’ю. До гімназії Юрка все одно поки що не пускали, та свою недільну прогулянку у парку Шевченка він таки відстояв.

— Я мушу піти, — пояснив. — Бо для Лізи зустріч із собакою дуже важлива. Я ще тоді зрозумів.

Сперечатися батьки не стали. Тим більше, що Юрко мав абсолютно здоровий вигляд, мовби й не палав вогнем зовсім недавно. Звісно, мама застерегла: цього разу довго не вештатися, відразу додому. Навіть зібралася з ним іти, але тато відмовив.

— Хіба не розумієш, Раїсо?

— Та що я мушу розуміти, Іване!

— Добре подумай, і все зрозумієш.

Мама подумала — і дозволила синові гуляти сьогодні в парку без її супроводу. Інакше нічим не буде відрізнятися від бонни. Зовні - звісно, буде, але за суттю - аж ніяк.

Ліза, як і минулого разу, прийшла на прогулянку перша. Бонна бовваніла при ній, та, на Юркове і Джентльменове щастя, вирішила й надалі демонструвати презирливе ставлення до всієї компанії. Тож лише сухо кивнула і відійшла поодаль, неспішно прогулюючись вкритою жовтим листом алеєю, стискаючи незмінну парасольку. За якийсь час вона знайшла собі кількох співбесідниць з числа таких самих знудьгованих немолодих дам. Ліза теж не вділила Юркові належної увага, заходившись бігати з бульдогом між дерев, і гімназист лишився у гордій самотності.

Але, як виявилось, не надовго.

Хлопець тинявся парком, копав листя, думав про щось своє — і раптом побачив: просто до нього йдуть троє.

Найперше в очі кинулася літня жінка. Не стара, а саме літня, тримається гідно, запнута в зелену шаль, модну й тепер. Випромінювала шляхетність кожним своїм кроком, кожним жестом, кожним поглядом. Літня пані неначе вийшла з історичного фільму про найкращих людей минулої доби. Вона тримала під руку свого супутника, що годився їй у старші сини, і теж мав солідний вигляд: підкручені вуса, дороге пальто з верблюжої шерсті. Придивившись уважніше, Юрко переконався: справді, буває таке взуття, яке робить коротуна вищим.

А роззуй його — і Назар Захарович Шпиг стане нижчим за свою супутницю на півголови.

Третім був хлопець, зовсім молодий, не худий — жилавий. Йому й не треба було одягати світло- коричневий камуфляж, адже він навіть у джинсах, кросівках і простенькій футболці виглядатиме воїном. Хлопець ступав поруч із літньою пані, щось до неї говорив і сам же сміявся, при цьому не забуваючи сторожко роздивлятися в різні боки.

Та першим прогудів Шпиг:

— О, яка несподівана зустріч! Як почуваєшся, Івановичу?

— Дякую, — чемно відповів Юрко, не зводячи очей з літньої пані. — Бачте, вичухався. Ось, гуляю.

— А ми теж, бач, на променаді, — відставний міліціонер розправив вуса і, не стримавшись, легенько смикнув себе за кінчик. — Прошу познайомитись, юначе: Галина Добрянська. Королева сцени, прима українського театру, чув про неї?

— Чув, — кивнув гімназист, кивнувши актрисі і зловивши боковим зором здивований погляд бонни. Хоч я, якщо чесно, частіше ходжу в кіно.

Мене теж колись в кіно знімали, — усміхнулася актриса. — Ось недавно знову запросили. Щоправда, в документальне. Буду там сама собою — молодшою сестрою невідомого дотепер героя Крут. — На його честь незабаром назвуть одну з київських вулиць.

— Дуже добре, — сказав Юрко, не знаючи, що ще кажуть у таких випадках.

Він мимоволі перевів погляд на воїна в камуфляжі.

— Олесь, — хлопець простяг Юркові руку, коротко й міцно потиснув. — Ти як, спортом цікавишся?

— Не професійно. Так, для загального розвитку.

- Чим?

— Баскетболом.

— Подобається?

— Боротьба більше, — випалив Юрко.

— Усякою буває боротьба, — повчально додав Шпиг. — Маєш тепер гарне знайомство.

Олесь Добрянський підморгнув гімназистові, легенько тицьнув кулаком у плече.

Дивна трійця пішла, а Юрко ще якийсь час стояв, проводжаючи їх поглядом. І раптом почув над вухом:

— Ой, ти що, його знаєш?

— Кого? — хлопець обернувся до Лізи.

— Його! Цього солдата!

— Та ні. Ось, щойно... — вкотре за останній час Юрко говорив чисту правду.

— У мого тата... покійного... загиблого... Словом, є фото. Вони фотографувалися разом, коли цей хлопець прикривав їхній волонтерський автобус. Сам-один затримував сепарів та росіян, коли ті хотіли не пропустити поранених. Тато ще потім дивувався: ніби заговорений хлопчина, ані подряпини. Здається, Олег його звуть...

— Олесь, — поправив Юрко Туряниця.

Назавтра в гімназії все було, як звично.

Голіцин при першій зустрічі швидко відвів погляд, а потім узагалі відвернувся і намагався триматися від Юрка подалі. Тому ж кортіло розказати все, хай потайки, кільком особливо довіреним особам, покликавши їх до вбиральні. Зубко, Моховий, навіть Мартишок — вони охоче почують, чия чорна рука псувала їм та іншим життя. Але щоразу він стримував себе. Прикушував язика, щоб заболіло, аби заспокоїтись.

Дав слово — тримай.

Не витримав.

На великій перерві зробив Голіцину знак, відкликав у кут коридору, до вікна. Той підійшов, і дивно — в очах страху не було. Лише цікавість: чого ж іще від нього треба? Адже він викритий, принижений і ніби вже безпечний...

— Ну? — запитав через губу.

— Гну, — мовив Юрко спокійно. — Забув одне спитати.

— Скільки коштує твоє мовчання? Хочеш на гачку мене тримати й доїти, поки ми в гімназії?

— Не міряй по собі людей, нащадок зрадників і слуг.

Один-нуль.

Прозвучало трохи пафосно, та Юрко знав, чим Левові можна допекти, жаліти не збирався.

— Чорна Рука. Чому ти так назвався?

— Ну... казочка є. Приходить до неслухняних дітей чорна злодійська рука. Вночі кватирку відчиняє, сама пролазить, і тих, хто не так поводиться, душить.

— Дурня повна. Тебе нею бабуся лякала?

- Швидше тебе,- криво осміхнувся Голіцин. - Вас усіх, хто на Чорну Руку повівся і напудив у штани.

Один-один.

Юрко закусив губу.

- По-моєму, тут не в казочці справа. Чорний Плащ, Чорний Месник, Чорна Борода, Чорний Козак. Всі вони герої. Навіть — супергерої. Месники. Ти себе таким уявив, Голіцин. Але ні на що, окрім переінакшувати бабусині казочки, ти не здатен.

Засунув руки в кишені, посунув Голіцина плечем, пішов у клас.

Два-один.

Коли повертався додому, зустрів на вулиці поряд із гімназією пана Шпига.

Відставний міліціонер цього разу одягся як завжди. Таким Юрко звик його бачити. Стояв, про щось неквапом патякав із охоронцем, а вгледівши гімназиста, попрощався і наблизився до хлопця.

— Здоров, Івановичу. Де тебе чорти носять?

— Сьогодні — ніде, — мовив Юрко, і не стримався: — А з вами що таке, Назаре Захаровичу?

— Зі мною? — він зиркнув собі під ноги, потім на пальто, ніби десь непомітно забруднився. — Ніби нічого.

— Я доки хворів, читав кримінальну хроніку. Поліція затримала відомого в злочинному світі Аркадія С., який зізнався в навмисному вбивстві свого товариша Якова 3. Злочин стався через те, що злочинці не поділили здобич, викрадену коштовність, брошку. Коментував новину підполковник поліції Медвідько.

- А що такого? Ніби все правильно. Ти ж сам знаєш.

- Неправильно! — вигук привернув увагу охоронця, тож Юрко стишив голос, однак обурення все одно переливалося через край: - Яка поліція? Який Медвідько! То ж ваша заслуга, Назаре Захаровичу!

— Твоя теж, — уточнив Шпиг. - Хочеш, аби про тебе написали в новинах?

— Ну... — гімназиста розривали внутрішні протиріччя. — Саме тепер, у зв’язку з цією історією, мабуть, ні. Але ж ви! Про вас ані словом не згадали!

Детектив смикнув себе за вус.

— Ми домовилися. Ти ж сам бачив і чув, як усе це крутилося. Нехай Медвідько тішиться, мені дурної слави не треба. Стрельцов хай собі лікті кусає. Кому треба, той знає. А іншим воно й не цікаво. Зате від мене, тобто, вважай, від нас із тобою, на якийсь час відчепилися. От і добре, бо набридли до чортиків. То ти додому?

- Сьогодні - так. Уроки, собака, гуляти треба.

— Ходімо, проведу до метро.

Чоловік і хлопчик рушили тихою, вкритою жовтим листям київською вулицею. Якийсь час мовчали, думаючи кожен про своє.

— Олесь про тебе питав, — мовив нарешті Шпиг.

— І йому привіт передайте.

— Від нього для тебе теж дещо є.

Відставний міліціонер витяг з кишені пальта і простяг Юркові невеличку пласку бляшану коробочку.

— Що це?

— Олеся цікавить твоя думка. Він завтра їде на Донбас, та цього разу не надовго. Провідає своїх у батальйоні, повезе джип броньований волонтерський. Як повернеться, хоче зустрітися. Обговорити дещо. Поки сидів в ув’язненні, цікавинка одна причепилася. Тепер перевірив, і переконався — справді варта уваги.

— Колами ходите, Назаре Захаровичу.

— Та заглянь уже в те, що маєш!

Зупинилися. Цікавий бульдог підняв морду, висолопив язика.

Юрко покрутив коробочку.

Не нова, бачив такі в книжках про старий Київ. У таких кондитери продавали монпансьє.

Відкрив.

Замість льодяників — темна маса. Не чорна — сірувата.

Торкнув пальцем.

— Схоже на попіл...

— Відповідь зараховано.

— А до чого тут попіл?

— Чортівня якась коїться. Але це вже — окрема історія, — загадково відповів Шпиг.

І за звичкою смикнув себе за вус.

2015-2016 рр.

Київ

Content

Андрій Кокотюха "Гімназист і Чорна Рука"

Розділ перший Тут київський гімназист іде назустріч небажаній пригоді

Розділ другий Тут гімназист знайде щось страшне

Розділ третій Тут Юрко знайомиться з детективом Шпигом

Розділ четвертий Тут гімназист розповідає про капості й погрози Чорної Руки

Розділ п’ятий Тут гімназист усе чує, нічого не бачить, і розуміє — всі один одному брешуть

Розділ шостий Тут родина гімназиста дізнається, як звати її нового несподіваного члена

Розділ сьомий Тут дізнаємося, чий бульдог, але від того нікому не стане легше

Розділ восьмий Тут гімназист чує, як бреше його тато

Розділ дев’ятий Тут гімназист нудиться новим життям, тому радіє навіть дрібній пригоді

Розділ десятий Тут китайський бовдур зірве міжнародну зустріч

Розділ одинадцятий Тут на гімназистів чекає нелегке випробування

Розділ дванадцятий Тут допомога приходить звідти, звідки її не чекали

Розділ тринадцятий Тут Шпиг згодує подвиг столітньої давнини і пояснює, чому треба терміново шукати Чорну Руку

Розділ чотирнадцятий Тут гімназист ділиться підозрами з бульдогом

Розділ п’ятнадцятий Тут зовсім невчасно з'являється б'ютифул бой

Розділ шістнадцятий Тут гімназист ставить пастку і сідає в засідку

Розділ сімнадцятий Тут Чорна Рука знову погрожує

Розділ вісімнадцятий Тут гімназист виправляє помилку

Розділ дев’ятнадцятий Тут звучать викриття й звинувачення

Розділ двадцятий Тут Шпиг дає гімназистові по шиї

Розділ двадцять перший Тут ображений гімназист знову підслуховує, а потім шукає летюче авто

Розділ двадцять другий Тут звучать постріли, а в хід ідуть руки, зуби та мудрі голови

Розділ двадцять третій Тут гімназист зустрічає трьох щасливих людей