Андрій Кокотюха

Вигнанець і навчена відьма

Розділ I

Гра на чорну перлину

Літо 1911 року, Полтава,

готель «Континенталь» на Стрітенській вулиці[1]

и так не домовлялися. Я прибув сам, месьє Жир. — За вашими руками хтось має пильнувати, пане Лівшиць. Недарма вас охрестили Піаністом. Ваші знамениті пальці частенько грають на картах фальшиві мелодії.

— Месьє Попович, я вас благаю. Це з вашим прізвиськом усе просто. Жир мовою картярів означає хрест. Ваша улюблена масть. Важко пояснити, чому вам так пре карта, коли саме вона випадає козирем. Може, тому, що, коли здаєте ви, у вас на руках хреста лишається найбільше. Мене ж називають Піаністом із поваги до професії. Так іменують віртуозів, месьє Жир.

Крім двох картярів, у готельному люксі, облаштованому в стилі провінційного ампіру, товклося ще двоє. Якби не тонка лінія вусів під носом у одного, їх складно було б розрізнити. Не близнюки, просто вигляд однаковий: легкі піджачні пари, світло-сірі в коричневу смужку, лаковані черевики з круглими носами, брутальні картаті жилетки, білі сорочки з розстебнутими верхніми ґудзиками. Голови обох прикрашали круглі капелюхи-котелки з вузенькими крисами.

Обоє — небалакучі й кремезні, м’язи бугрилися під рукавами.

Обоє не ховали, навпаки — показували руків’я револьверів за пасками.

— Дико вибачаюся, месьє Жир, але ж я прийшов до вас без зброї.

Задля наочності той, кого назвали Піаністом, розстебнув піджак, широко розвів поли. Потім підняв до пахов, трохи уподібнившись до птаха з розпростаними крилами, крутнувся довкола власної осі, помаяв одягом.

— Що ви бачите? Ви нічого не бачите, месьє Жир, під цим піджаком. Крім чесної людини.

— Чесної? — Той, кого називали Жиром, реготнув.

— У тих рамках, котрі дозволяє моя професія. Наша з вами професія, дико вибачаюся. Яку ви зараз ганьбите недовірою. Адже я маю таке саме право не довіряти вам.

— Тим не менше рукавичку кинули мені ви. І якщо в нас дуель, вона має відбутися при секундантах.

— Дозволю собі повторити очевидне: я приїхав із сонячної Одеси сам-один.

Піаніст розтягував слова на південний лад і трішки гаркавив. На вигляд мав за тридцять, та віку напевне додавали бакенбарди, борідка клинцем, вуса, що обрамляли рот до підборіддя, і круглі окуляри в тонкій оправі. Круглий капелюх-канотьє закривав лисий, точніше — до білого вишкрябаний бритвою череп. І особлива прикмета: невеличкий, та все ж помітний наріст на хребті — Мендель Лівшиць був горбатим від народження.

Його візаві, Ніл Попович на прізвисько Жир, у свої тридцять п’ять нажив славу одного з найкращих картярів Харківської губернії. Замолоду, лиш опановуючи ази популярної кримінальної професії, він устиг посидіти в холодній й кілька разів поставав перед судом. Проте час показав: усякий труд шанується, якщо людина в ньому майстер. Уже кілька років Поповича не цуралися в аристократичних салонах, де бували, крім інших, високі поліцейські чини. Вони віталися з Жиром за руку, ввічливо цікавились, як справи, чи все слава Богу, і були не від того, аби згодом у невеличких компаніях приватно зіграти партійку-другу в покер чи «дев’ятку»[2], як ось картярі планували зараз.

Дуже важливою персоною картковий шулер зробився не випадково. Виграш у карти вважався успіхом, усмішкою Фортуни, вдалим збігом обставин — будь-чим, окрім хабаря. Це все одно, що зробити ставку на бігах і твій кінь виявиться фаворитом, прийде до фінішу першим. Ніл Попович був своєрідним фільтром, через руки якого пропускали грубі гроші, котрі одна особа передавала іншій в обмін на послугу. Так підкуповували поліцейських чинів — Жир за домовленістю міг програти чималу суму не тільки поліцмейстеру, а й прокурору чи судді, державному чиновнику високого рангу, полковнику чи генералу. Словом, будь-кому, кого власник крупної справи підкупав і хто на такий підкуп погоджувався. Виграш у карти робив отримання хабаря безпечним, фактично легальним. А Ніл Попович діставав за посередництво не завжди відсоток, але завжди — захист і високе покровительство.

Для нього такий розклад був прийнятним, навіть дуже бажаним.

— Вам нема чого боятися, месьє Жир, — тим часом правив своє Піаніст. — Це я у вас у гостях. А ви — на своїй території. Двох шлимазлів[3] зі шпалерами[4] тут забагато. Ви ображаєте мого капелюха недовірою. — Пальці торкнулися крисів канотьє.

— Пане Піаністе, насмілюся нагадати: ми з вами на нейтральній території. До речі, це ваше наполегливе прохання. Ваше місто — Одеса, моє — Харків. Київ для нас обох занадто великий та гамірний. Полтава — тиха, провінційна, затишна. Тут нічого не відбувається й найближчим часом не відбудеться. Тому в Полтаві безпечно обом.

— А я хіба проти? — вигукнув Піаніст. — Ви досі не пояснили, для чого тут охоронці вашого тіла! — Тепер його палець націлився на вусаня.

— Вони простежать, аби гра йшла за правилами.

— Ці двоє — ваші люди! — Одесит заводився дедалі дужче. — Вони пастимуть очима не нас, а мене й тільки мене! Вони представляють ваші інтереси! Хто в цій кімнаті представлятиме мої?

— Навіть у тихому місці варто дбати про безпеку, колего.

— Коли так — нехай ваші молодці вийдуть! І стоятимуть по той бік дверей, поки ми не закінчимо з’ясовувати стосунки й мірятися перцями.

— Ви далі поводитеся так, ніби наша зустріч — моя ідея.

— Ідея моя! Але порядність у стосунках — справа також і ваша! То справа вашої честі, месьє Жир! Честі ділових людей міста Харкова! Чи ви думаєте, матиму корону героя, як розповім: Ніл Попович грав зі мною під прикриттям двох бовванів із наганами і все одно я виграв?

— Ви ще не почали грати, а вже виграли, — дорікнув Жир.

— А в мене кольт, а не наган, — навіщось бовкнув вусань.

Той, кого назвали Піаністом, відмахнувся, навіть не глянувши в його бік.

— Я наполягаю, аби нас залишили сам на сам! Дві пари чужих очей мене нервують!

— А хто засвідчить мою перемогу? — Жир підморгнув і посміхнувся кутиком рота.

— Ще не почали, а вже виграли, — передражнив його Піаніст, зробивши суворе лице. — Маю надію на вашу порядність і вміння визнавати поразку. Те, що відбудеться тут, за зачиненими дверима, стосується нас двох.

— Згоден, — кивнув Жир. — Ви так само визнаєте поразку, інакше втратите репутацію. Сподіваюсь, вона вам дорога. Але, пане Лівшиць, мені донедавна здавалося: між нами нема жодних рахунків. Ми ж познайомилися очно лише тепер. І то — завдяки вашим старанням.

— Ми зрозуміли одне одного. — У голосі одеського гостя забриніли поблажливі нотки. — Каюсь, моя провина. — Пальці знову торкнулися крисів капелюха. — Не до кінця прояснив вам свою мету. — Піаніст далі не зважав на озброєних охоронців партнера, мовби від його зневаги вони розчинилися в повітрі. — Мірятися перцями — то така мовна фігура. Те саме, коли заходить про з’ясування стосунків. У вас є річ, яка цікавить мене. І вона не продається. Точніше, вам, месьє Жир, напевне можна запропонувати ціну й почати торгуватися. Проте людям нашої професії це не комільфо, погодьтеся. Річ, про яку йдеться, прийшла до вас за картярським столом. Буде дуже правильно, якщо піде від вас у такий самий спосіб. Заразом матимете нагоду, як кажуть французи, схрестити зі мною шпагу.

— Приймаю виклик і вважаю за честь, — на підтвердження Попович стукнув підборами, легенько вклонився. — Проте, пане Лівшиць, ви далі біжите попереду паровоза. Ніхто в цій кімнаті не дасть гарантію, що річ, яка вас цікавить, перейде сьогодні до вас.

Піаніст кахикнув у кулак.

Лівою рукою картинно відхилив полу піджака.

Права пірнула у внутрішню кишеню.

Вусань лапнув руків’я нагана.

— Фі... — Одесит наморщив носа. — Нерви треба берегти. У нас в Одесі є чудові курорти. Уже застосовується нова європейська метода: лікувати електрикою.

Вусань щось пробурчав собі під носа, але забрав правицю від револьвера. Застебнув ґудзики на піджаку, демонстративно заклав руки за спину. Знову втративши до сторонніх інтерес, горбань розгорнув невеличкий вузлик, який вивудив із кишені. Взяв те, що там було, двома пальцями. Виставив руку перед собою, аби суперник краще бачив.

— Це — діамант зі скарбнички княгині Корсаковоі, царство їй небесне. Його власниця належить до однієї з гілок родового дерева тих самих Корсаків, що починали служити ще за Івана Грозного. Самі ж знаєте, є гілки, що всихають. Княгині не пощастило. Її нащадок, єдиний спадкоємець, вважається паршивою вівцею. Чи паршивим бараном, якщо так краще прозвучить. Дуже нечемний молодий чоловік, не поважає пам’ять предків. Гуляка, бабій, п’яниця, живе одним днем. Спускає материн спадок так завзято, ніби хоче довести всьому світу: у труні йому нічого не потрібно. Діамантовий гарнітур прабабця цього ідійота отримала від одного з претендентів на руку й серце. Така родинна легенда. Молодий дурник поводиться неетично. Виколупує діаманти з оправи й ставить на кін у різних непристойних місцях. Замість мене коштовність Корсакових міг виграти хтось недостойний. А я поставився до такої цінності шанобливо. Тож маю що виставити проти вашого скарбу. Бо знаю: ви, месьє Жир, шануєте речі з історією.

— Історія піднімає ціну, — сказав Попович. — Робить іще ціннішими. Дозвольте?

Він простягнув руку долонею догори.

Трохи повагавшись, Лівшиць поклав на неї діамант.

Харків’янин ступив ближче до вікна, покрутив камінчик на світлі.

— Грає, — гмикнув. — Ви можете довести, що це коштовність роду Корсакових?

— Жодного доказу походження чорної перлини, яка мене цікавить, я від вас не вимагаю, — відрізав Піаніст.

— Справедливо, — визнав Жир, повертаючи коштовність. — Я згоден, пане Лівшиць.

— Умови прийнятні?

— Повторимо. При свідках.

— Але вони вийдуть.

— Переконали.

— Отже... — Одесит поклав діамант на стіл. — Граємо в «дев’ятку». Двадцять одну партію, аби зробити нічию неможливою. Той, хто під фінал лишився в програші, матиме три шанси відігратися. Якщо, звісно, різниця в набраних очках дозволятиме це й робитиме реванш цілком реальним. У разі якщо реванш відбувся, сторона, яка відігралася, дає такий самий шанс супернику. Третьої спроби не буде. Виграш не оскаржується.

— Кожен тур — нова колода, — додав Жир.

— Маєте при собі запас? Три десятки колод? — Піаніст смикнув бровою. — Я дивуюся на вас.

— Міняємо колоду після кожних десяти партій, — погодився Жир.

— Я наче знав. Привіз із собою дві запечатані.

— У мене так само дві. Покладемо?

Саквояж одесита стояв на стільці.

З його надр на стіл лягли дві акуратно запаковані карткові колоди.

Попович кивнув вусаневі.

Той видобув дві такі самі колоди зі своїх кишень.

І тут постукали у двері.

З усіх присутніх спокій зберіг лише Піаніст.

Вусанева рука вкотре за останній час сіпнулася до револьвера. Його товариш, навпаки, застебнув піджак на всі ґудзики й напустив на себе вигляду, з якого сторонній мусив зрозуміти: він — особа випадкова, помилився кімнатою, нікого й нічого не знає. Жир по-котячому примружив очі, кинув на свій почет важкий, убивчий погляд. Натомість одесит спритно підхопив серветку зі столу, накрив нею карти й діамант, запитав:

— Хто там? — але говорив не до дверей, до суперника.

— Хіба ви на когось чекаєте? — буркнув Жир, потроху опановуючи себе.

Стук повторився. Ззовні не наполягали — так шкрябає двері домашній улюбленець, коли проситься зайти, бо скучив за господарем.

— Я в Полтаві вперше. Мене тут ніхто не знає. Хоча тішу себе надією, що місцева поліція начувана.

— Мені розповідали про ваше марнославство, — зітхнув Жир. — Хоча ви, одесити, усі такі.

— Ой, та що ви знаєте за одеситів і за Одесу!

Тим часом постукали втретє.

Жир кивнув вусаневі.

Той, наслідуючи товариша, застебнув піджак, ступив до дверей, хрипнув:

— Кого треба?

— Від пана директора, — почулося ззовні.

Отримавши мовчазний дозвіл, вусань повернув ключ, відчиняючи.

Спершу всі побачили величезну круглу тацю. У центрі — відерце з шампанським. Поруч — порцеляновий човник, по вінця наповнений червоним кав’яром. До натюрморту додавалися порізаний шматочками ананас, кілька грон винограду, апельсини і яблука. Тацю стискали руки в білих рукавичках. Молодик у фраку й накрохмаленій манішці урочисто ступив через поріг.

— Ми не замовляли, — з невеличким запізненням сказав Жир.

— Пан директор має за честь приймати в нашому готелі такого шанованого гостя, як ви, Ніле Панасовичу. — Офіціант патетично вклонився.

Тепер присутні могли роздивитися молодика краще. Стрижене, блискуче від лаку волосся він зализав пробором набік, і від того воно здавалося масним, не надто приємним. Закручені вгору вусики він так само напомадив, явно прагнучи скидатися на гусара. Очі палали й дивилися на Жира захоплено.

— Маєте успіх, месьє... е-е-е... Попович, — посміхнувся Лівшиць.

— Я нічого не просив мені приносити, — правив своє Жир. — Узагалі не велів турбувати.

— Не гнівайтеся, мосьпане. — Офіціант знову запопадливо вклонився. — Наш пан директор прислав це від себе, засвідчуючи глибоку повагу.

— Бог із тобою, — зітхнув той. — Постав на стіл, чоловіче, перекажи хазяїну подяку.

Одеський гість двома пальцями вивудив із жилетної кишені монету, підкинув на долоні, спіймав. Потім кинув офіціантові. Той підхопив обома руками, втретє вклонився, пройшов до столу, обережно прилаштував тацю. Та йти не поспішав. Ніби так треба, витягнув пляшку з льоду й заходився відкорковувати. Попович, гмикнувши, приготував металевий рубль, щедрі чайові, покрутив між пальцями, зауважив:

— Лиши. Без тебе впораємося.

— Ні-ні, дозвольте-дозвольте...

— А дозвольте мені!

Той, кого називали Піаністом, вийшов наперед. Спритно обхопив зап’ясток офіціанта, вивертаючи й змушуючи розтиснути пальці. Не забрав — вийняв пляшку з руки, поставив поряд, посильного не відпустив.

— Даруйте... — Молодик сіпнувся.

— Пан Попович нічого не замовляв. — Одесит карбував кожне слово. — Наскільки я знаю, він записався у вашому готелі не під своїм справжнім іменем. Тим, яке в паспорті. Хіба ні? — Він зиркнув на Жира.

— Чо-орт! — протягнув той. — Справді! От же лайно собаче!

— Фі! — Піаніст знову гидливо наморщив носа. — Це очевидні речі, азбука. Ви, месьє Попович, маєте міцні позиції у своїй губернії. Але ж тут не ваша вотчина. Хай нікого не боїтеся, у вас є впливові захисники. Та робить своє не страх бути поміченим. Звичка не афішуватися. Хіба ні?

— Саме так. — Жир скреготнув зубами, стиснув рубль у кулаці. — Хто тебе прислав, блощице? — Він став з протилежного боку.

Поки Піаніст говорив, з лиця офіціанта зник лакейський вираз. Він уже не здавався слугою. Погляд став холодним, жорстким, чіпким. В очах читалося розуміння небезпеки й готовність до опору та боротьби. На присутніх дивився бувалий у бувальцях чоловік, тертий книш, стріляний горобець.

— Спершу дізнаємося, хто він. А хто прислав, стане зрозуміло потім.

Лівою рукою одесит торкнувся лиця свого бранця.

Ніхто, навіть сам офіціант, не встиг оговтатися — різким рухом пальці відірвали з-під носа накручені вусики.

Мертвим метеликом впали на килим.

Ще мить — і рука вже сіпала волосся.

— Ай! — не стримався посильний.

— Тут справжнє, — гмикнув Піаніст, розтираючи бутафорські вуса носаком. — Даю вам усім, месьє Жир, погану оцінку за пильність. Ви подбали про місце зустрічі й озброєних бовванів. Але далі ваше піклування про власну безпеку не пішло. Зате я готувався краще. І думав, що помилився. Хто оце, по-вашому?

Різкий рух.

Зойк.

Молодик, якому вивернули руку до хрускоту в суглобі, повільно опустився на коліна.

— На задньому дворі готелю стоїть автомобіль марки «даймлер». Його видно з вікна мого нумера. Це з вашого «люкса» вид набагато кращий. Річ, яку привіз із собою я, ніхто не розшукує. Я вже пояснив, звідки вона в мене. А те, що привезли з собою ви, месьє Жир, дехто шукає.

— Перлина прийшла до мене так само, як діамант — до вас! — Харківський картяр кричав, уже не зважаючи на стороннього й на те, що той дізнався забагато. — Її власник розстався з нею з доброї волі!

— Але чутки ходять, — відрубав Піаніст. — Годі, про це потім. Зараз прошу познайомитися з власником «даймлера». Панове, перед вами — Платон Якович Чечель. Колишній агент кримінальної поліції. Уже два роки, як на вільних хлібах. Виконує приватні доручення тих, хто може добре заплатити за послугу. Ви ж кілька разів навідувались у справах до сонячної Одеси чи як, Платоне Яковичу?

— Я не буду з вами балакати, — процідив викритий посильний.

— Ой, як шкода! — Піаніст картинно закотив очі. — Месьє Попович, ця особа прийшла сюди по ваших слідах. По вашу душу. Ви навіть думки такої не припустили. І ви, — палець націлився на полоненого, — так знахабніли, що вирішили зіграти таку просту виставу. Я в готелі відучора. Невже думаєте, що не знайшов нагоди роздивитися в обличчя всю прислугу? Та вчора автомобіля на задньому дворі не було! Втрачаєте хватку. Голівка від успіху паморочиться, ні, месьє Чечель?

У відповідь — тиша.

— Йому не жити! — просичав Жир.

— Фі! Мокра справа — не наш профіль. І точно не їхній. — Одесит, не послаблюючи хватку, кивнув на парочку охоронців. — Щоб відправити людину на той світ, треба викликати спеціальну особу. І платити їй грубі гроші. Нащо нам у нашому статусі таких гемороїв чи інших непристойних хвороб? Нам прийшов фарт.

— Фарт?

— Фарт, — кивнув Піаніст. — Месьє Чечель не працює на поліцію. Він не мав наміру нашкодити вам чи мені. У нього напевне інша мета. Змусити повернути те, що ви прихопили. Його й того, хто його найняв, не обходить, що ви не крали чорну перлину, а виграли в карти.

— Мені повернули нею великий борг, — вставив Попович.

— Та яка різниця! Ми з вами просто залишимо месьє Чечеля та його компаньйонів ні з чим. Коли ще випаде нагода зганьбити непогрішимого Платона Яковича! І ми обоє постараємося, аби чутки про це побігли наввипередки. Він сьогодні втреться, месьє Жир. Хіба ваші боввани потім трошки намнуть йому боки.

— Чому потім?

— Бо зараз нам треба вирішити, як діяти далі. Я не хочу переносити турнір, то справа честі.

— Господи, пане Лівшиць, про що б ви ще зараз думали!

Піаніст нарешті відпустив руку бранця.

Той одразу почав розтирати вивихнуте плече, і скидалося, що більше нічим не переймався.

— Нехай ваші люди заведуть месьє в мої апартаменти. — Піаніст простягнув вусаневі ключ. — Зв’яжуть, заткнуть рота й сидять там, поки до нього не дійде черга.

— Робіть, як велено, — буркнув Жир.

Охоронці спритно підхопили бранця під пахви, підняли. Він не опирався, дозволив вивести себе, йшов покірно, усім своїм виглядом показуючи: поразку визнає, тримається гідно, не дасть слабини. Коли за ними зачинилися двері, Піаніст двічі повернув ключ у замку.

— Нарешті ми самі.

— А ви ж того й хотіли.

— Бачте, як карта лягає, месьє Жир. Ми б із вами ще довгенько гарикалися.

— Чесно кажучи, ви мене здивували. Я чув про Платона Чечеля, та не думав, що отак раптом доведеться перетнутися з ним. Ще й вмочити в лайно. Але мені цікаво, про які там чутки ви повели.

— Ви знаєте, чиї перли вам дісталися?

— Мені начхати.

— Дарма. Я ж, наприклад, знаю про діаманти Корсакових. Ваша чорна перлина має цікаву історію. Я б сказав, нетипову.

— Не морочте голову!

— Але ви послухайте. — Піаніст ступив ближче. — Один харківський фабрикант, ви напевне про нього чули, Кирило Добронравов, закрутив роман із молодою актрискою з оперети. Він же відомий меценат, утримує трупу власним коштом. Ось і користується благами як хазяїн. Втратив голову й обережність. Дружина дізналася про те від добрих людей.

Ніл Попович на прізвисько Жир відчув метаморфозу.

Його візаві вже не тягнув слова. З голосу зникли характерні для мешканців українського Півдня інтонації. Ще півгодини тому співрозмовник іскрив іронією й не зовсім доречним до ситуації гумором, балакав із ним трохи зверхньо. Точніше, не говорив сам, а милостиво дозволяв говорити з собою. Тепер усе помінялося, зараз перед харківським картярем стояв чоловік, чиї манери нагадували чи то судового слідчого, котрий викладає обставини кримінальної справи затриманому, чи то прокурора, який із тим самим звертається до присяжних.

— Пані Добронравова походить із порядної родини, — вів далі Піаніст. — Її природа вимагала вдавати, ніби нічого не відбувається. І поводитися на людях світською дамою. Але як жінка вона була принижена. Так, ніби чоловік привселюдно надавав ляпасів. Тому вирішила помститися. Іншого способу, окрім завести собі молодого коханця, не придумала. Утім, способів помсти в подібних випадках небагато. Або коханець, або — вбити зрадника, він же кривдник.

— Не розумію, для чого ви це розказуєте, — вичавив Жир, міцніше стискаючи монету в кулаці.

— Аби ви зрозуміли, як і чому тут виринув Платон Чечель.

— Це з ним закрутила пані Добронравова?

— Ні. — Співрозмовник посміхнувся кутиком рота. — Усе водночас просто й складно. Пан Добронравов не припускав, що його дружина здатна на таке. Він узагалі невисоко цінував її, адже, правду кажучи, шлюб був з розрахунку. Аж раптом актриска показала кігтики. Зажадала від коханця грошей, впливу на директора театру, головних ролей і всяких інших карамельок. Далі — більше. Фабрикант дізнався, що коханка наставляє йому роги з жандармським офіцером. І тут не витримали нерви дружини, вона нарешті стала вимагати пояснень та влаштувала непристойний скандал на публіці. Зрозумівши, що заплутався й кругом не правий, наш фабрикант покаявся й не знайшов іншого способу примирення, окрім коштовного подарунку. Так пані Добронравова отримала брошку із великою чорною перлиною. Кажуть, знайдену десь у Карибському морі. Перлина зараз у вас.

— То й що?

— Уже фінал історії. Пані Добронравова вибачень не прийняла. Надто сильним виявилося приниження, ще й накручувала себе досить довго. Подарунок сприйняла як спробу відкупитися. Хоч потім стало ясно: чоловік щиро каявся, бо пережив таке саме й прозрів. Але, повторюся, то було потім. Тоді ж вона повелася нерозважливо — зустрілася з коханцем. Аби її принизили знову: хлопчисько виявився типовим альфонсом. Пані Добронравова через житейську наївність не навчилася розрізняти чоловіків такого типу. Давала йому гроші просто так, бо вважала це помстою за подружню зраду. Адже гроші, нагадую, чоловікові. Та на побаченні щось сталося. Після, гм, палких обіймів жінка дала зрозуміти коханцеві — ця зустріч остання. Мовляв, глянула на себе збоку. Зрозуміла — нічим не краща від чоловіка. Тим більше він хоче миритися, визнає провину, пропонує подорож Європою і почати спочатку. Альфонс зрозумів: більше дурних грошей не дістане. І вкрав перлину. Останній акорд, так би мовити.

— Звідки ви все це знаєте?

— Трішки терпіння. Пані Добронравова виявила пропажу. Тепер сором охопив її. Вона розповіла все чоловікові й довго плакала. Чорна перлина мала стати символом їхнього примирення й початку нового життя. Але через необережність жінки нею заволодів нікчемний пройдисвіт. Той самий, який віддав перлину вам, месьє Жир, аби покрити величенький картярський борг. Він — гравець, який втратив голову через карти. А ви його безбожно роздягли. Бо вже дізналися, звідки той тип брав гроші. — Піаніст зітхнув. — Кирило Добронравов приватно запросив коханця дружини до себе й зажадав перлину назад, обіцяючи по тому забути про його існування. Коли дізнався, що вона у такої шанованої в певних колах особи, як Ніл Попович, вирішив не залучати поліцію. Одне діло, коли героєм скандалу став він із власної ж вини. Зовсім інша справа — пояснювати стороннім особам, тим більше поліцейським чинам, що його дружину обібрав паршивий альфонс. Найкраще приватні справи залагоджує Платон Чечель. Має відповідну репутацію. Ось чому ми зустрілися тут, у Полтаві.

Далі Жир не повірив очам.

Співрозмовник не зняв, а, здається, одним порухом руки стер зі свого лиця борідку й бакенбарди. Від цього одразу зробився молодшим, виглядаючи тепер менш ніж на тридцять років. Не стримався, підморгнув.

Розпростав плечі, повів ними, обсмикнув піджак — і горб зник.

Коли чоловік зняв канотьє й кинув на стіл, Ніл Попович на прізвисько Жир кліпнув очима. Подумав — ось зараз волосся на лисині проросте. Але перетворений просто погладив голий череп, легенько ляснув по ньому, потім почухав.

— Те, чим я займаюся, свого роду мистецтво. А мистецтво вимагає жертв. Хоча не така вже й жертва поголити голову влітку, коли спека. Познайомимося ще раз. Чечель Платон Якович, ваш слуга покірний.

Він не простягнув руку.

Свої Жир заклав за спину.

Правицю не розтискав.

— А той халдей із наклеєними вусами...

— Це називається відволікальний маневр. Кажу ж вам, справа приватна й делікатна. Хотів вирішити її без свідків, — сказав Чечель. — Поверніть чорну перлину й лишайтеся з миром. Ви вже почули, від неї залежить подружнє щастя двох шанованих людей.

— І ви не даєте часу подумати?

— Та що тут думати, Ніле Григоровичу, — розвів Платон руками. — Ви програли, ще не почавши грати. Ви шулер, якого щойно обмішурили. Усі, кому треба, знатимуть: ви грали в «залізку» з Менделем Піаністом, той виявився вправнішим. Усяке буває.

— А справжній Піаніст...

— Гостює другий день під наглядом дуже милих людей. Щойно ми вирішимо з вами, я дам сигнал і його відпустять. Мендель Лівшиць не дурень. Він сам не хоче, аби хтось, окрім вас, дізнався, як його переграли, обдурили, заманили в нехитру пастку. Чесно кажучи, не така вже вона й простенька, мені довелося попрацювати головою, дещо скомбінувати. Словом, пане Поповичу, нічия репутація не постраждає. Давайте перлину.

Тепер Чечель простягнув руку долонею вгору.

— Я в збитках буду, — буркнув Жир. — Ви ж знаєте, перлиною покрили борг.

— А ви знаєте, звідки той борг з’явився. Ви ж шулер. Заганяти азартних людей у борги й потім користати з того — ваша професія.

— Хіба поміняю на діамант.

— Інший на моєму місці пішов би на це. Я не хочу, бо ви й без того дістали нині щиглів.

— Ви про що зараз?

— Ніякий це не діамант.

— Та-ак, — протягнув Ніл Попович.

Ані вираз його обличчя, ані тон Чечелю не сподобався.

— То як, завершимо справу? — поквапив він.

— Ні, — відрубав Жир.

— Тобто — ні?

— Хіба таке коротеньке слово має якесь інше значення? Пане Чечель, ви напевне багато дізналися про мою особу. Тому чули — я не люблю програвати. Особливо отак. Ви ж не змусите мене повернути чорну перлину силою. Поліцію теж не гукнете, бо дієте приватно, в інтересах відомої особи, яка не бажає розголосу. Я піду звідси, ми розійдемося, нічого ви мені не заподієте.

— Думав, ви розумніший.

— Тобто?

— Набридло. Я ж домовитися хотів. Бачу, неможливо бути чесним із шулером.

Платон різко махнув правицею.

У долоню влетів револьвер — апаш[5].

— Жартам кінець. Перлину — на стіл.

— Невже стрілятимете?

— У плече або ногу — дуже просто.

— Так не робиться, Платоне Яковичу.

— Робиться ще й не так. Ну!

Попович раптом закотив очі, відкрив рота, мов виловлена риба, почав хапати повітря. Схопився за серце, поточився. Вільна рука намацала спинку стільця, що не дало впасти — дозволило втриматися на ногах.

— Я й не такі вистави бачив, — проте Чечель говорив невпевнено.

— Води... води дайте...

— Кажу ж — досить любительського театру!

Але все ж Ніл Попович домігся, чого хотів.

Платон на мить відвів від нього погляд, шукаючи карафу з водою.

Побачив хіба пляшку шампанського.

Та Жирові миті виявилося досить.

Крок праворуч.

Кидок — залізний рубль полетів у голову.

Платон пірнув під нього.

А Жир у розвороті вже підхопив стілець за спинку.

Короткий замах — і Чечелю довелося ухилятися.

Зробив це незграбно, раптом утратив рівновагу. Змахнув руками, аби не впасти на рівному місці. І доволі швидко отямився, знову навів револьвер на Жира.

Його вже не було там, де стояв.

Не кинувся на Платона — кількома стрибками досяг вікна. Заскочив на підвіконня, рвонувши штори убік. Не розчахнув, навалився вагою тіла, затуливши ліктем лице.

Під брязкіт розтрощеного скла вивалився назовні з другого поверху. Коли Чечель добіг і визирнув, Попович уже кульгав через вулицю, просто до візника, найближчого з тих, хто примостився неподалік готелю, на вигідному місці. «Ванька»[6], подібно до випадкових перехожих, дивився на маневри втікача, роззявивши рота. Оговтатися не встиг: Жир скочив у бричку. Недовго думаючи, схопив візника за плечі, сильним поштовхом скинув з передка. Зайняв його місце, схопив віжки, смикнув, поганяючи.

Кінь рвонув.

Тієї миті Чечель уже стрибав.

Розділ 2

Свічка

Полтава, зі Стрітенської — Миколаївським бульваром[7]

риземлився на ноги, та не встояв.

У падінні згрупувався, тож удар припав на праве плече, яке його й пом’якшило. Перекотився, скочив на ноги. Тільки тепер звернув увагу — далі стискав револьвер. Роздратований, сіпнув за гумку, що тримала конструкцію, відчепив, кинув зброю в кишеню піджака.

Усе поверталося не так, як гадалося.

Розроблений план летів під три чорти. Платон не взяв до уваги, що Жир здатний до подібних вибриків. А мусив припустити — картяр не здасться без бою. Стріляти не було сенсу, але й стояти, проводжаючи втікача поглядом, Чечель не збирався. Його вже охопив азарт, кров ударила в голову. Навіть якби здоровий глузд підказував не влаштовувати перегони Полтавою серед білого дня, Чечель ішов проти здорового глузду.

З ним таке часто траплялося.

Особливо — два останні роки, коли доля зробила вигнанцем.

Бігти у двір, де лишив автомобіль, — час гаяти. Сам же навмисне вирішив не лишати помітне авто біля входу в готель. Тим часом Попович гнав до ярів, ось-ось міг зникнути за рогом. Чечелю не хотілося повторювати його дії, та, схоже, іншого виходу, ніж і собі захопити бричку, не лишалося.

Платон посунув через вулицю навскоси, до найближчого візника.

«Ваньки» тим часом здійняли неабиякий гармидер, перекрикуючи одне одного. Обурені голоси злилися в какофонію нерозбірливих звуків, разом із репетуванням кількох перехожих. Але перший городовий прибіг саме на розпачливе жіноче: «Укра-а-а-ли!» Притримуючи лівою «оселедця»[8] на боку, правою він уже засовував до рота сюрчок. Перший свист дав ефект, який зазвичай дає зранку чи вночі собачий гавкіт на селі, — з різних боків залунали ще кілька.

Обікрадений візник, махаючи руками, мов лопатями млина, побіг до стража порядку.

Показав, куди помчав злодій, який нарешті зник із очей.

На Чечеля поки ніхто не зважав.

Городовий припинив сюрчати, заволав на всю силу легень:

— Стій! — Кому кричав — не ясно. — Стій, сучий сину! Стрілятиму!

Аби не кидатися словами й підтвердити серйозність намірів, він переклав сюрчок у ліву руку, правою висмикнув із кобури револьвер. Підняв над головою, гаркнув:

— Стояти!

І стрельнув, раз, потім — другий.

Сільська баба у квітчастій хустці відкинула вбік порожній плетений кошик, зойкнула, присіла, закривши голову руками. Заверещала молодиця у строкатій хустці, хапаючи в оберемок двох переляканих її криком дітей. Вони теж дружно загорлали, їхній вереск змішався з загальною какофонією — вищання, зойки, прокльони невідомо до кого, кучеряві й короткі лайливі тиради. Постріли не заспокоїли, навпаки, схарапудили перехожих ще більше. Паніка не вляглася, і, схоже, городовий розгубився теж. Та все одно не придумав нічого ліпшого, як пальнути втретє.

На стрілянину вже квапилися його товариші, про всяк випадок теж витягаючи зброю.

І аж тепер долучився вершник — стражник на сірому коні, вбраний, відповідно до статуту, в білі штани, такого ж кольору кітель, затягнутий у портупею. На ходу кінний городовий збив кашкета нагайкою на потилицю, сам собі здаючись як не мушкетером, то гусаром.

Натовп, що збився довкола візників, розтікся, пропускаючи коня.

Вершник зліз, недбало кинувши комусь із роззяв повід. Поправив портупею на грудях, з виглядом старшого наблизився до потерпілого візника.

Чечель ще не знав, чим усе скінчиться.

Зараз трапився той самий випадок, коли спершу чинив, як змушувало щось ізсередини, а вже потім думав про наслідки.

Він проштовхався крізь натовп, коли кіннотник уже суворо заговорив до «ваньки». Легко, не відчувши опору, взяв повід із руки місцевого роззяви. Вивів коня трохи далі. Вправним вершником себе ніколи не вважав, автомобіль слухався краще. Та досвід їзди верхи мав, сільські діти влітку вчили триматися в сідлі й без сідла. Досвід невеликий, але за два останні роки довелося мати більше практик вершника. Для «даймлера» далеко не всюди були придатні дороги, кінь у деяких місцях залишався єдиним прийнятним засобом пересування.

Осідлав.

Стукнув ногами у боки.

Платон боявся норову. Але кінь виявився на диво слухняним. Не викаблучувався, зарисив туди, куди спрямував вершник. Потім перейшов на легкий галоп. Чечель не озирався, почувши за спиною новий сплеск криків, наказів та погроз. Уявив, який вигляд має зараз: лисий, у цивільній піджачній парі, — не стримав посмішки.

Пригнувся до гриви, вдихнувши кінський піт.

Наче знав — навздогін стрельнули, куля пролетіла поруч.

— Коняку застрелиш, — процідив Платон, наддав.

Він вилетів на бульвар, уздрів Поповича одразу — той мчав уздовж ярів, розганяючи по дорозі брички, вози, лякаючи перехожих, правлячи тільки вперед. Сипонули врізнобіч, дременули зляканими горобцями дітлахи, що бавилися посеред вулиці. Чечель збавив хід, аби не зачепити кого мимоволі, а як побачив — шлях вільний, знову наддав, припустив ще швидше. Видовище було дивним, ніхто нічого не розумів, тож люди обабіч дороги про всяк випадок і тут здійняли ґвалт. Тим більше що далеко позаду, з сусідньої вулиці, знову гахнуло кілька револьверних пострілів.

Платон міг закластися — нічого подібного полтавці не бачили дуже давно.

Якщо колись узагалі бачили вуличні перегони серед білого літнього дня.

Тепер озирнувся втікач, побачив погоню, підвівся на передку. Міцно впершись ногами, Жир вчепився в повід обома руками, почав різко смикати й підганяти коня вигуками, яких через вітер у вухах Чечель не розібрав. Але за його прикладом ляснув свого коня долонею по шиї, сіпнув вузду, гаркнув:

— Н-но! Н-но! Жени!

Копита цокали бруківкою, вибиваючи іскри з каменюк. Бричка трохи сповільнювала, і Платонові завдяки цьому вдалося скоротити відстань досить швидко. Ще трохи — і ось він порівнявся з нею, закричав:

— Стій, дурню! Гірше ж робиш!

— Пішов би в сраку! — огризнувся втікач.

— Ти вже там! — не стримався Чечель. — Гальмуй коня!

Замість того Попович змусив його бігти ще швидше.

Краще б послухав, що кажуть.

З сусідньої вулиці, найближчої, яка вела на бульвар, ураз вилетів запряжений парою коней широкий віз. Чечель розгледів — правив поліцейський, лиш без належного кашкета, розперезаний.

Він мчав, не розбираючи дороги, просто навперейми втікачам, підбадьорюючи себе матюками в кілька поверхів. Зрозумівши, що станеться за мить, Платон рвучко натягнув повід, втиснувся в сідло всім тілом, прикипів до нього, приріс.

Кінь зробив свічку.

Попович вирвався трохи вперед, але все одно не встигав розминутися з поліцейським на возі, який пер на таран. Єдине, що зміг, — натягнути повід. Від цього запряжений у бричку кінь сіпнувся, стрибнув ліворуч.

Майже впритул до яру, зарослого густими чагарями.

Передні ноги раптом втратили твердь під собою. Кінь завмер, незграбно хвицьнувши копитами в повітрі. Поточився, з останніх сил намагаючись утриматися. Вдалося, копита знову стали на землю.

Але кінь, зберігаючи рівновагу, змушений був незграбно рвонути упряж. Бричка похилилася набік, почала падати, тягнучи за собою коня. А Попович не мав іншого виходу — якби не пустив віжки й не вивалився назовні, бричка придавила б його своєю вагою.

Чечель приборкав свого коня — так, принаймні, йому здавалося.

Бо щойно тварина стала на рівні, аби нарешті перевести подих, вона різким рухом скинула вершника, котрий зарано розслабився. Відчувши, що падає, Платон в останню мить пригальмував процес. Тож із сідла не вилетів — сповз, мішком ляпнувшись у порох. Хоч у голові трохи паморочилося, довго валятися й ковтати пилюку собі не дозволив. Підвівся, відчувши: забив-таки бік. Пошукав і знайшов поглядом Жира — той кульгав, намагаючись втекти від стражів порядку, котрі вже встигли набігти й оточували з усіх боків.

— Ти! Стояти! — почув збоку.

Чечель озирнувся на голос — і не встиг побачити, хто кричить.

Кулак летів назустріч, і Платон знову повалився на землю.

Розділ 3

Мандрівний лицар

Полтава, вулиця Гоголівська,

ресторан «Пале де Кристале»

тіл накрили у великому банкетному залі.

Він займав значну частину лівого крила. Великі аркові вікна виходили на вулицю й освітлювали її вночі. Це означало, що тут гуляла місцева знать. Іншу частину власниця, пані Ворожейкіна, обладнала окремими кімнатами з меблями. Вікна виходили у двори на сусідню вулицю, названу на честь Котляревського. Чечель уже знав місцеві плітки: номери не завжди призначалися для ділових вечерь тет-а-тет. Частіше їх замовляли кадети Петровського корпусу[9], святкуючи різні нагоди, і в таких випадках не обходилося без дівчат сумнівної поведінки. Утім, повій нижчої категорії сюди не пускали. До того ж не всі дівиці, що розважалися з юними кадетами в номерах, продавали себе за гроші. Багатьом юним дівчатам подібні розваги просто подобалися.

А тут, у залі, збиралися шановані особи міста.

Чечель чудово розумів — Кирило Добронравов, черговий його діловий партнер, волів би обійтися без урочистостей. Він, як переважна більшість Платонових клієнтів, розголосу не бажав, понад усе цінуючи приватність. Так би й сталося, аби не ота недавня гонитва вулицями.

— Ви порушили домовленості, — сказав Добронравов, навідавши Чечеля в земській лікарні. — Але я далекий від того, щоб починати безглузду справу й з’ясовувати, чому так трапилося і де ви помилилися.

— Я помилився в розрахунках, — визнав Платон, торкаючись пучкою свіжого шва на розбитій губі. — Не зважив на особливості характеру нашого приятеля. Погано вивчив його. Проте часу мав обмаль, погодьтеся.

— Хочете звинуватити в чомусь мене?

— Боронь Боже, Кириле Юхимовичу! Боронь Боже! Якби Жир іще опирався, поліз битися... Дав би з ним раду, повірте.

— Вірю. Загалом ви впоралися з роботою добре. Не на «відмінно», Платоне Яковичу. На «добре». Чорну перлину повернули, у нашій родині панує нарешті святий спокій. Проте через ваші ескапади довелося давати пояснення полтавському поліцмейстеру.

— Його превосходительству Миронові Іллічу Додіну?

— Приємного мало, згоден. — Добронравов уловив іронію. — Тим не менше без таких пояснень мені не вдалося б витягнути вас із камери й перевести сюди, до окремої палати, аби трішки підлатали.

— Я звик, Кириле Юхимовичу. Не мала, як то кажуть, баба клопоту. Забрався б собі з Богом, коли вже на те пішло.

— А міський голова? Пан Черненко так само вимагав пояснень, що трапилося в його місті. Тож я запевнив шановного Олександра Олександровича: сам у всьому винен, дозволив собі розв’язувати без відома офіційної міської влади приватні справи. Погодився на маскарад, запропонований вами. Зі зрозумілих причин, — він зробив багатозначну паузу, — афішувати присутність Платона Чечеля в Полтаві не слід. Але щось пішло не так, довелося вживати радикальних заходів. — Добронравов знову помовчав. — Зрештою, міський голова люб’язно погодився прийняти до міської скарбниці благодійний внесок.

— Викупили мене з тюрми. Хабарем. Звичайна справа. Та навіть по тому я чомусь не зміг спокійно залишити це прекрасне тихе губернське місто.

— Міська дума й особисто пан міський голова хочуть подякувати мені за цей жест доброї волі, — пояснив Добронравов. — Пригода на бульварі потрапила в усі місцеві газети. Збурила тутешнє болітце, як не крутіть. Шанованих полтавців розпирає від цікавості. Та й не кожен раз випадає нагода на власні очі побачити Платона Чечеля. Біля вас небезпечно, Платоне Яковичу. Тим-то й цікаво для світського життя.

— Ви ж знаєте, я не світський лев. Може, колись і хотів ним стати, не без того, люди грішать марнославством. Для вас, як і для решти втаємничених, не секрет, чому на подібних прагненнях стоїть хрест.

— Хіба не ви його поставили?

— Облишмо марну розмову. То я маю розважити своєю присутністю полтавську знать? Треба побути кимось на кшталт дресированої мавпи?

— Вважайте, вас вирішили чи не вперше за останній час ушанувати, — мовив Добронравов. — Який вигляд це має у ваших очах, мене не обходить. Хочу чимшвидше завершити цю прикру історію й повернутися до своїх справ у Харкові. Моє прохання: на один вечір, один-єдиний, Платоне Яковичу, побути світською персоною. Думаю, ця роль вам удасться не гірше, ніж роль одеського картяра. До того ж, — не стримався, — ще й жида.

Ось що затримало Чечеля в Полтаві цього спекотного липня.

Грав спеціально запрошений румунський оркестр.

За провінційним звичаєм, гості стікалися неквапом. Раніше, ніж з’явиться міський голова, усе одно нічого не почнеться. А перші особи ніколи не приходили вчасно, навіть якщо не мали чим себе зайняти. Таку поведінку вважали традицією тримати марку. Адже сильні міста цього не мусять мати вільного часу ані вдень, ані вночі, бо живуть важливими, державними справами. Тримати місто в порядку означає дбати про лад у державі й тим доводити віддану службу государю імператору. Царський портрет на повний зріст примудрилися почепити й тут, у залі. Тож помазаник Божий, зображений у парадному мундирі з аксельбантами й короною на голові, стежив згори мудрим поглядом за поважним зібранням.

Коли Платон пройшов усередину, вже накрили, та сідати присутні не поспішали. Кинувши погляд на стіл і швидко порахувавши кількість стільців, він прикинув: запрошено менше ніж три десятки. Отже, навіть не всі члени міської думи. А коли додати, що частина чоловіків прийшла в супроводі дам, імовірно — дружин, коло обраних іще дужче звужувалося. Аби Чечель раптом захотів мати справу з місцевими політиками, тут і тепер мав чудову можливість на власні очі побачити тих, хто належить до ближнього кола очільника Полтави. І дізнався б, на кого робити ставку.

Але Платон не збирався грати на жодному боці.

Тих, хто вже прибув, вишколені офіціанти у чорних фраках та з метеликами під твердими від крохмалю комірцями-стійками частували шампанським. До нього пропонували закуски — смажені мізки на чорному, ледь підсмаженому, до хрусткої скоринки, хлібі й такі самі хлібні шматочки, але — з чорним ачуївським паюсним кав’яром. Чечель узяв пропонований келих, від закуски відмовився, буркнув щось вдячне, перемістився в дальній куток, до високого триногого столика з білого мармуру.

Поки йшов, роздивлявся врізнобіч, ловлячи на собі зацікавлені погляди незнайомих людей. Дехто кивав, малюючи штучну посмішку, й одразу відвертався, вдаючи захоплення важливою бесідою. Хтось, навпаки, квапливо ховав очі, та все одно Платон спиною відчував — на нього дивляться потайки. Поза сумнівом, його історія відома кожному з присутніх, і вже від завтра світська Полтава матиме про що пліткувати до кінця місяця, як не до кінця літа.

Йому, вигнанцеві, до подібного вже два роки як було не звикати. Щоразу почувався голим, отже — беззахисним, хоч при нагоді міг за себе постояти. Та Платон прагнув по можливості уникати подібних нагод. Тож непублічність стала його другою натурою. Чечель волів якомога менше потрапляти на очі особам, котрі перебували на государевій службі й прямо залежали від волі Петербурга. Іноді хотілося додати: для їхнього ж блага самим уникати навіть випадкових зустрічей із тим, хто тягне за собою неприємності.

Тим часом гостей прибувало. Статус кожного Платон міг легко визначити за вбранням. Пишний статський[10] мундир із відзнаками, належними до розряду[11], вказував на державного посадовця, найімовірніше — когось із міської думи. Їхні дружини вирізнялися сукнями так само пишних, як і вульгарних фасонів, і, здається, усі ходили до однієї модистки й навіть одного перукаря. Ніби змовившись, дами міцно стискали в одній руці келихи, у другій — віяла. І наче за командою обмахувалися, усім своїм виглядом демонструючи, як утомила спека, що не спадає навіть під вечір. Натомість скромні з вигляду, проте стильні за кроєм і пошиті з помітно дорогої матерії костюми вичерпно говорили про їхніх власників — представників міського капіталу. Їхні супутниці нагадували ожилі картинки з модних жіночих журналів, що випускалися за французькими зразками. А кілька дам замість багатоповерхових премудрих зачісок вбрали капелюшки з великими перами. Хоча ділові мужі все ж воліли прийти самі, не обтяжуючи себе жіночим товариством.

Чечель мав що вдягнути, аби мати пристойний вигляд серед такого панства. Нехай кількість одягу обмежувалася розміром дорожньої валізи, краще мати з собою своє, ніж брати костюм чи фрак напрокат. Готельна покоївка старанно випрасувала піджак, штани, сорочку й навіть жилетку. Та навіть усе це вкупі з краваткою не дало потрібного відчуття рівності з присутніми. Виною всьому — поголений череп, який робив Платона кумедним. Особливо — зважаючи на завеликі вуха. З дитинства він сприймав їх як своє прокляття, бо через них дражнили. Та згодом зрозумів: саме вуха змусили навчитися тримати удари долі, приймати виклики, освоїти чимало навичок, що знадобилися на поліцейській службі. Та й зараз, опинившись на вільних хлібах, застосовував набуте задля власної користі.

Але все одно почувався незатишно.

— Платоне Яковичу! — почув раптом поруч.

Глянувши, хто ж це вирвав із роздумів, Чечель побачив невисокого, зовсім круглого чоловіка з дбайливо зализаним набік пробором. Він віддалено нагадував гоголівського Івана Никифоровича, особливо формою голови: редька хвостиком догори[12]. Ця «редька» сиділа на дуже короткій, майже непомітній шиї. Пухке приязне обличчя пашіло здоров’ям та енергією, якої товстуни зазвичай не мають. В очах читався азарт запеклого гравця чи завзятого мисливця. Він був нижчим за Платона на півголови, тож мусив при розмові трохи піднімати старанно поголене підборіддя.

— З усією пошаною — Кругляк Панас Пилипович!

— Прізвище вам пасує, — вирвалося в Чечеля.

— Не ви перший так кажете. Хіба погано? — Новий знайомий посміхнувся на весь рот, показуючи ряд міцних зубів, один з яких був щербатим.

— Чим можу?

— Навіть дуже можете! Найперше — приємністю особистого знайомства! Ви — мій герой!

Кругляк поставив надпитий келих на столик і обома м’якими руками стиснув і труснув Платонову правицю.

— Та наче нічого героїчного...

— Не прибідняйтесь, Платоне Яковичу. — Товстун ураз стишив голос. — Коли дізнався, що ви тут, упросив своє начальство, аби влаштувало запрошення. Он воно стоїть, начальство. — Кругляк кивнув на високого худого добродія, на вигляд — років трішки за п’ятдесят, у сірому костюмі. — Дмитро Олексійович, пан редактор Іваненко, я для «Полтавських відомостей» пишу.

— Газетяр? — Брови Чечеля здивовано стрибнули вгору. — Щось у лісі здохло, коли моєю персоною цікавляться редактори.

— То я вами цікавлюся. — Товстим пальцем Кругляк тицьнув себе в груди, заторохтів іще тихіше, і, напевне, збоку вони нагадували змовників. — Платоне Яковичу, у мене дружина й п’ятеро дітей. Мушу годувати, а як думали? Коли розігнали всі наші газети, що мені лишається? Йти на уклін, і взяли, бо я ж пишу добре. Знаю всіх, від Панаса Мирного до... А! — Він махнув рукою. — Всіх знаю, всіх, і мене знають люди. Я ж нікому не кажу, що в «Рідний край»[13] дописую анонімно.

— Анонімно?

— Псевдонімно. — Кругляк підморгнув. — Маю кілька псевд, хай шукають, як треба. Тішуся, що під носом у них працюю.

— Ви не схожі на революціонера.

— Та Боже збав, Платоне Яковичу! Як пише людина під вигаданим прізвищем щось таке про культурне й суспільне життя рідного краю, так одразу й бунтівник. Отож-бо й біда, що навіть з такими простими, невинними речами поки мусимо ховатися в себе на землі.

— Нічого не розумію, — чесно зізнався Чечель. — Ви мені, Панасе Пилиповичу, голову морочите, даруйте за відвертість.

— Ось тому ви мій герой! — знову всміхнувся Кругляк. — Бо все кажете відверто й не боїтеся.

— Мені треба вас боятися?

— Ну, ви ж не злякалися колись князя Урусова...

Платон закусив нижню губу.

— Це ж треба. Знаєте.

— Я, мосьпане, кручуся-верчуся в таких колах, де про всяке говорять, — мовив коротун не без гордості. — Два роки тому ви викрили жорстокого маніяка. Точніше, маніячку. Вбивцю київських повій, єдину доньку особи, наближеної до імператорської фамілії. Не захотіли нічого приховувати, домоглися розголосу. За це вас попросили з розшукової поліції, а ви, Платоне Яковичу, були місцевою знаменитістю. За чутками, вас хотіли незабаром забрати до Петербурга, чого це такі кадри мають сидіти деінде... Потім ту дівицю виправдали, уже після смерті. Її смерті. А вас мало не запроторили в арештантську роту як мазепинця[14]. Тепер ви, не побоюся цього слова, мандрівний лицар.

— Та ну вас...

— Нема чого соромитися, Платоне Яковичу! Я кажу, а ви слухайте: чимало гідних свідомих людей тихо аплодує вам. Ви ж кинули виклик, даєте гучних ляпасів...

Чечель скривився.

— Шановний добродію, я поважаю вашу думку. Проте зовсім не той борець, лицар на білому коні, яким ви й ваше не менш шановне, хай незнайоме мені товариство уявляє мою скромну персону.

— Ви живете у вигнанні, — правив своє Кругляк. — У вас нема свого дому, ви не вільні завести родину. Вас не хоче бачити у своїй вотчині жоден поліцмейстер, бо ви неблагонадійний. Усяка місцева влада, лояльна до вас, дуже скоро наживе неприємностей і відчує на собі гнів Петербурга...

— Перебільшення, — зупинив словесний дощ Чечель. — Вам і вашим однодумцям у непрості часи потрібен герой, і я в глибині душі розумію це. Але, повірте, ви ставите не на ту конячку. Хтозна, раптом мені до вподоби життя, яке веду зараз.

— Нікому не може подобатися бути вигнанцем на своїй землі.

— Мосьпане, — зітхнув Платон, — я не маю наміру вести подібні розмови будь із ким. За останні роки зустрічав кількох людей зі схожими думками щодо мене. Ви помиляєтесь в оцінках і дурите самі себе. Кажу ви, але саме вас, Панасе Пилиповичу, на увазі не маю. Прошу не приписувати мені чужих чеснот, зайвих заслуг і думок, котрих наразі не маю.

— Але ж колись матимете! — видихнув товстун. — Платоне Яковичу, вам лише двадцять вісім років! А мені у вересні п’ятдесят, я багато бачив і ще більше знаю! Ви ж чудово розумієте глибинне коріння того, що з вами трапилося!

— Нічого особливого зі мною не сталося. — Чечелю почав набридати цей настирний газетяр. — Або поміняємо тему, або дайте мені спокій.

Він навмисне грубив. Та, схоже, Кругляк не образився. Навпаки, підморгнув, ще й подавши при цьому голову трохи вперед.

— Ви все мудро робите. Іншої поведінки від вас, мосьпане, я й не чекав. Вважайте, я перевірив ваші вірчі грамоти.

— Які, до дідька, грамоти?

Відповісти товстун не встиг.

Музика стихла, заразом — бджолиний гул голосів.

До зали зайшло троє, двоє чоловіків і жінка. Мужчини, мов змовилися, у новеньких, з голочки, чорних фраках. Жінка не першої молодості, та своїми смаками щодо вибору одягу давала фору не тільки ровесницям, а й молодшим. Вона легко тримала попід руку того, котрий вище, з вигляду й постави — аристократа не в першому поколінні.

— Пан Черненко, Олександр Олександрович, наш міський голова. — Кругляк знову перейшов на шепіт. — Із дружиною.

— Це я вже зрозумів, — так само тихо відповів Чечель. — Поруч пан Добронравов, мій нинішній благодійник та до певної міри — заступник.

Гості тим часом поквапилися висловити поштивість господарю Полтави, відтіснивши при цьому Добронравова трохи вбік. Поки Черненко тиснув чоловічі руки й цілував жіночі, а чоловіки, своєю чергою, прикладалися до правиці головихи, з’явився ще один гість, у непоказному цивільному вбранні. До краватки чоловік не звик — час від часу крутив головою, поправляючи комір.

— Мирон Ілліч Додін, — сказав товстун. — Поліцмейстер. Сатрап, яких пошукати.

— Ви тут усіх знаєте?

— І всіх, і про всіх, — охоче відповів Кругляк. — Ви, Платоне Яковичу, не соромтеся. Як треба — питайте, дам кожному вичерпну характеристику. Служба така в мене, знаєте. Я їх прославляю в «Полтавських відомостях» за власним підписом і даю чосу в «Рідному краю» під чужим. Як нагода випадає, звісно.

— Ви, шановний, народний месник, не інакше. Чисто Робін Гуд.

— Краще Устим Кармалюк, — мовив товстун без тіні іронії. — Нічого, вони всі в мене ще почухаються.

Поліцмейстер став точно під царським портретом, їв очима Чечеля й не приховував цікавості. Перехопивши погляд, Кругляк розпростав плечі, вирівняв вузол краватки, чемним кивком привітав Додіна. Той зробив стриманий жест навзаєм, заклав руки за спину.

А Чечелю вже махав Добронравов.

Розділ 4

Тихе болото

о це ви порушили наш спокій.

Міський голова не питав — стверджував. Чечель коротко потиснув простягнуту руку, відчуваючи: поліцмейстер свердлить очима. Перш ніж відповісти, чемно приклався до затягнутої в білу рукавичку руки пані Черненко. Жінка випромінювала неприховану цікавість до особливого гостя, натомість хазяїн міста дивився насторожено й обережно. Щойно розтиснув руку, ступив на півкроку назад, аби триматися від Платона хай на невеличкій, та все ж — відстані.

— Коли така нагода, прошу вибачити за гармидер, вчинений з моєї вини. — Чечель легенько стукнув підбором об підбір.

— Але погодьтеся: де ще, крім нашої старої Полтави, хай у нас, кажуть, провінція, порушника вітали б найкращі люди міста? — Черненко далі не посміхався жодним м’язом на обличчі, говорив впевнено й серйозно. — Я тут на дозвіллі погортав газети, ото вже було про що писати. Так чи ні, Дмитре Олексійовичу? — Він глянув на редактора.

— Саме так, Олександре Олександровичу, — охоче підтвердив Іваненко. — Найкращі пера постаралися.

— Чисто авантюрний роман вийшов, — вів далі голова. — Це не я, це дружина моя так сказала. Так, Ганно Іванівно?

— Наше тихе болото давно час збурити, — погодилася та. — Хоч Полтава вже кілька років як славиться театральними прем’єрами. Та й найкращі артисти нас уже не оминають. Але все одно, Платоне Яковичу, ви додали нашому миру-спокою трошки перчику.

— Швидше насипав перцю декому на хвіст, — не стримався Кругляк, який не знати коли почав крутитися поруч. — Я тут якось уже казав: пора, пора рідній Полтаві мати своїх героїв.

— Наскільки відомо, пан Чечель не тутешній.

Гурт дружно озирнувся на поліцмейстера — він теж наблизився.

— Але й не з аж таких далеких країв, — парирував Платон. — Ніжин, давнє козацьке місто.

— Та всі ми земляки, — збоку підступив чоловік у круглих окулярах. — Нарешті познайомимося особисто. Граков Павло Павлович, підрядник.

Платон стрепенувся, ставало цікавіше.

— То це ваш помічник зіграв мене тоді, у готелі?

— За моєю порадою. — Потиск Гракова виявився на диво міцним, він закінчив фразу, не відпускаючи правицю Чечеля. — То моя довірена особа. Настільки довірена, мосьпане, що навіть грошей за ризик не взяв. Бо, каже, знудився в крамниці. Але десять рублів я все ж йому виписав.

Скельця окулярів не приховували, навпаки — підкреслювали трохи завузький, азійський розріз його очей.

— Панове, досить уже стояти, прошу до столу. — Міський голова зробив широкий жест.

Спершу подали борщок.

Дам частували французьким вином, чоловікам пропонували горілку в запітнілих довгастих карафках і коньяк — у низеньких, пузатих. Після першого тосту на столі з’явилися спаржа й трикутні скибки свіжих помідорів. І сало, просто з льодовика, з тонкими рожевими прожилками, нарізане тонкими шматочками. Під цю закуску легко пішов другий тост, але передихнути поважним гостям не дали. По обидва боки столу виросли офіціанти. Там двоє тримали тацю з величезним осетром, а третій наділяв охочим щедрі кусні, навпроти — пара утримувала тарелю з поросям, запеченим з гречкою, видивляючись, хто з гостей зажадає такого.

До предмету розмови господар зібрання повернувся після четвертої чарки, коли нарешті страви носити перестали й можна було перевести подих.

— А тепер, шановне панство, уже ніхто й ніщо не заважає нашому гостеві розповісти, що ж, зрештою, стало причиною недавнього гармидеру.

— Думаю, краще за мене це зробить Кирило Юхимович... — спробував відкараскатися Платон.

— Ідея належить вам! — Добронравов жартівливим жестом виставив руки перед собою й помахав, мовби розганяючи повітря. — Ви драматург цієї вистави. Вам і карти в руки. Між іншим, там якраз на картах усе замішалося.

— Ми тут зібралися невеликим, проте щільним, я б сказав — родинним колом, — знову заговорив Черненко. — Я, шановні пані та панове, уже встиг переговорити з нашим харківським гостем, — кивок у бік Добронравова. — Є певні, гм, делікатні моменти, котрі він воліє замовчати й має на те повне право. А Платон Якович без його дозволу так само не має повноважень говорити зайвого. Тож давайте не втамовувати нашу спрагу з джерел, котрі нам не належать. Як компенсацію прошу повідати історію, яку нам усім можна почути.

Не відкрутитися.

Чечеля дедалі більше бентежив поліцмейстер. Той немов затявся пропалити в Платонові дірку своїм поглядом, якого неможливо було уникнути. Крім того, ніколи раніше сищику не доводилося викладати суть справи, яку розв’язав, перед таким зібранням. До відчуття, що стоїть перед купою народу голий, додалося зовсім незвичне й цілком неприйнятне ототожнення себе з провінційним актором. Але ця асоціація й підказала раптом, як правильно повестися.

— Якщо Кирило Юхимович дає добро, я готовий розважити товариство, — мовив Платон, провівши долонею по голеному черепу. — Але пропоную спершу налити чарки й келихи, пані та панове. І вкотре піднімемо їх за процвітання вашого чудового міста.

Він грав і розумів — більшість присутніх бачить це. Тим не менше не сходив із обраного шляху. Тепер лишалося втриматися від відвертого блазнювання, адже його сприймуть як вияв неповаги. Насправді ж ніхто з присутніх ще не дав Чечелю такого приводу, навіть поліцмейстер. Хоча саме з його боку відчувалася небезпека, і Додін своє ставлення до Платона не надто приховував.

Гості їли вже без запалу, проте випили охоче й дружно. По тому заходилися закушувати, і це дозволило Платонові виграти ще трохи часу. Базікати все одно довелося б. Та він зібрався на думці і склав у голові той варіант історії, який вдовольнить присутніх, не напружить Добронравова й наблизить усе, що сталося, до цікавої забави.

— Не мучте вже публіку, Платоне Яковичу, — мило всміхнулася головиха.

— Коли вже просить Ганна Іванівна... — Чечель картинно розвів руками, підвівся, обсмикнув поли піджака. — Ну-с, так. Нещодавно в родині нашого шановного Кирила Юхимовича сталося горе. Точніше, не горе, бо, слава Богу, всі живі-здорові, дім не згорів, фабрику не спалили анархісти. Пан Добронравов мав щастя придбати рідкісні чорні перли. Він збирався презентувати їх чарівній пані Добронравовій з нагоди чергової річниці весілля. Але, — він витримав паузу, — Кирила Юхимовича обікрали.

— З усяким трапляється, — бовкнув редактор Іваненко. — Тут днями купця першої гільдії Боровицького обнесли. Витягнули, скільки могли. Ми це публікували, там слуги були замішані...

— Та помовчте ви! — обурено перервав редактора кругловидий пан із проплішиною, форма якої нагадувала кінську підкову. — Ми читаємо вашу газету! Дайте людину послухати!

Іваненкові кортіло відбрити опонента, але зиркнув на міського голову й вирішив промовчати. Натомість заговорив Черненко:

— Що ж ви, Кириле Юхимовичу, добро не бережете?

— Ми з дружиною були в театрі, — стримано відповів Добронравов. — Пан редактор навів гарний приклад. Злодій змовився з нашою покоївкою.

— Отак і бери сільських дівок на службу! — Тепер уже не стримався чоловік із проплішиною.

— Пане Булатний, здається, ми тут слухаємо не вас, а нашого гостя. — Іваненко одразу ж скористався нагодою вщипнути.

— Панове, може, все ж таки тихіше? — озвалася головиха.

— Ой! — Булатний поклав долоню на груди. — Пане Чечель, тисяча вибачень!

Платон ковзнув поглядом у бік Добронравова. Той потягнувся до карафки з коньяком.

— Не важливо, хто винен, — повів далі Чечель. — Важливіше повернути коштовність, яка мала для подружжя певне символічне значення. Випереджаю логічне запитання: чому Кирило Юхимович не пішов у поліцію. Служниця впала їм у ноги раніше, ніж вони виявили крадіжку, — ще ніколи сищик не брехав так упевнено. — Злодій справді обдурив її, спокусивши, пообіцявши одружитися, а насправді бажаючи лиш проникнути в панський будинок. Потім негідник кинув її, ще й брутально обізвав. Ображена й принижена дівчина покаялася, назвала прізвище кривдника. Пан Добронравов звик вирішувати все особисто. Тож узяв найсильнішого лакея і поїхав за адресою, яку вказала дівчина. Злодюжка був там, не встиг утекти. Кирило Юхимович збирався особисто притягнути його в поліцію за шкірку. Та виявилося — коштовності в крадія вже не було. Віддав за борги відомому в Харківській губернії картяреві Нілу Поповичу на прізвисько Жир.

— І тому Кирило Юхимович не пішов у поліцію? — запитав Черненко.

— Тут я мушу пояснити. — Добронравов кахикнув, пригубив коньяк. — Шахрай, про якого мова, має високих покровителів. У тому числі — серед поліцейських чинів. Я начуваний про це, тому вирішив звернутися до приватної особи. Справу хотів залагодити таємно. Повірте, офіційний шлях змусив би мене мати справу й домовлятися з особами, яких у своєму житті намагаюся уникати, аби не тиснути їм руку. Так чи інакше, я вибір зробив. Знадобилося трохи більше ніж півдня, аби дізнатися від добрих знайомих, вартих довіри, про Платона Чечеля. Котрий, на щастя, саме в той час розв’язав делікатну особисту проблему одного чугуївського поміщика.

Гості не звернули уваги — говорячи так, фабрикант ледь помітно кивнув. Тільки Платон зрозумів сигнал.

— А далі вже в гру вступив ваш покірний слуга, — видихнув полегшено, бо далі не треба вже було нічого вигадувати. — Тиснути на Жира — справа невдячна з тієї причини, яку ви щойно почули. Шахрай знахабнів від безкарності, але проти моїх скромних сил здатен виставити свої, значно більші. Звісно, я провів невеличку роботу й дізнався: Ніл Попович здатен завдати удару у відповідь. Добре, якби по панові Добронравову. Мерзотник здатен облити брудом пані Добронравову, а такого поголосу, навіть вочевидь брехливого, родині не хотілося.

— Нікому не хочеться, — вставив Іваненко.

— А такі, як ви, через газети пускають брехні! — кинув Булатний.

— Та цитьте вже! — не витримав Граков.

— Нічого, вже недовго. — Платон знову провів долонею по черепу. — Лишалося взяти Поповича хитрістю. Так склалося, що я досить непогано обізнаний із життям кримінального середовища. Ще й не так давно повернувся з Одеси, де мав певні справи й заразом почув про місцевого картяра на прізвисько Піаніст. Звуть його Мендель Лівшиць. Слабує на картярські дуелі, надто марнославний. Хоча, ніде правди діти, доволі часто виграє. Лишилося написати Жиру листа нібито від Піаніста й викликати на двобій. Я був досить красномовним, аби спокусити знаменитого харківського шулера помірятися силами з не менш знаменитим одеситом. Важливо, що вони ніколи не зустрічалися й не знають один одного в обличчя. Їхніх портретів не друкують у газетах.

— Якщо це не публікація з судової зали, — зауважив Іваненко.

— Навіть якби такі публікації були, у Харкові не читають одеських газет. І навпаки. Далі пішло жвавіше. Попович написав відповідь Лівшицю на адресу, яку я вказав на конверті. Жир не запідозрив нічого лихого в тому, що то була адреса поштового відділення в Києві до запитання. Звісно, ці люди помішані на конспірації, тож сприймають таке за належне. Навпаки, інакший підхід їх здивував би, навіть насторожив. Мені лишилося отримати листа й трохи поправити зміст.

— У самому листі? — спитав Булатний.

— Правильне зауваження. — Чечель легенько ляснув у долоні. — Не буду ж я черкати в оригінальному листі, перекреслюючи вже написані речення. Поморочився, але підробив почерк Жира. Він писав, що пристає на пропозицію Піаніста, якої, ви розумієте, той не робив. Мій варіант читався як виклик, кинутий одеситові з Харкова. У мене були можливості передати послання до рук Лівшиця і, що важливіше, дізнатися — він радо погодився. Далі мені треба було опинитися з ним в одному спальному вагоні й подружитися з попутником. У Харкові його зустріли довірені особи пана Добронравова. А я зайняв місце Піаніста. Для того довелося перевтілитися в нього. Вивчити манеру балакати, що, погодьтеся, не складно, коли він твій попутник. На жаль, позбутися шевелюри, — знову торкнувся черепа. — Навіть приробити собі надувний горб.

— Надувний? — Брови головихи стрибнули вгору. — Ви нам його покажете?

— Якби ми були в цирку — охоче, мосьпані. — Тон Чечеля раптом зробився сухим.

— Реквізиту ми давно позбулися, — швидко втрутився Добронравов. — Скажу вам відверто, мене вразив підхід Платона Яковича до справи. Ретельний і водночас — із фантазією, навіть гумором. І ще він подбав про маневр, який відволікав противника.

— Тут уже я допоміг, — не витримав Граков. — Дозвольте, пані та панове, і собі зазіхнути на крапельку слави.

— Справді, — підхопив Чечель. — З Павлом Павловичем ми особисто познайомилися лиш тепер. Але Кирило Юхимович рекомендував його як свого близького друга, на якого може покластися тут, у Полтаві.

— Зараз у вас більше друзів, — зазначив Черненко.

— Дякую, — притулив до серця руку Добронравов. — Ідея виманити злодія з Харкова до Полтави — ніби недалекий край, та все ж не його пасовисько — теж належала Платонові Яковичу. Але він так і не розв’язав найважливішої проблеми. Яка ставила під загрозу простий і водночас геніальний план.

— Карти, — підхопив Платон. — Моє слабке місце. У шахи — будь ласка. Шашки теж освоїв. Карти — не моє. Навіть у «дурня» не вмію. Досвідчений картяр викрив би мене менш ніж за хвилину. Тож гру треба було зірвати ще до початку. Тому я вигадав фальшивого Чечеля. Це мусило збентежити Жира, вибити з колії. І тут я мав намір розкрити, пардон за каламбур, власні карти. Ставив на відчуття пастки, і Попович таки дійсно потрапив у капкан. Він вирішив грати ва-банк, кинувся тікати. Що було далі, пані та панове, знає вся Полтава.

— Тільки ми не зрозуміли вашої ролі, Павло Павловичу. — Редактор розвернувся в бік Гракова всім корпусом. — Припускаю, ви зіграли роль Платона Чечеля.

— Не я, — мовив той. — Мій прикажчик Лавро. Він артист... до певної міри. Мені надали честь бути, крім Платона Яковича і Кирила Юхимовича, тим третім, кого втаємничили в суть історії. Це пан Чечель поцікавився, чи є в мене надійна людина на прикметі. Хто знає, як я веду справи, не дасть збрехати: Лаврові Судимі довірю життя. Хай він прикажчик у конторі, на більше сам не зазіхає.

— Справді, тримався молодецьки, — підтвердив Чечель. — Зізнаюся, теж у гарячій ситуації готовий повернутися до нього спиною. Хоч, правду кажучи, близько спілкуватися вам, великому підряднику, зі звичайним прикажчиком ніби не за чином.

— Я не зважаю на такі дурниці, як чини, — відрізав Граков. — Ви, Платоне Яковичу, теж, наскільки мені відомо. У наш час чини й регалії не гарантують, що на їхніх носіїв можна покластися.

— Павло Павлович у нас знаний ліберал, — реготнув Булатний.

— Здається, ми повели не туди, — зазначила Ганна Черненко тоном світської господині.

— Так-так, пробачте, даруйте, міль-пардон! — Булатний жваво схопив пляшку а шампанським. — Дозвольте подбати про вашу дружину, Олександре Олександровичу?

— Прошу всіх наливати, пані та панове, — закликав міський голова. — Історія варта того, аби підняти за неї келихи. Полтава, як уже казали, літо тисяча дев’ятсот одинадцятого року не скоро забуде.

Розділ 5

Так штурмують фортеці

ості перервалися після десятого тосту.

Курці на вимогу дам залишили залу й потягнулися на вихід до широкого балкона, більше схожого за розміром на відкриту терасу. Мандрівне життя привчило Платона до цигарок, та від спокуси втримався. Переважило бажання хоч трохи побути на самоті, настільки, наскільки за цих обставин це було можливо. Тож відійшов у раніше облюбований куток біля мармурового столика. Утім, чарку коньяку з собою прихопив.

Але самота тут виявилася досить умовною.

— Дякую, що підіграли. — Добронравов, так само з коньяком, наздогнав Чечеля, не сильно, та все ж не без панібратства ляснув по плечу.

— Самі ж розумієте, правдиву передісторію не розкажеш. — Ви не брехали. Ви не розказали правди. Це ж різні речі. — Хіба?

— Невже таке треба зайвий раз пояснювати колишньому поліцейському агенту?

— Та вже поясніть.

— Ви знаєте, гм, деталі. Тому скажу на прикладі. Якщо я проводжу час із коханкою в апартаментах, а дружині кажу — затримався в конторі, бо важливі справи, це брехня. Та якщо в мене на фабриці справді виникли серйозні проблеми з виробництвом, а дружині я кажу — все гаразд, нічого страшного, — то лише неправда. Відчуваєте різницю? Не сказана за певних обставин правда, замінена іншою історією, жодної шкоди нікому не завдасть. На відміну від викритої брехні. Адже коли людина бреше, вона має намір приховати гріх, що породжує інший гріх, часом — більш руйнівний. Зрозуміли?

— Даруйте, Кириле Юхимовичу, але це, здається, називають софістикою[15].

— Гаразд, даю інший приклад, зрозуміліший вам та людям вашого фаху. — Добронравов відпив із чарки. — Грабіжники вломилися в дім заможного чоловіка. Побили його, зв’язали й вимагають видати, скажімо, сто тисяч рублів. Нещасний кричить — грошей цих у нього давно нема. Хоча вони лежать не в банку, а вдома, ретельно заховані. Отже, що чинить нещасний — бреше чи каже неправду? Порушує заповідь «не збреши» — чи намагається врятувати життя?

— Гроші він намагається врятувати, — буркнув Чечель. — А життям ризикує. Ну як заб’ють до смерті? Кому він краще робить?

— Але ж є шанс, що повірять! Так, відлупцюють, навіть скалічать. Проте сто тисяч рублів варті боротьби!

— Думаєте?

— Знаю.

— Ви б трималися — чи віддали, що вимагають?

Добронравов повів плечима.

— Ви молода людина, Платоне Яковичу. Як я переконався, маєте таланти не по роках. Ви варті того, що про вас говорять. І того, що вам платять за послуги. Декларуєте себе вільною людиною, незалежною ні від кого й ні від чого. Насправді ж ви невільні перекреслити власне минуле.

— Поясніть.

— Ви поліцейський, пане Чечель. До мозку кісток.

— Колишній.

— Не суть. У вас натура законника, яких, ви самі знаєте, у всій поліції імперії давно нема. Тому вас викинуло звідти не начальство. Вас відторгнув увесь той організм. Бо мислите не тими категоріями.

— Тобто?

— Готові віддати добро, аби зберегти життя. Не даєте собі жодного шансу, не намагаєтесь викрутитися. Робите все не так, як того вимагають обставини, а так, як вважаєте за потрібне. Шукаєте правди там, де давно існує інша правда. А ваша правда, Платоне Яковичу, більше пасує ідеалістам.

— Не такий уже я ідеаліст.

— Такий, такий. — Добронравов спорожнив чарку. — Досі бачите себе слугою закону. Хоч того закону, якому наївний в’юнош ішов служити, давно нема. І вже не буде. Принаймні тут, у Російській імперії.

— Крамола.

— А, не страшно. Тут, — він обвів залу рукою, у якій стискав порожню чарку, — усі так думають. І кажуть удома жінкам у ліжках. Навіть вірнопіддані, пане Чечель, навіть вірнопіддані. Тому не переймайтеся. Провінціали слухали вас, пороззявлявши роти.

— Що означає: їм можна втовкти будь-яку єресь.

— Не лише їм. Та хіба вони не раді слухати? — Добронравов підійшов упритул, і подих дав Платонові зрозуміти — випив фабрикант значно більше, ніж хоче показати. — Думаєте, хтось із них повірив вам? Тій частині, де ви розказували, як нас обікрали? Пане Чечель, вам ставили дуже мудрі запитання, ще й у присутності його превосходительства пана поліцмейстера. У таких випадках завжди гукають поліцію. Завжди! І ви, — фабрикант тицьнув Чечеля в груди, — чудово знаєте це. Якщо людина, котра має в суспільстві високе становище, у подібних випадках намагається обійтися без поліції, це означає — щось не так. Треба дещо приховати, здебільшого — сміття, що назбиралося в домі. Ви підіграли мені, вигадавши казочку з бульварних романів. Вони підіграли вам. Точніше, нам. Розумієте тепер, скільки буде пліток? Бо треба ж знати, що насправді сталося в спальні Добронравових. Отак! — Він гикнув, моргнув. — Ми про таке не домовлялися, пане Чечель. Можете ображатися, тільки після цього з вас, на мою думку, досить авансу, який ви вже взяли. Більше нічого не дам.

Відповіді не чекав — повернувся, посунув у напрямку балкона. Ступав твердо, але Платонові б не знати: саме так намагається тримати крок той, хто чимало прийняв на груди. Зітхнувши і ще більше обтяжившись товариством, Чечель зробив єдине, що міг зараз, — махом допив коньяк.

Коли опустив руку — побачив перед собою поліцмейстера.

З пузатою чаркою в кожній руці.

— Дозвольте познайомитися ближче, — простягнув одну.

— Полтава — особливе місто. Тут начальник поліції питає в когось дозволу. — Платон чарку взяв.

— Я тут приватна особа. Не на службі. Бачте, костюм цивільний. І як ви це носите? — Пальці смикнули краватку.

— І зацікавив я вас як приватну особу?

— Тут і тепер — так. — Додін посміхнувся у вуса. — Якби я цікавився вами як поліцмейстер, ми балакали б не тут. І не за коньячком, повірте мені.

— Вірю. Будьмо.

Усе ж таки випите розпружило. Чечель відчув кураж, хоч чудово розумів небезпеку від такого прямого контакту.

Додін крекнув, витер пальцем вуса.

— Навряд чи відкрию секрет, Платоне Яковичу. Маю негласну вказівку затримати вас під будь-яким приводом, щойно вітер занесе вашу персону на підвладну мені територію. Ви не можете перебувати в губернському місті більше ніж двадцять чотири години.

— Є такий закон? — примружився Чечель.

— Якщо хочете закон, він знайдеться. І я на пальцях поясню, що саме ви порушили. Та краще не треба випробовувати долю. Інакше затримаєтеся на довший час. У камері арештного дому. Між іншим, ви щойно дали для цього привід.

— Яким чином?

— Пан Кругляк, Панас Пилипович. — Поліцмейстер знову посміхнувся. — Корисний дурник. Думає, поліція не знає, де й під якими вигаданими іменами він публікує свою крамолу. Цей тип у нас під наглядом уже п’ятий рік, пане Чечель. І він не має такої ваги й таких заступників, як його місцеві кумири, друзі, однодумці[16].

— Ви про кого зараз?

— Не клейте дурня. Напевне чули про таких, хай навіть не знаєте особисто. Гаразд, Грицько Коваленко[17], він же Вільний, він же Липняцький. Чи той-таки Короленко[18], чи Падалка[19]. Я вже мовчу про так званого Панаса Мирного[20], до якого ми рано чи пізно доберемося.

— Я майже не цікавлюся літературою. Хіба читаю дешеві сенсаційні романи в м’яких палітурках. Французькі чи британські здебільшого. Можу ще на дозвіллі погортати книжечки про нові пригоди сищика Путіліна.

— Знову дурника клеїте, Платоне Яковичу. Але хай, то ваша справа. До відома, Кругляка взяли на службу в найбільшу газету губернії, аби був на очах. То він так собі думає, що всіх перехитрив, як той колобок. Від діда втік, від баби втік, від вовка втік, від ведмедя. Чекайте, то він ще лисички не здибав.

— Для чого ви мені це кажете? Раптом я захочу відкрити людині очі?

— Не захочете. — Додін хитнув головою. — Щойно Кругляк про все дізнається, поліція також про це знатиме. Метушливий він, запанікує, викаже себе неодмінно. Для чого нам такий на своєму місці? Пан Іваненко, хоч би яким лібералом себе числив, негайно його викине, до хати прийдуть із обшуком, щось та й знайдуть. Може, не арештують батька п’ятьох дітей. Та вовчий білет[21] дістане. Хочете йому такої долі?

Чечель не відповів.

— Правильно, Платоне Яковичу, — гмикнув Додін. — Краще помовчте. І поміркуйте тут або на дозвіллі: ви так само неблагонадійний тип. Є всі підстави звинуватити вас у навмисній компрометації осіб, наближених до царської фамілії, — отже, дискредитації самого государя. — Він кивнув на портрет. — У наш час це злочин, пане Чечель. Власне, це завжди було злочином проти держави. Просто в світлі останніх, не таких давніх подій покарання може бути жорсткішим. Розвели, розумієш, лібералізм. Тому повторюся: закон, про який я згадав, не писаний. Але за потреби для вас його знайдуть. Єдиний порятунок — аби ви ніде довго не затримувалися. Будьте певні: щойно десь комусь, наприклад мені, закортить арештувати вас як баламута, з Петербурга не забариться подяка. Медаль за вас навряд світить. Та вітальний лист із височайшим підписом теж має чималу цінність.

— Я затримався в Полтаві не з власної волі.

— Саме тому балакаємо, наче друзі. — Поліцмейстер показав порожню чарку. — Проте завтра, гаразд, післязавтра духом вашим у моєму місті пахнути не повинно. Між іншим, не вважайте за погрозу. Дружня порада, не більше. Бо є ще губернське жандармське управління...

— Дякую за докладне тлумачення, — мовив Чечель.

— І не гнівайтесь.

— Хто гнівається на дружні поради?

— Добре. Ще по чарці?

— Гості не розходяться. Буде нагода.

— Приємно балакати з розумною людиною.

Додін неквапом розвернувся й перевальцем рушив до невеличкого гурту, що збігся круж міського голови.

Платонові враз забракло повітря.

Зціпивши зуби, він вільною лівою рукою почав послаблювати вузол краватки. Виходило незграбно, тож поставив порожню чарку на столик, взявся правою. Вузол виявився занадто тугим, чи пальці після розмов погано слухалися — не піддавався. Захопившись, Чечель не одразу помітив поруч Панаса Кругляка.

Гуляв би ти звідси.

Платон ледве стримався, аби не нагнати товстуна геть. Ще й пояснити при тому: задля його ж блага краще триматися один від одного подалі. Перехопив стривожений погляд газетяра, потім — угледів і в нього по чарці в кожній руці. «Наче змовилися», — подумав. А вголос промовив:

— Вас наче образив хто, Панасе Пилиповичу.

— За вас злякався, Платоне Яковичу, — вичавив коротун. — За яким чортом до вас чіплявся його превосходительство?

— За таким, за яким і ви.

— Тобто?

— Знайомитися підходив. Особисто. — Чечель узяв чарку з лівої руки Кругляка. — Хай там як, але я ж допоміг полтавській поліції зловити відомого шахрая. Щоправда, — зітхнув, — уже втрутилися з Харкова. Переспав на нарах, на ранок, мов августійшу особу, провели на вокзал. Але то вже не моя справа. Зі своєю я впорався.

— Дуже вдало ви в нас затрималися.

— Я б так не сказав.

— Я вам кажу. — Кругляк напустив на лице загадкового вигляду. — Не вся Полтава знає, хто ви й чим славно відомі. Та коли я дізнався, що ви в наших краях і ще лишаєтесь, розказав одному доброму знайомому. І він загорівся. Бо тільки ви здатні йому допомогти.

— Чекайте. — Чечель труснув головою. — Виглядає так, наче мене без мене женили. З чого ви взяли, що мене зацікавить ваш знайомий? У мене може бути купа власних справ. Крім того, коли вже в нас від самого початку відверта розмова, ви напевне зрозумієте, чому не можу довше лишатися у вашому гостинному місті.

— Хто сказав — лишатися в місті? — Помітно підпилий Кругляк грайливо моргнув. — Платоне Яковичу, дорогий ви мій, місце, де на вас нетерпляче чекають, — за тридцять верст від Полтави. З влади там тільки урядник, якому не лише до вашої персони — ні до чого нема діла.

— Чекайте-чекайте. — Платон міцно заплющив очі, одразу ж розплющив, труснув головою. — Ви поводитеся так, мосьпане, ніби я вже на щось погодився. Ви ж мене штурмом берете, наче фортецю.

— Ви погодитеся. — Кругляк правив упевнено. — Зараз не до того, не пасує. Завтра зранку запрошую вас до себе на сніданок. Не відмовляйтеся, дружина вже чекає.

— Так не робиться. — Чечель боронився з останніх сил.

— Робиться саме так, Платоне Яковичу. Коли хочеш досягнути мети. Ми домовилися. І давайте до столу, зараз подадуть морозиво й лікери.

Круглякова рука заклично піднесла чарку.

Розділ 6

Садок вишневий коло хати

Полтава, Дальні Павленки[22]

агуляли.

Сонячний ранок не тішив Платона. Підвівся з ліжка, почовгав до запнутого шторами вікна, відсунув їх, аби стало світліше. Теплі промені так ударили в очі, що голова, без того важка після вчорашнього, відгукнулася на світло гострим болем. Знову відгородившись від сонця, Чечель накинув халат, запхав босі ноги в капці й прогулявся до вітру. Як повернувся, попросив покоївку принести холодної, криничної води, бо та, що була в тазу для вмивання, встигла нагрітися. Дівчина в накрохмаленому фартуху зрозуміла стан пожильця швидко, сама набилася допомогти: полила з глечика.

Коли Платон пирхнув, занурюючи лице в повну жменю води, — хіхікнула.

— Смішно їй, — буркнув Чечель. — Скажи краще, хай кави зроблять.

— Можу квасу кислого принести. Журавлиного. З льоху.

— Ну, волочи квас.

Він знову пирхнув, мотнув головою, бризкаючи врізнобіч.

— Чула, Платоне Яковичу, Ідете від нас, — цвірінькнула покоївка.

— Та засидівся.

— А можна... — Вона не договорила, прикусила язичка.

— Що — можна?

Замість відповіді дівчина простягнула чистий рушник. Чечель витер лице, недбало кинув рушника на плече. Боліло трохи менше, тиснуло в скронях. Щоб якось полегшити, Платон примружив очі. Від цього брови теж насупились, і виглядало — він розгнівався. Покоївка тихенько зойкнула, ступила два кроки назад.

— Вибачте, якщо я...

— Та гаразд усе, — заспокоїв Чечель, вимучивши усмішку. — Кажи, чого хотіла.

— Якщо ваша ласка... — Дівчина старанно добирала слова. — У мене є родич. Він фотограф, служить при ательє пана Фрідеталя. Учень його, словом...

— Та сміливіше вже, сміливіше, — підбадьорив Чечель.

— У нас тут у Полтаві теж є ці... Ну, хто на самохідних каретах їздить. Таких, як у вас.

— Це називається автомобіль.

— Знаю, — кивнула дівчина, червоніючи. — У газеті прописали: полтавці хочуть влаштувати від Полтави до Харкова ці... перегони. На автомобілях. Збираються виписати їх аж із Парижа. Є благодійник, який взявся помагати. А тут ви приїхали. У нас у Полтаві мало хто отак на власних самохідках катається.

— Дуже цікаво. Тільки ще коротше говори.

— Вибачте! — Щоки дівчини запашіли ще дужче, очі кліпнули. — Пане Чечель, можна мій родич ваш автомобіль сфотографує? І чоловіків із того клубу поруч із ним. Вони потім із тією фотографією відрядять когось у Париж. Аби знати, який треба вибрати.

Платон усміхнувся у вуса, цього разу — щиро, не натягнуто.

— Так би й одразу. Ну, біжи, гукай свого родича. Тільки хай ваші любителі авто не чухаються. Мені вже їхати треба, чекають.

— Куди вам?

— Пояснили — це якісь Павленки. Хоч місто невелике, та все одно не знаю, де вони і як довго туди діставатися.

— Ой! — Покоївка махнула рукою. — То зовсім близько! Ви на своїх колесах скоро там будете. А я... — Знову пауза. — Якщо хочете... Відпрошуся в хазяїна, скажу — пана Чечеля провести треба. Для вас він мені дозволить, шанований же гість...

Нічого твій хазяїн не знає про свого гостя.

— Покататися хочеш, — не запитав, сказав упевнено.

— Угу. — Покоївка опустила очі.

— Звати тебе як? Бо, каюсь, не знаю.

— Наталка, — писнула дівчина.

— Наталка Полтавка, як же інакше. — Чечель легенько торкнувся її плеча. — Так уже й буде. Біжи, просися в хазяїна. І з іншим не барися.

Покоївка дзиґою крутнулася на п’ятці, чкурнула, залишивши Платона самого.

А він раптом відчув: болю як не було.

Чувся все одно пожмаканим, ніби сполоснули й дуже сильно викрутили. Та все ж можна нарешті розсунути штори.

Набридло в півтемряві.

Фотографування таки забрало без малого дві години.

Спершу чекали людину з апаратом, пелехатого парубійка в круглих окулярах. Потім — трьох чоловіків із новоствореного автоклубу. Далі кожен по черзі позував біля «даймлера», ще робили спільне фото. Наостанок вмовили Чечеля стати до гурту. Вигляд Платон мав на їхньому фоні досить кумедний: штани від костюма заправив у чоботи, шкіряний шолом на голому черепі, краги на руках, іще й окуляри-«консерви». Міг би перевдягнутися, як водиться, у вбрання для мандрів. Але ж збирався на званий сніданок, ще й запізнювався. Не сідати ж за стіл опудалом. Тому змирився й підгадав так, аби в гостях лиш перевдягнути чоботи на щось легше.

А ще й Наталка зовсім освоїлася, вмовила витратити на неї фотопластину. Спершу примостилася біля автомобіля. Та передумала, попросилася сісти за кермо. Ось і матиме дівка пам’ять, якої в подружок напевне не буде.

Ох і меткою ж виявилася!

Не знати коли висвистіла купу дівчат. Гамірна зграйка зійшлася на вулицю перед виходом із готелю. А коли Наталка урочисто, навмисне повільно сідала поруч із Чечелем у «даймлер», юні полтавчанки завмерли, ніби вздріли диво. Щасливиця не стрималася, зробила подружкам, а заразом іншим перехожим жест ручкою. Хтось у невеличкому натовпі зойкнув, коли Платон запустив мотор. Щойно рушив, кілька хлопчаків, котрі товклися неподалік і старанно вдавали байдужий вигляд, помчали навздогін, намагаючись потрапити в сірий клуб пилу, збитого колесами. На першому ж перехресті відчепилися, помітивши городового. Далі їхали вже без ескорту.

Керуючись вказівками супутниці, Чечель рухався Олександрівською вулицею[23], проминув площу й поїхав уздовж тополь. Саме облітав білий пух, вітерець кинув кілька легеньких жмутиків у обличчя. Та скоро тополі лишилися позаду, а незабаром з-під коліс зникла й брукована дорога. Довелося скинути швидкість, «даймлер» застрибав по ямах, пасажирка вчепилася за край дверцят і раз по раз зойкала. Та все одно не забувала керувати, і незабаром місто перетекло в типовий сільський ландшафт. Перед автомобілем розбігалися кури, зустрівся на шляху сердитий індик, котрий провів чужинців обуреним ґелґотінням. А ззаду прилаштувалися місцеві собаки, дружно гавкаючи на чотириколісного ворога.

Відчепився гамірний супровід за найближчим, як з’ясувалося — останнім, поворотом. Далі Чечель впізнав потрібний будинок за детальним описом Кругляка: єдина двоповерхова садиба в кінці вулиці, яка потопала в зелені вишневих дерев. Напевне почувши шум мотору, господар уже метушився біля воріт. Платон загальмував, і коротун, чи то з нагоди гостя, чи у звичному домашньому вбранні — сорочці з вишивкою під світлу парусинову піджачну пару, — одразу ж кинувся йому назустріч, мало не висмикуючи з салону.

— Нарешті, нарешті, дорогий мій Платоне Яковичу! — заквоктав він, схопивши Чечелеву правицю двома пухкими руками й струснувши кілька разів.

— Трохи спізнився. Справи, знаєте...

— То нічого! — Кругляк зиркнув на дівчину в автівці. — Ваша супутниця...

— Місцева дівчина люб’язно не дозволила заблукати.

— Я вас прошу, де тут, у Полтаві, блукати! І я її знаю, — мовив коротун. — Якась родичка одного місцевого фотографа. Мода така, знаєте, на світлопис. Апарат — не автомобіль, тепер вони доступні. Полтавці наші останні роки на фотографуванні трохи схибнулися. Знаєте чому?

— Ні, — відповів Платон чесно.

— За знімок гроші платять! — Кругляк розправив плечі й випнув черевце, ніби в тому була його особиста заслуга. — Тут у нас уже років десять, як бум на фотографів. Може, чули про таких братів Скитських?

— Я тоді ще вчився в університеті. Але як майбутній правник за такими процесами стежив. Вони вбили священика, якщо не помиляюся.

— Секретаря духовної консисторії, — уточнив Кругляк. — Коли душогубів зловили, тут уся губернія гула. Як проводили слідчий експеримент, від людей з апаратами тісно було. А редактори раді старатися, платили за кожен такий знімок грубі гроші. Відтоді й пішло. Та ну його, кримінал! У нас же в місті стільки визначних персон! Кожен хоче мати свій фотографічний портрет. Ще аби увічнили за творенням чергового шедевру! Ні, пане Чечель, якщо маєте хист до фотографічної справи — у Полтаві голодним не будете!

Коротун замовк, знову кинув погляд на Наталку.

— То ваша супутниця...

— Я вже йду! — Дівчина спритно зістрибнула на землю, обсмикнула сукню. — Дякую дуже, Платоне Яковичу, що покатали!

Вона швидко задріботіла назад, скоро зникла за рогом.

— Аби розуміли, це дівчисько віршиками бавиться, — мовив Кругляк. — Цікава молода особа. Родина бідна, а дівка сама навчилася грамоти. Ясно, далі вчитися гроші треба. Тому засукала рукави, служить оце в готелі. Та жодного поетичного читання не пропускає. Кажу вам авторитетно, пишу ж про таке в газеті нашій.

— Наївна якась вона.

— Поезії такі самі. Про верби, річку, таке різне. Але й вас обдурила, — підморгнув коротун. — Не така проста, якою хоче здаватися. Тут у нас подібних осіб чимало. Легше прикинутися, ніж бути собою. Часи диктують. — Він завершив на філософській ноті. — І не стійте, прошу-прошу, проходьте до нашої господи!

Накрили в садку.

У тіні вишневих дерев стояла альтанка. Там розташувався широкий стіл, обабіч — міцно збиті лавки. Біля столу вже поралася господиня, поруч із якою Кругляк мав вигляд іще кумедніший. Марія Климівна, як відрекомендував свою половину господар, була вищою від чоловіка на голову й виглядала худенькою як на жінку, котра народила п’ятьох дітей. Мала сукню з оборками, судячи з усього — парадну, але не для виходу, для домашніх прийомів. Старанно укладене каштанове волосся, де-не-де з нитками сивини, прикривала широка мереживна стрічка.

Двоє з нащадків крутилися поряд — хлопчики-близнюки років дванадцяти в однакових матросках, темних, трохи нижче колін, штанцях і сандалях на босу ногу. Вони чемно привіталися, Платон дізнався, що звуть їх Панас і Пилип, й обоє обступили тата, смикаючи за одяг із обох боків та щось шепочучи. Кругляк спершу відмахнувся, мов від настирливих комах. Та потім скуйовдив кожному волосся й спитав у Чечеля дозволу для синів погратися біля автомобіля. Платон не заперечував, хоч з награною суворістю попередив: нічого не ламати. Але дав добро, щоб покрутили кермо, тільки обережно, не відкрутили зовсім.

Тим часом з будинку вийшла дівчина у світлій кісейній сукенці. Каштанове волосся вона старанно вклала, заплівши в зачіску строгу білу стрічку. Статурою більше схожа на батька, зате лицем — на матінку. Кругляк назвав її Марією, на честь дружини, і пояснив: вона друга дитина, старша донька перший рік учителює, вчить сільських дітей грамоти. Зараз удома, бо влітку занять нема. Та ходить у сиротинець, вчить тамтешніх дітей безкоштовно, з благодійною метою. Поки говорив і вислуховував гарні слова у відповідь, Марія примостила на стіл, де вже стояв глек узвару, запотілу, з льоду, карафку горілки, розставила чотири чарки.

— Чекаємо ще на одного гостя, — пояснив Кругляк, коли донька залишила їх. — Заради нього я вас і покликав, Платоне Яковичу.

— Скажіть краще — заманили, — буркнув Чечель у відповідь. — Не проти я випити з вами, Панасе Пилиповичу. Тільки ж обставини вимагають залишити Полтаву ще до вечора. Як я після вашої чарки сяду за кермо?

— Знаю я ваші обставини. Бачив, говорили вчора з поліцмейстером.

«Аби ти ще знав, що він про тебе сказав».

Платон боровся з собою. Його так і підмивало повідати Круглякові, що за ним таємно наглядають і треба шануватися, озиратися частіше й взагалі стримувати себе. Тричі мало не злетіло з язика, і щоразу він себе стримував. Адже поліцмейстер навряд кидав слова на вітер і свою погрозу здійснив би. А що довше Чечель спілкувався з Кругляком, то більше переконувався: коротун неодмінно викаже себе. І тоді до справ візьмуться поліція та жандармерія. Родинному затишку в безпечному вишневому садку настане кінець.

Спритно Додін підчепив усіх на гачок.

— Агов, Платоне Яковичу, ви де?

— Вибачте, задумався.

— Кажу: не треба журитися. У мене для вас у разі чого знайдеться кімната. Чекайте, Марія Климівна принесе борщику, якого ви поїсте в Полтаві тільки тут. Ще галушок зі шкварками. А я проведу до кабінету. Ночувати можете там.

— Ви ж розумієте, у чому річ. Я, Панасе Пилиповичу, не дуже безпечний гість. А у вас служба, дружина, діти...

— Не морочте мене! — Коротун тупнув ногою. — Ходіть, ходіть, покажу вам дім.

Передпокій виявився затісним — місце займали масивні шафи для одягу. Коли в будинку мешкає стільки народу, це зрозуміло. Але тут ще й було темнувато, і після сонячного дня Платон налетів на меблі, щойно ступив два кроки. Забивши лоба, не стримався — видав коротку матюкливу тираду. Одразу ж вибачився, у відповідь господар реготнув і сам перепросив:

— Нічого, у нас тут кожен та й наб’є ґулю. Навіть малеча навчилася лаятися.

— Недобре.

— Не Богу ж дякувати щоразу, коли причастишся об тверде!

З надр будинку раптом почулося різке й обурене нявкання. Наступної миті повз них проскочив товстий, віддалено схожий на хазяїна кіт. За ним із вереском, що явно наслідував котячу мову, зграбно котилася дівчинка років чотирьох, у простенькому рожевому платтячку, боса і розплетена. Захопившись переслідуванням, дитина не звернула ні на кого уваги й зникла в тому самому напрямку, куди тікала жертва.

— Маріє Климівно! — розпачливо вигукнув Кругляк, б’ючи себе по боках, мов півень крилами в курятнику. — Чи Маріє Панасівно! Дівчата, хто-небудь! Ну скільки ж можна!

На крик поспішила старша донька, та втрутилася не одразу — спершу дорікнула:

— Тату, ми з мамою не гуляємо! Ти сам гостей покликав! І Докію на сьогодні відпустив!

— А як Докії нема, хіба за сестрою не треба глядіти?! — Коротун розпалював себе не на жарт. — Котяра ж Олесі очі видере!

— Це ще хто кому видере! — парирувала Марія. — Тату, кіт уже не знає, куди від нашої Леськи ховатися! Мене, між іншим, дряпнув, коли погладити хотіла! Малій — хоч би що!

— То в них гра така!

— Коли гра — чого розоряєшся?!

Тут на сцені з’явилася господиня, і до Платона дійшло: подібні сцени тут — буденна річ.

— Чого б я ото гарикалася! Маріє, доцю, вклади сестру спати. Панасе, займи гостя. У мене без вас справ не бракує. Все!

Жінка лунко ляснула в долоні, наче в гонг, що зупиняв двобій. Старша донька прийняла сигнал, слухняно подалася рятувати кота від меншої сестри. Кругляк же не дав Чечелю змоги роздивитися, що тут і як, — сіпнув за рукав, потягнув на горішній поверх.

Тут усе виглядало інакше, явно відрізнялося за стилем від першого поверху. Ніби прочитавши думки, господар сказав:

— Так-так, Платоне Яковичу. Другий поверх добудували зовсім недавно. — Він увібрав носом повітря. — Чуєте? Свіжою дошкою ще пахне.

— Тісно вам усім, — погодився Чечель.

— І мені давно пора було обладнати робоче місце. Бібліотека, книжок багато, а хочу ще більше. Ми тут із сином удвох отаборилися. Старшим. Японець він у мене.

— Японець? — Подив був щирим. — Е-е... справжній?

Не знаючи, як точніше висловити думку, Платон розтягнув пучками краї очей, роблячи їх вузькими.

— Що... та ні! — Кругляк реготнув і відмахнувся. — Сашко в мене дивак, чи не один на всю Полтаву. Вище беріть — на цілу губернію. Марія Климівна досі не змириться, але я переконав. Хай, не найгірше захоплення для юнака у двадцять років. Більше скажу: якщо у двадцять не перевісився, уже назавжди. Ходіть!

Коротун кивком запросив Чечеля до дверей кімнати з протилежного боку недовгого коридору. Вони були не замкнені, господар легенько штовхнув їх, проте затримав Платона на порозі.

— Не треба заходити. Повернеться, побачить — образиться. Ви й так усе зрозумієте.

Розуміти особливо не було чого.

Очам Чечеля відкрилась невелика прямокутна кімната. Простора — тут майже не було меблів. Дальній куток застелили плетеною очеретяною циновкою розміром з людський зріст. У головах лежало гладенько обстругане й акуратно перерубане навпіл поліно. Біля дверей стояло кілька пар дерев’яного взуття, що зовні нагадувало малесенькі лавки.

На ногах їх мали утримувати — і напевне утримували — спеціальні міцні шкіряні шнурівки. Стіни прикрашали кілька гобеленів з каліграфічно виписаними чорною фарбою ієрогліфами. Приладдя для письма мешканець кімнати розмістив на невисокому столику. Над ним причепив строкатий шовковий халат-кімоно. Єдиний предмет, що вибивався із загальної картини, — дерев’яна етажерка, заставлена книжками. Як помітив зі свого місця Платон — переважно навчальними.

І окремо — справжній меч у піхвах.

Поруч — кілька металевих круглих зірочок, ввігнаних загнутими гостряками в стіну.

Чечель не витримав. Ступив ближче, обережно торкнувся однієї. Потім витягнув, з подивом відзначивши: треба докласти певних зусиль. Покрутив у руці, спробував гостряк пучкою.

— Саморобка, — пояснив Кругляк. — Один коваль із Подолу[24] зробив. Малюнок Сашко йому сам накреслив. Це називається сюрикен, зброя японских вояків. А ще в хлопця є чорний одяг. Обтягує тіло, мов панчоха. Добре, якщо ходить у ньому ночами нашим садом. Інколи вийде в такій машкарі вночі на вулицю, вчиться скрадатися нечутно. Каже, хоче бути нінзя.

— Усяке бачив. Таке — вперше. Даруйте, якщо не так запитаю, але ваш син... — Платон торкнувся пальцем скроні, глянув запитально.

— Бог милував. — Коротун хитнув головою. — Хоча сам часом думаю над тим, тож нічим не образили, Платоне Яковичу. Знаєте, як воно бува: захопиться чимось людина — і розчиниться в тому.

— Звідки таке захоплення?

— Не повірите — після війни з японцями.

— Чекайте. Це ж коли було...

— Якщо подумати — не так уже й давно. Лише шість років тому[25]. У Маньчжурії тоді повоювало багато наших. Племінник моєї Марії Климівни служив, пішов воювати й потрапив до японців у полон. Далі цікава історія, як в авантюрному романі, — звільнити його допоміг один російський лікар, давно осів у Японії, вивчив мову.

— Емігрант?

— Політичний. Може, чули — Судзіловський[26] його прізвище.

— Політикою не цікавлюся. Тим більше — політичними емігрантами, — відрізав Чечель.

— Не важливо. — Кругляк легко перевів тему. — Головне, що той лікар вербував серед полонених прихильників революції. Тих, хто став на його позиції, витягав завдяки зв’язкам і відправляв додому вже як своїх агентів, розумієте?

— Ваш родич — соціаліст-революціонер? Бачив я таких. Неприємне враження справляють.

— Та ну вас! — пирхнув коротун. — Моєму родичеві на те все начхати! Схрестив пальці, так роблять, коли брешуть. — Задля наочності Кругляк виставив руку, поклав середній палець на вказівний. — Повернувся до Полтави й жив собі далі, поки від якоїсь зарази не помер два роки тому. Казали, у полоні й підхопив, не долікували чужинську болячку. Не в тому річ, Платоне Яковичу. Моєму Сашкові тоді було без трошки чотирнадцять. Коли дядько в нас тут удома про Японію розказував, аж заливався соловейком, хлопчиська вона зацікавила. Особливо оте, про нінзів і самураїв. Звідки родич покійний того понабирався, сидячи в полоні, — хтозна. Зате ясно, хто Сашка заразив. І знаєте, так затявся — за вуха не відтягнеш. Де в нас у Полтаві про Японію почитати? Про мову їхню я вже мовчу. Але ні! Десь у Києві якогось професора знайшов, як сімнадцять стало — до Петербурга подався, там же можливостей більше. Ну, а минулого року взяв благословення матінки — і рушив на Далекій Схід, у Зелений Клин[27]. Чули?

— Ні. На свій сором, мабуть.

— Ой, нема чого соромитися! Досить знати, там нашого цвіту чимало, щось подібне до колонії. Тутешня культурна спільнота з ними листується. У них там і книжки виходять, і журнали, і газети. Звідси щось туди йде, звідти — для нас. Словом, Сашко там не пропав. Повернувся оце нещодавно, самі бачите, справжнім японцем. Літо тут перебуде, назад хоче. А чого, у світлі останніх подій, — Кругляк стишив голос, сторожко озирнувся, ніби хтось тут міг їх підслуховувати, — мати тісні зв’язки з сильними громадами наших не зайве. Раптом туди тікати доведеться.

«Тебе стосується, мосьпане. Навіть не уявляєш, як сильно».

Чечель укотре ледь стримався, застромив зірочку назад.

— Де ж ваш полтавський японець зараз?

— Учиться битися в якогось азіята, — кинув коротун. — Ще тиждень тому поїхав задля того кудись під Юзівку[28], там уже давненько китайці пустили коріння.

— Так Сашко ж ніби японець...

— Б’ються вони однаково. Принаймні він так каже А Сашкові ж краще знати. Забалакав я вас, Платоне Яковичу. Ми ж до мого кабінету йшли.

Тут кругом були книжки.

Чечеля не здивувало, що кімната, де отаборився Кругляк, нагадувала велику книжкову шафу. Радше зацікавило, як господар дає собі лад у такому безладі. Книжки, журнали й газети не лежали і не стояли — були навалені всупереч усяким системам. Принаймні так здавалося на перший погляд. Платон не мав жодного сумніву, що коротун орієнтується в цьому безладі й навіть убачає певну систему. Але не позаздрив би нікому, хто б ризикнув відшукати в цьому паперовому звалищі щось потрібне й цінне для себе.

Запах, яким просяк робочий кабінет Кругляка, нагадав Чечелю чиновницьку канцелярію — місце, де роками, а то й десятиліттями зберігалися чисельні теки з купою паперів і де знайти щось завжди було марно. Простіше написати стос нових паперів, скласти в чергову теку й долучити до безнадійної купи подібних.

Серед бібліотеки, яка більше нагадувала звалище мудростей, виділявся широкий важкий письмовий стіл. На ньому височіла німецька друкарська машинка «Зінгер», з одного боку — безладно розкидані рукописні чернетки, з другого — акуратно покладені чисті аркуші. Тут же розмістилися велика гасова лампа, масивне чорнильне приладдя, прес-пап’є, довгастий глиняний глечик з олівцями. У протилежному кутку під великим годинником із маятником стояв широкий шкіряний тапчан із круглими підголовниками, накритий картатим пледом. Над ним господар почепив репродукцію кавказького пейзажу, Платон упізнав — із Ярошенка[29]. А над столом — величезну карту Полтавської губернії.

— Кажу ж — поки будете моїм гостем, спати можете тут. Кругляк кивнув на тапчан. — Не соромтеся, ми ж усі свої.

Чечель не знав, що на це відповісти. Його мовчання господар вочевидь зрозумів як згоду, діловито кивнув, вважаючи питання вирішеним, знову сторожко озирнувся.

— Платоне Яковичу, вас же насправді сам Бог послав. Навіть не розумієте, наскільки вчасно.

— Тобто?

Кругляк обійшов стіл. Пововтузився біля тумби, видобув із надр шухляди солдатську флягу. Збовтав її, підморгнув.

— Грішники ми з вами. Захопилися вчора. Та хіба ж моя Марія Климівна зрозуміє? Бачте, поставила на стіл, бо ж гості будуть. А якби ви не нагодилися, довелося б мені страждати.

— У вас же є, бачу, — посміхнувся Платон. — Для чого страждати?

— Е-е, мосьпане, не скажіть! Хіба ж я сам-один питиму? Не можна, не по-людськи це.

— Невже справді терпіли б?

— Вірте не вірте — але так, — зітхнув коротун. — Тож хильнімо, бо сил нема. А нам ще про справи балакати.

— Про справи? Нічого не казали.

— А то не я говоритиму. Ось-ось прибуде той, хто вам потрібен.

— Мені, шановний Панасе Пилиповичу, поки ніхто не потрібен.

— Вам так здається. Ну, не мучте мене й себе!

Справді, Чечеля попри всі ранкові рухи й мандри досі не відпускали наслідки вчорашнього прийому. Він тримався з останніх сил, та врешті-решт махнув рукою й здався: кого тут дурити.

— Пригощайте, чорт із вами.

— Наші чорти, Платоне Яковичу, завжди з нами!

Де не взялися невеличкі кухлики. Кругляк хлюпнув із фляги в кожен. Чечель скривився — різкий запах ударив у носа. Це явно була домашня горілка, ще й напевне погано очищена. Вибирати не випадало, відступати теж не було куди. Мовчки взявши кухлик, Платон заплющив очі, видихнув і перехилив.

Міцно.

Тілом пробіглися дрижаки, але на дуже короткий час. Чоло вкрилося потом, Чечель кліпнув очима. Аж раптом світ перестав хитатися. Розвиднілося, дихати стало легше, він лише прокашлявся. Тим часом Кругляк теж впорався зі своєю порцією, радісно потер руки, помітно пожвавившись.

— О! Цілий ранок мріяв! Ну, — широко обвів кабінет рукою, — як вам моє царство?

— Затишно, — визнав Платон, до якого відчутно поверталися життєві сили. — Не розумію хіба, для чого вам тут карта.

— A-a-a! — протягнув Кругляк, ступаючи до неї. — Те взагалі мало хто розуміє. — Випите помітно розв’язало язика, він явно залазив на улюбленого коника. — Що таке Полтава, що для них усіх — Полтавська губернія?

Кого коротун мав на увазі, Чечель мудро вирішив не питати.

— Не знаю.

— Знаєте, мосьпане, знаєте! — Кругляк уже розходився не на жарт. — Нас вважають провінцією! Глухою провінцією, таким собі заднім двором великої імперії, ще й погано прибраним. Тим двором, куди гній викидають! Звісно, згадують останнім часом, що в нас тут театр, гастролери зі світовим іменем не цураються! Про хор кадетського корпусу чули? А про товариство камерної музики? Друкарень у нас чи не найбільше! Тому й половина міста — письменна! І все одно задній двір! Знаєте чому? Бо прогресу нема! Не того, який в освіті чи культурі, — промисловість маю на увазі! Ось де життя — там де фабрики, заводи, залізниця! А в нас так, глухий край, куди висилають на адміністративне поселення різних неугодних. Так вони, Платоне Яковичу, собі ж гірше зробили! Де ще, крім Полтави, знайдете стільки есерів, бундівців, сіоністів та іншого подібного люду! Я вже про монархістів мовчу, але їх тут, відчуваю, скоро потопчуть, потіснять. Є в нас життя, є! Знайшли провінцію, дідько бери!

Коротун тупнув ногою, потягнувся до фляги. Чечель не заперечував, пригостився знову. Не заважав Круглякові обурюватися далі. Господар же, схоже, мітингував уже не так перед гостем, як, за звичкою, — сам для себе.

— Я тут навмисне тримаю карту, аби позначати, де, що і як у губернії розвивається, рухається вперед. Задля наочності, Платоне Яковичу. Мушу постійно бачити перед собою те, про що пишу, що мене переймає. Натура така, інакше ніяк.

— Розумію. — Чечель вирішив трішки підтримати розмову.

— Тільки ж я здалеку заходжу. — Кругляк знову стишив голос, заговорив змовницьки. — Недарма завів про провінцію. Бачте, місто ніби не пасе задніх, коли йдеться про освіту і просвітництво. Та й прогрес ніби не бариться, отут, — показав рукою на карті, — незабаром залізничну гілку потягнуть. Ніби все має йти на краще. Але ж куди підемо з таким народом? Провінція, Платоне Яковичу, глушина — не в губерніях чи повітах. Отут, — він постукав себе кісточками пальців по лобі. — Дрімучі забобони досі все назад тягнуть. Корінням вросли в нашу землю, і не видереш. Хіба на вас надія.

Чечель раптом перестав розуміти господаря.

— Чекайте, Панасе Пилиповичу. Я і забобони. Не бачу зв’язку.

— Зараз усе пояснять. До речі, ось і той, хто має до вас важливу справу.

Кругляк кивнув на вікно.

Зі свого місця Платон нічого не бачив.

Ступив ближче.

Біля воріт саме зупинилася бричка.

— Хто це?

— Мій добрий товариш, — обмежився поясненням коротун. — Я відбив йому телеграму, тільки-но дізнався, що в наші краї дивом занесло самого Платона Чечеля.

— То ви ще вчора...

— Каюся, готував зустріч завчасно. Сподіваюся, ви пробачите маленьку хитрість. Повірте, історія, яку привезли, має вас зацікавити. І затримати в наших краях ще на трішки.

Але ж це пастка, майнуло Платонові.

Тертий же книш, а так просто попався.

Не припустив, що заманять. Знати б тепер, у що втягують.

Розділ 7

Історія, старіша за світ

кщо господар був подібний до Івана Никифоровича, то чоловік, який довго тряс Платонову руку, нагадав йому Івана Івановича.

Високий, вищий від Кругляка на голову. Радше худорлявий, аніж худий. Виразні очі, колір яких, як встиг відзначити Чечель, мав дивовижну властивість мінятися із коричневого на темно-зелений, хоча то міг бути лише оптичний ефект. Підборіддя гостре, видовжене, і форма рота відповідна — віддалено нагадувала латинську літеру V. Старанно поголений, під носом — щіточка доглянутих вусів, не пишних, але й не надто тонких. Світлі штани і черевики встигли припасти пилом, з чого Платон дійшов не аж такого складного висновку: їхав чоловік у бричці битим шляхом і поспішав, бо кінські копита й колеса екіпажа збивали порох.

— Дундукевич, Ілько Михайлович, — назвався він. — Безмежно радий бачити таку знамениту особу, Платоне Яковичу. Вас нам сам Бог, як кажуть, послав.

— Я це вже чув сьогодні. — Чечель ковзнув поглядом по Кругляку. — Зізнаюся, не дуже затишно, коли тебе щиро вважають Божим посланцем.

— Чому? — Брови Дундукевича стрибнули вгору.

— Бо зазвичай після такого чекають дива. Я, панове, воду на вино не перетворюю, золота з гною теж не роблю. Не знаю, що ви, Панасе Пилиповичу, про мене наговорили з вашим газетярським талантом. Але, боюся, ви дарма дали надію людині. Та й самі марно надієтеся.

— Ми ще не почали розмову, а ви вже задкуєте, — добродушно всміхнувся Кругляк, взяв обох гостей за плечі, легенько підштовхнув. — Гайда, бо вже накрили!

У центрі столу вже стояв великий глиняний опішнянський полумисок зі свіжим червоним холодником. До нього поставили свіжі книші. Помішавши холодник ополоником, Марія Климівна глянула на чоловіка й мовила, водночас припрошуючи і дорікаючи:

— Не знаю, як Ілько Михайлович, а тобі, Панасе Пилиповичу, трохи квасного й холодного не завадить. Бо вчора, шановний, ти трохи перестарався. Навіть не трохи.

— Нам із Платоном Яковичем...

— За себе відповідай, — м’яко, але впевнено перервала Марія Климівна. — Коли вже гості в хаті, то частуй.

— Нема тобі ціни!

Кругляк швидко схопив карафку, яка вже встигла трохи нагрітися, хоча й стояла в тіні вишневих гілок, налив по черзі в кожну з чотирьох чарок.

Випили за знайомство.

Чечель одразу жадібно взявся до холодника. Випите в кабінеті вже повернуло його на грішну землю остаточно. Та зараз, змегеливши половину порції, зрозумів: саме цього йому бракувало зранку. Господиня перший раз випила до денця, далі лиш делікатно пригублювала. По третій вибачилася, лишила чоловіків, та ненадовго: повернулася з тацею, від якої линули, на думку Платона, божественні пахощі.

— Судачок по-польськи, — підморгнув господар. — Каюсь, сам не ловив. Є тут один завзятий, купуємо вилов. Замовив ще вчора, спеціально для вас, Платоне Яковичу.

Судака подали з молодою картоплею, щедро посиланою свіженьким кропом. Знову налили, і тепер Марія Климівна чемно відмовилася, та докір у погляді на чоловіка лишився. Кругляк старанно вдавав, що не зважає на настрій своєї половини.

Увесь час, поки їли, говорили про всяке різне. Зі світської бесіди Платон зрозумів: Дундукевич — начальник земських зборів Василівського повіту, де тричі на рік проходять ярмарки і є дві земські школи. Клопотів Ілько Михайлович має на хазяйстві чимало, серед них — нові, що не так давно впали на голову. Треба було виконувати розпорядження щодо осушування місцевих боліт, бо незабаром через повіт прокладатимуть залізничну колію. І взагалі, місцевість планують розвивати, ось тільки не зрозуміло, хто буде платити за роботи. Дундукевичу се вочевидь боліло, тож довго скаржився на губернське земство: воно ж, бачте, самоусунулося від процесу. Поки начальство вирішує, за чий рахунок виконувати спущені ще вищим начальством розпорядження, калитками трусять власники боліт. Звісно, поміщикам не подобається брати на себе витрати, котрі має покривати державна скарбниця, і мають на те всі законні підстави.

За якийсь час Марія Климівна підвелася, пішла й повернулася з пляшкою лікеру — його зазвичай пропонували на десерт. Але не зосталася, вибачилась і залишила товариство. Хоча Платон розумів гру: жінка робить це охоче, виконавши всі належні хазяйці обов’язки. Кругляк не стримався — зітхнув полегшено. І навіть став почуватися вільніше. Щойно дружина зникла в будинку, Кругляк відсунув тарілку, на якій лишився недоїдений шматок судака, влив усім лікеру, пригубив першим, посмакував.

— Нарешті до справ, Платоне Яковичу.

Чечель навмисне довго жував — узяв таким чином паузу.

— Не люблю, коли отак, утемну використовують, — мовив нарешті. — Уже скоро як дві години колами ходите, панове.

— Це тому, що не знаємо, як краще підійти.

— Найліпший шлях — прямий, Панасе Пилиповичу.

— І я про це, — вставив Дундукевич. — Аби не делікатні обставини, уже давно усе сказали б прямо. Тут же не знаєш, із чого почати, щоб не виглядати смішними й дурними водночас.

Випите вже дозволяло Чечелю не стежити за манерами.

— Але, панове, саме так ви зараз виглядаєте. Без образ.

— Та які образи, помилуйте! — Кругляк замахав руками. — Навпаки, ви маєте всі підстави гніватися на наше маленьке товариство. Проте халепа, у яку потрапив Ілько Михайлович проти власної волі, не має простого пояснення.

— Саме тому прошу вашої допомоги, — сказав Дундукевич. — Чи бодай поради. Звісно, маю можливості віддячити вам. Багато не обіцяю, та поміщики після неофіційних переговорів дали згоду скластися, аби сума допомогла все вирішити.

— На Бога! — Чечель різким рухом відсунув тарілку. — Досить уже крутити! Зібралися — так говорімо. Викладайте, що там за халепа така.

Чоловіки багатозначно перезирнулися. Земський начальник витер губи кутиком білої серветки, прокашлявся, мовби готувався виступати перед поважним зібранням.

— Нарешті. Почнімо, як то кажуть, спочатку. Василівка наша — повітовий центр і разом із тим село. Не велике, але й не маленьке. Ніби недалеко від Полтави, тридцять верст, навіть менше трохи. Але як доїдеш, наче в інший світ потрапляєш. Краї в нас, Платоне Яковичу, можуть видатися похмурими. Ворскла — річка так звивається, від того — плавні, мов ліси густі, навіть місцеві часом блукають. А ще — стариці й болота.

— Про болота чув, — зауважив Платон.

— Не про них мова. Хоча, може, й про них. Народ багато років між боліт живе. Як то кажуть, поколіннями. Звідси характер, не завжди привітний через забобони. То вже спосіб життя. Іноді думаєш: ну скільки ж можна, двадцяте століття на дворі, онуки й правнуки їхні до третього тисячоліття доживуть, якщо кінця світу не буде... А! — Дундукевич сумно махнув рукою. — Словом, є в моєму повіті два села, болотом розділені. Маньківка ближче, Соколівка — далі, за болотами. Вважайте — у більшій глушині. Але й там люди живуть, іще й господарства мають. У Маньківці худобу тримають. Соколівка свою славу має — мед. Тамтешній поміщик, Степан Соколовський, Царство Небесне, диваком був... прости, Господи. — Дундукевич перехрестився. — Затявся розводити в себе на господарстві різні рослини екзотичні. Вкидав грубі гроші в саджанці та насіння, сам їздив усюди, особисто привозив.

— То все мед, — вставив Кругляк.

Не розуміючи, для чого треба це слухати і як слід реагувати, Чечель просто кивнув.

— Еге, — підтвердив Дундукевич. — Мав пан Соколовський задум. Бджоли літають над тією квітучою екзотикою, сотають пилок. Мед матиме від усього того ні на що не схожий смак. Значить, такого меду, як у Соколівці, по всьому повіті — де повіті, у всій губернії не буде! А ще заповзявся висаджувати дерева фруктові, з яких можна збирати два врожаї. Чи то вичитав десь, чи сам бачив. — Земський начальник махнув рукою. — До того веду, що нічого з того не вийшло.

— Медалі, — знову вкрутив Кругляк.

— Хіба, — згодився Дундукевич. — Покійний Степан Юхимович марнославним уродився. Поїде зі своїми рослинами на виставку в Париж, дістане там медаль, зробить фото, привезе звідти публікацію про себе. Бере то все під скло, вішає — чистий іконостас. Тільки ж медалі не збагачують. З кліматом здебільшого не вгадував. Щось сохнуло, щось мокнуло, щось грім побивав, а від чогось бджоли роями дохнули. Селяни тамтешні вже на пана пальцями крутили, як бачили, тільки Соколовський затявся. Маєте — розорився на мріях. Серце не витримало. Поховали, лишилася на господарстві вдовиця, Степанида Іванівна, з двома доньками. Старша, Лизавета, довго в дівках не ходила. Вдало заміж вийшла, за дачника одного. У банку служить і, кажуть, подає надії. Ага, живуть вони в Києві.

— Це має значення?

— Самі побачите, Платоне Яковичу. — Земський начальник відігнав від полумиска набридливу муху. — Є ще одна донька, Олеся. За віком як старший син Панаса Пилиповича. Усе при ній, так би мовити. — Він показав руками. — Та в дівках засиділася. Причина — десь, мабуть, її покійний батько згрішив. Народилася дівка кривенькою на ліву ногу. Коротша за праву. Я, звісно, не роздивлявся, не міряв аршином. Не знаю, на скільки. Тільки ж видно, кульгає дівчина. Сумно, але ж кому така жінка треба. Хай навіть із маєтком та млином у придане, та й розумом Бог не обділив. Але, бачте, приречена жити в рідній Соколівці.

— Приречена... Ви так кажете, наче це покарання якесь.

— Знаєте, мосьпане... — Дундукевич пожував губами, мов кріль, повторив: — Знаєте, аби ж іще життя в радість. Зимою Степаниду Іванівну відспівали. На здоров’я не жалілася, та й відійшла тихо, всякому б так. — Він перехрестився. — Лягла спати й не прокинулася. Потім Лизавета лікаря поважного з Києва привезла. Оглянув небіжчицю, розрізав... — Земський начальник знову поклав хреста. — Серце, каже, не витримало. Степанида як знала. Заповіт склала на обох доньок, іще восени, й ані пари з вуст їм про те. Значить, відчувала щось, лякати не хотіла.

— А смерть поміщиці має значення? Якщо ні, якщо нема підозр у природній смерті — не варіть, будь ласка, воду. — Неспішна провінційна бесіда в тихому садку починала дратувати і втомлювати Чечеля.

— Ніхто стару Соколовську не вбивав. Хоча... не така вже вона й стара. Тільки п’ятий десяток розміняла. Лизаветі, старшій, батьківського маєтку не треба. Навіть хотіла Олесю до себе забрати, а Соколівку продати, за скільки дадуть, не торгуючись. Так кривенька вперлася. Дбатиму, каже, про спадок, сама собі буду там господиня.

— Зрозуміло, — втрутився Кругляк, потягнувшись при тому до карафки. — Незатишно їй такій ані в Києві, ані навіть у Полтаві. Хто вона там? Сирітка-калічка, яку всім довкола шкода. А тут — сама по собі.

Наповнивши тим часом чарки, взяв свою, гойднув, припрошуючи товариство. Платон почаркувався машинально. Випите повернуло до тями й, відверто кажучи, дозволяло слухати просторікування нових знайомих. Проте не давало змоги вхопити суть, що чим далі, тим більше накручувало. Чечель чувся так, ніби його запросили вислуховувати місцеві плітки, позбавлені глузду. Від того брали позіхи, і не стримався.

Співрозмовники на неввічливий жест не зважили.

— Попервах у молодої барині все добре велося, — вів далі Дундукевич. — Там завдяки прикажчику[30], Савці Писаренку, господарство тримається. Йому старі Соколовські довіряли і їхні батьки. Ті Писаренки біля хазяїв здавна тримаються. Як дістали село сто років тому, так і не міняють прикажчиків.

Платон голосно зітхнув.

— Потерпіть іще трохи. — У голосі Дундукевича бринькнули нотки мольби. — Докладно, по поличках усе розкладаю, аби потім для вас найкраще склалося й менше було запитань.

— У мене запитань мало. Власне, одне: для чого мені слухати історію поміщиків Соколовських?

— Бо кривенька Олеся все ж закрутила з кавалером! — випалив земський.

— Радий за неї. А казали — сама лишиться.

— З того, Платоне Яковичу, все й почалося! Уся біда наша!

— Ваша?

— Маньківки ж! Найближчого села по сусідству! Послухайте, зовсім небагато лишилося.

— Хіба маю вибір...

Чечель відкинувся на спинку стільця, схрестив руки на грудях, демонструючи янгольське терпіння. Кругляк кахикнув. Дундукевич укотре пожував губами.

— У Маньківці є непогана економія[31] поміщиків Недільських. Не аж така зразкова, як у Диканьці чи, скажімо, Жуках. Але й про Недільських «Хуторянин»[32] не раз писав. Розводять вони там на фермах коней англійських, напівкровних. Худобу рогату, овець, переважно волоської породи. Сірі воли з Плавунів на ярмарках цінуються. Словом, знаменита економія, мови нема. Але ж прогрес на носі, його навіть у Маньківці не заперечиш. Тож послав старий Недільський свого сина Микиту вчитися на інженера залізниць. Тим більше в наших краях колії чим далі, тим більше кладуть. Микита ж іще той лобуряка. Не знаю, як там його наука, але як навідується додому — гуляє славно. І якось кинув своїм бешкетним оком на сусідку Олесю. Вона ж, ось побачите, собою гарна, лиш кривенька.

— Я зрозумів про її ваду. Коли вже до суті справи?

— Там ми вже там, Платоне Яковичу! Сеча Микитці Недільському в макітру вдарила, не інакше. Для чого морочив дівку, чорти його знають. У травні все почалося, їх разом бачили за дуже, скажімо так, пікантних обставин. Тоді ж усе й скінчилося. Мало йому гратися: уже на початку червня Плавуни загули, бо панич оголосив — ладнає весілля, якась наречена з пишним посагом.

— Олеся Соколовська, молода поміщиця, відчула себе спокушеною й покинутою. — Платон розплів руки, погладив долонею голений череп. — Історія старіша, мабуть, за створення світу.

— Чекайте! — Очі Дундукевича блиснули, він заговорив швидше. — Аби знав Микитка, куди залазить, сто разів би подумав. Та куди — Микитка! Старий Недільський так само подумати не міг, у що бешкет нащадка виллється. Рік і без того почався для села недобре. Квітень, якщо пам’ятаєте, сухим видався як для звичної весни. Родило погано, та все одно може бути. Аби літом трошки припекло, якось би розгулялося. Самі бачите: дощить уже від початку липня.

— Не знаю аж таких подробиць про погодні умови. — Платон намагався триматися чемно, хоч це вдавалося дедалі важче. — Коли я прибув до Полтави чотири дні тому, у середу, сонце пекло. Зараз ніби так само не холодно.

— То в місті! — вигукнув Дундукевич. — Хіба ми не цікавимося, де і як? Сам особисто телеграми відбивав по інших земствах! Усюди терпимо, хоч і нарікають. Лиш у нашому повіті — як не дощ, то вогко! Болота навкруг, згоден! Тільки ж такої біди не пам’ятаю раніше, аби пшениця лягала, бур’яном заплутана! А сіно в копицях пріло! Яблука не родять, абрикоси, груші! То все Олеся!

— Що — Олеся?

— Кривенька качечка наша образу не проковтнула. І знайшла спосіб помститися. Наслала дощі на наші краї. А на худобу Недільських — моровицю. Аби ж тільки на панську економію. Все село тепер платить за її рахунками.

— Все одно нічого не розумію.

— Чого там розуміти: відьма вона!

Отак.

Розділ 8

Маньківці пороблено

ечель не знаходив слів.

Уклякнув на стільці, не знаючи, на яку ступити. Або ці двоє надумали насміятися з нього, або хочуть втягнути в халепу, пов’язану з місцевими забобонами. Натомість Кругляк і Дундукевич помітно Насолоджувалися ефектом. Їм удалося загнати знаменитого гостя на слизьке, в палестини, зовсім ним не звідані, на незнайому, а тому незатишну територію. Платон незчувся, як опинився в їхніх руках. Встати й піти — найпростіше. Але підступно запропонована горілка зменшувала можливості для ретиради. Тож нічого не лишилося, як вичавити: — Морочите голову, панове.

— Тоді поясніть, чому раптом худобу в економії вже скоро місяць як нищить моровиця, — парирував земський начальник. — Я не ветеринар.

— А там і ветеринари губляться. Думаєте, Недільський нічого не робить? У них зарази ніколи не було. Маньківських сірих волів вважають одними з найздоровіших. Там таку породу вивели — витривалі до всякої їжі. Аби годували. Треба — довго можуть без їжі обходитися. Вигідні тварини.

— Раптом їх конкуренти труять?

— Чому аж тепер взялися? — Дундукевич подався вперед. — Платоне Яковичу, які конкуренти? Недільські з усіма економіями в мирі живуть! На тому їхня справа тримається! Таке вам скажу: тиждень по тому, як Микитка оголосив про весілля, знову ж таки — у неділю, у Маньківці біля церкви з’явилася Олеся кривенька. То завжди охайна ходить, вбрана добре, зачесана. А тут — коса розплетена, волосся по плечах. Ті, хто бачив, казали — очі горіли страшно. Люди підходити боялися. Думали — причинна, розум втратила через ту зраду.

— Може, так і сталося. — Платон почав розуміти сенс задовгої передмови. — Молода жінка коли-не-коли дістала якусь надію. І її безбожно, безсоромно обдурили. Аби ви ще точно знали, чи були вони коханцями, чи стався, гм, інтимний зв’язок.

— Свічок ніхто не тримав. Але люди припускають.

— Урешті-решт, яка різниця? — звично втрутився Кругляк. — Маємо наочний факт: із нещасною, скривдженою від природи дівчиною молодий розбещений бевзь повівся, скажімо так, не дуже ґречно. Спокусив словом чи ділом — то не суть, результат однаково прикрий.

— Припустімо. — Чечель знову мазнув долонею голений череп. — Давайте від церкви детальніше. Ви там були, Ільку Михайловичу?

— У Василівці своя церква є. То вже потім чутки повітом гуляли. Панночку тоді прикажчик Писаренко в оберемок забрав, посадив на бричку, вивіз від людського ока далі. Та поки дістався, Олеся встигла наговорити всякого. Прокляла і Микиту, і всіх Недільських, і всю Маньківку.

— У нас люди щодня когось клянуть.

— Та не всі прокльони діють, Платоне Яковичу, — зауважив Дундукевич. — Я ж так само, як ви, особа раціональна. Ну, сталося таке. Не витримала панночка, жива ж людина, ще й без досвіду в амурних справах. Ну, наговорила чогось, дала повітовим кумасям привід трошки почухати язиками. Аби ж місяць по тому спека не вдарила й моровиця на худобу не напала.

— Який зв’язок?

— Прямий. Я не вірю, ви не вірите, Панас Пилипович посміхається, справник наш потилицю чуха й вусами пряде. І все одно: є, як ви, поліцейські, кажете, разок з фактів. Для суду вони — тьфу. А людям — досить, навіть забагато.

— Ось і викладайте по порядку.

— Зволите. — Земський начальник так само засовався на стільці, мостячись зручніше. — Є у Маньківці особа, яка воду каламутить. Хуторянка, Шимчихою кличуть, за пачпортом — Пелагія Шимченко. При церкві давно служить, ніколи заміжньою не була. Так кажуть, принаймні. Шимчиха не місцева, років п’ятнадцять пустила в Маньківці коріння. Погорілиця, виділив їй староста стару хату на хуторі, Палажка її до ладу довела. А років із п’ять прижився при ній Григорій, відставний солдат. Що між ними там, за завісами, — Бог знає. Та хазяйство веде аж бігом, рукави засукавши. До всього рук докладає. Подейкують, поки у війську служив і навіть десь повоювати встиг, жінка бахура пригріла. Під тим ніби соусом, що чоловіка вбили.

— Вони мають стосунок...

— Прямий, Платоне Яковичу! — Земський легенько стукнув по столу. — Шимчиха знана в окрузі тим, що викриває відьом. Затялася на тому. Може, манія в людини, не мені судити. Але раз по раз збирає в себе людей і намовляє ганяти відьом. Як десь знайде чергову, так одразу кляне. Усе б нічого, тільки народ же наш по селах забобонний. То тут, то там погромить хату чи хутір, куди Шимчиха перстом тицьне.

— Чому таке дозволяють?

— Бо управи на неї нема. Не військо ж кликати, аби багнетами боронили якусь там відьму від праведного гніву.

— Так розумію, Шимчиха, вона ж Пелагія Шимченко, вказала на сусідську поміщицю Олесю Соколовську.

— Авжеж, — кивнув Дундукевич. — Коли почалася раптом моровиця, Шимчиха одразу пустила чутку селом: бачила панночку на болотах, у Прокопихи.

— Це ще хто? — Чечель починав плутатися в персонажах, яких виймали перед ним, мов кроликів із капелюха факіра.

— Якраз відьма місцева. Так її люди називають. Але не бояться, поважають навіть. Прокопиха — відьма родима. Тобто вроджена. Вони великої шкоди не роблять. Навпаки, пологи приймають, бо нема повитух, від них кращих. Можуть вилікувати там, де земські лікарі опустять руки. Те, що живуть окремо, — на те й відьми.

— Шимчиха ж усе одно Прокопиху не сприймає?

— Не про неї зараз мова. Інший факт. Шимчиха твердить: Олеся, молода хазяйка Соколівки, не знайшла нічого ліпшого, як навчитися відьомства у Прокопихи.

— Краще родима відьма, ніж навчене стерво, — кинув Кругляк.

— О! — Дундукевич багатозначно підніс вказівного пальця. — Народна мудрість. Чули?

— Я міський, — пояснив Чечель. — У Ніжині народився й виріс, хоч і бував на селі. Тільки ж у нас про відьом ніхто не говорив. Справи з ними, здається, не мали.

— На міських околицях по хатах теж відьми живуть, — буркнув коротун. — Запитайте про полтавських, я вам такого розкажу...

— Чекайте ви з полтавськими! — відмахнувся Дундукевич. — Даю наступний факт, Платоне Яковичу. Цікавився, чи правда, у народі кажуть — так: уроджена відьма має передати знання бодай одній наступниці. Інакше під кінець життя помиратиме в страшних муках. Тож припускаю, що наша потерпіла панночка вирішила навчитися відьомства, аби витончено помститися за кривду. Між іншим, за народним-таки переказом, відьми навчаються, аби робити зло. Потреба в них така. Родима ж відьма може й не чаклувати. А як застосовує знання, то на користь, я ж згадував про це. Від навчених відьом людям тільки горе.

Платон узяв виделку, замислено покрутив, з підкресленою акуратністю поклав назад.

— Якщо відкинути раціо й прийняти все сказане за чисту монету, все одно не клеїться. Олеся Соколовська, власниця Соколівки, могла піддатися хвилі емоцій. Вирішила опанувати відьомську науку, як би це не звучало у двадцятому столітті. Для чого? Аби помститися Микиті, розгульному синові сусіди-поміщика Недільського. Чому ж тоді кривдник живий-здоровий, а силу гніву навчена відьма спрямувала на худобу?

— Пояснюється дуже легко, Платоне Яковичу! — Дундукевич зиркнув на Кругляка, ніби заручаючись його підтримкою. — Микита робив свою підступну справу привселюдно. Ганьбив наївну молоду жінку на людях — і зганьбив. Ніхто з соколівських пальцем об палець не вдарив, аби припинити, запобігти. Скажете, простим селянам до шмиги? Але ж є ще пан економ! Він на синові пустощі закривав очі, бо єдина дитина, пещена. Там непроста історія, ще почуєте. Але, скидається, заплатити за Микитині гріхи має Недільський, а заразом — усе село. Навчена відьма, мосьпане, своєї люті не тримає на контролі. Що більше лиха сіє довкола, то сильнішою стає.

— Нас би хто збоку послухав, — гмикнув Чечель. — Не так багато ніби й випили...

— Не вірите, — зітхнув земський начальник. — Десь у чомусь ми з Панасом Пилиповичем на вашому боці. Але ж ви ще про одне не спитали. Треба, без цього разок з фактів не буде повним.

— То підкажіть. Тим більше відповідь знаєте.

— Вас не цікавить, чому саме Олеся з Соколівки змогла навчитися на відьму? Тобто... — Дундукевич швиденько виправився, уточнив: — Чому люди повірили в це. Так на будь-кого легко подумати. Знаєте, як кажуть: усі жінки — відьми.

— Приказку чув, — кивнув Платон. — Не заходьмо далеко, панове. Справді, чому? Що у власниці Соколівки такого особливого?

— Вона народжена бути відьмою, — урочисто прорік Дундукевич, виставивши гостре підборіддя. — Шимчиха воду каламутить, правда. Але ж її слова легко перевірити. І переконатися: має вона рацію, ох має. Не всяку жінку можна навчити відьомства. Треба мати для того певні якості. І першу Олеся має — кульгавою вродилася.

— Ви серйозно зараз?

— Дуже. Вроджена вада — перша ознака того, що дівчинка може, як захоче, навернутися до відьомства. Далі — ще ближче до реальності. Наприклад, дати і дні тижня, коли народилася дитина, записані в спеціальних книгах. Вони не секретні. Не знаю, як і коли осяяло маньківського старосту ті записи знайти й глянути. Словом, народилася наша Олеся в день, який припав на понеділок. Скажете, збіг?

— Яке це має значення?

— Сам не розумів, Платоне Яковичу. Аж поки не пояснили знаючі люди: дитина, особливо дівчинка, народжена в понеділок, має всі нахили, аби стати відьмою. Додайте до того кривеньку ніжку.

— Все?

— Не все. — Дундукевич тепер свердлив Чечеля поглядом. — Як там кажуть правники, сукупність доказів? Маєте. Олеся Степанівна — так звана межова дитина. Тобто остання в родині. За повір’ями, має здібності до відьомства, її старша сестра Лизавета — теж межова, бо перша. Але не має тих рис, що ними Бог наділив Олесю. Отже, сукупність доказів. Уже третя ознака. Хочете четверту? Тут не перевіриш, проте як почалося — знайшлися ті, хто знав Соколовських добре. Смійтеся, як смішно, але... гм... подейкують: Степанида Іванівна, матінка Олесі, до двох рочків годувала її грудьми. Ще одна прикмета, хай не така явна. І зовсім уже остання: чорний кіт.

— Тьху на вас! — вирвалося в Платона.

— Тим не менше кота не раз бачили в Маньківці, коли худоба зачала здихати чорт знає від чого, — мовив земський. — А селяни з Маньківки, що працюють у маєтку, пошепки кажуть: узявся цей звір у панночки саме на початку літа. Удень кудись забігає, під вечір знову шастає двором.

— Забігає він, треба розуміти, у Соколівку?

— Шимчиха пустила чутку — кидала в кота каменюками, думала забити. Влучила. Того ж дня, казали в Соколівці, до панночки приїздив земський лікар. Голову ніби розбила, впала необережно, в очах потемніло. Але ніхто не бачив, де й коли вона падала.

Чечель знову сплюнув спересердя.

— Для чого годуєте казочками, панове? Мета ваша мені досі не ясна.

— Про негоду забули, — нагадав Кругляк.

— Отож-отож, — стрепенувся Дундукевич. — Навчені відьми, до всього, здатні наслати посуху або дощі. Такого вогкого літа навіть у нашому заболотному краю не знали.

— Давненько, — погодився коротун. — Та не кажіть, що ніколи. Колись же та й було, запитайте старих людей.

— Не хочу, — відмахнувся земський. — Ну, пекло колись, хай років із десять чи більше. Веду до згаданої вже сукупності фактів. Їх уже більше п’яти, Платоне Яковичу. Все! — Дундукевич розвів руками. — Сказати більше нема чого.

Чечель закусив губу, замислено поворушив пальцями.

— У підсумку, панове, ви намагаєтесь довести мені: на село Маньківку за гріхи тамтешніх хазяїв скривджена молода сусідка, не менш шляхетна з роду, наслала пристріт. Для того не знайшла нічого кращого, як за короткий час зробитися навченою відьмою. Для чого мала всі передумови, починаючи від вродженого каліцтва й закінчуючи чорним котом. Забобонний люд на ваших болотах схильний вірити в усе це. Чудова ілюстрація звичаїв нашої української глушини. Страхи живуть поруч із прогресом. Минуле — з майбутнім.

— Говорите, як пишете, — зазначив Кругляк.

— Лишається з’ясувати одну незначну на загальному фоні обставину. До чого тут я, панове? Чому мушу все вислуховувати? Хіба ви вирішили мене трохи розважити.

— Я сказав Ількові Михайловичу, що є нагода залучити вас, пане Чечель, до цієї справи, — мовив коротун. — Бо до поліції з таким напевне не підеш. Тим часом Василівський повіт вирує. Кипить, мов борщ у казанку. Хтозна, як довго ще це все триватиме й, головне, до яких наслідків може призвести.

— А я погодився просити вас, Платоне Яковичу, приватно і делікатно розв’язати цю справу, — додав Дундукевич. — Поліція тут справді не допоможе. Мене, а заразом увесь повіт, усе земство потроху беруть на кпини. Боюся, скоро Шимчиха зі своїми вірними матиме більший вплив, ніж законний виборний.

Чечель глянув по черзі на кожного з чоловіків.

— Як ви собі уявляєте мою роль? Такий собі мисливець на відьом? Напередодні ви, Панасе Пилиповичу, нарекли мене мандрівним лицарем. Дуже добре виписується образ, розвивається. Ви справді маєте літературний талант.

— Дякую. На жаль, те, що ви почули, — не казка й не вигадка з голови літератора. Панові Дундукевичу через таке дійсно може бути непереливки. Уявіть, знайдеться спритник, настрочить кляузу в Петербург. Мовляв, розвели якесь відьомство в повітах. І це в той час, коли тут кладуть залізницю, мають намір вивести край із сонного стану. Всякого можуть написати, ще й не таким гербовий папір бруднять, чорнила марнують. Вода, Платоне Яковичу, камінь точить. Нас, свідомих, без того на місцях утискують уже шостий рік. А хочеться мати своїх при посадах. Вірних, на яких покластися можна.

— У чому покластися?

— То інша розмова. — Кругляк прикусив язика, зрозумівши — бовкнув зайве.

— Гляньте на все тверезо, — вступив Дундукевич. — Відлущте зайве. Облупіть яйце від шкаралупи. Що побачите? В економії Недільських почався мор худоби. Хвороба — чи зла воля? Як до цього всього причетна молода поміщиця з сусіднього села? Краще, аби завдана їй кривда, хоч би яка страшна, цієї халепи не стосувалася. І якщо з вашою допомогою, Платоне Яковичу, земство матиме докази, пропозиція лишається в силі.

— Може, з цим усім треба до ветеринара? — обережно запитав Платон.

— Привозили, і не одного. Причину моровиці лікарі не знайшли. Це точно не епідемія, — відрізав земський. — Економії з усього повіту готові разом відшкодувати витрачений вами час. Бо всі зацікавлені. Раптом пошесть піде далі?

— Якщо не епідемія, нема зарази — чому там передаватися?

— Отож. Незрозуміло. А ви, за чутками, з тих людей, хто вміє пояснювати незрозуміле.

Нарешті бесіда набула ясних, цілком конкретних рис.

— Ви ж напевне знаєте, панове, що мої повноваження дорівнюють нулю. З моїми висновками ніхто ніколи не рахуватиметься. Моє слово ні для кого не доказ. Маю на увазі, якщо доведеться йти по підтримку до влади.

— Спробуйте не перетинатися з поліцією. Не переходити ніде дорогу, як ось нещодавно в Полтаві. Урешті-решт, треба розібратися в чортівні, не більше. Щойно кожна подія матиме з вашою допомогою логічне пояснення, я дозволю собі діяти офіційно. Як того вимагають закон і порядок.

Добронравов залишив без грошей. Тут обіцяють.

Уголос Платон цього не сказав.

Не треба показувати, наскільки вразливий.

— Що ж... Вітаю, вам вдалося мене зацікавити. — Чечель потер руки, посміхнувся. — За це варто випити.

Кругляк заметушився, заходився наповнювати чарки.

— Єдине, панове... Просто неба спати не хочеться.

— Кажу ж, можете сміливо розміститися в моєму кабінеті.

— Краще отаборитися безпосередньо на місці подій. Або дуже близько. — Платон підніс чарку.

— До ваших послуг кімната в моєму маєтку, — мовив Дундукевич.

— І я буду в усіх на очах. Не годиться. А, придумаю щось. — Платон уже відчув кураж. — Вирушаю просто сьогодні. З вашого дозволу, по обіді. Треба ж поспати трохи. Я своїм ходом, автомобіль тут не лишу. Коли горілки ковтнеш, за кермо не сідай — перекинешся.

— Ось коли кабінет згодився! То ще по одній!

Чарки весело дзенькнули.

Вважай, скріпили угоду.

Розділ 9

Селянин хреститься

ма трапилася в найменш слушний момент.

Два роки мандрівного життя привчили Платона зважати на дороги. Не всякий битий шлях і навіть не всяка міська вулиця були придатні для автомобільної подорожі. Щойно отримав «даймлер» у дарунок від удови барона фон Шлессера, яку вдалося витягнути з халепи, — зрадів. У становищі, у якому опинився проти власно! волі, залізний кінь був вигідніший за кінський екіпаж. Володіння автівкою давало відчуття свободи, принаймні так налаштував себе Чечель. Але омріяна свобода щоразу закінчувалася разом із рівною дорогою. «Даймлер», маючи тридцять чотири кінські сили, відчутно програвав одному коневі на путівцях, розбитих возами шляхах і посеред поля. Машина загрузала у багнюці, стрибала по горбах і ямах, ризикувала перекинутися на більшій, ніж треба, швидкості там, де вершник чи запряжена конем бричка проходили легко й звично.

Через те Платон найбільше любив їздити влітку, коли сухо. Без багнюки і баюр — воно легше.

Проте правду каже наляканий земський начальник. Нинішнє літо в цих краях незвично вологе. Тож дорога виявилася для «даймлера» заважкою. Платон взяв до уваги, збирався пильнувати й до якоїсь міри справді вважав.

Через те у втраті обережності винуватив тільки себе.

Хоч міцно поспав чотири години, а потім ще раз умився крижаною криничною водою, довкілля далі лишалося в легкому тумані. Від’їзд із гостинного дому Кругляків теж затягнувся: спершу довго й статечно пили каву. Потім шляхетно прощалися з кожним, а Платон Пилипович, чимось розчулений, іще й чоломкався. Тож із Полтави вибралися глибоко по обіді. Сонце ще не сідало, та до того поволі йшлося. Чечель рулив за бричкою Дундукевича, невеличка кавалькада неквапом рухалася на захід від міста, тому промені били в очі. Не рятували навіть шоферські окуляри-«консерви», та й загалом поїздка затишною не була. Прийнятна для автомобільних коліс дорога зникла майже одразу за Полтавою, кінські копита попереду збивали ще не висохлий ґрунт, тож Платонові раз по раз доводилося витирати чорні дрібки зі скелець. У шкіряному шоферському шоломі, важких черевиках і крагах Чечель почувався вареником в окропі. Коли черговий поворот відкрив перед ним блискучу річкову смугу, захотілося зупинитися, роздягнутися догола, пірнути у воду й сидіти там, аж поки піт не змиється.

Але були й приємні моменти. Довкола дедалі виразніше пахло польовими квітами, пріллю скошених луків, деревами і ще чимось, що дуже віддалено нагадувало Платонові про гімназійні канікули в селі під рідним Ніжином. Коли був молодшим, йому більше подобалося бігати босоніж по траві й теплому вуличному пилу, закопувати в нього ноги і ворушити пальцями. Вступивши вперше у коров’ячий кізяк, не злякався — там теж було тепло й, здається, зовсім не смерділо. Точніше, запах тваринного посліду органічно змішувався з іншими ароматами, які і відрізняли село від міста. Це вже потім, стаючи старшим, Платон ловив себе на думці — хай тут природа й багато простору, проте за три дні набридає, стає нудно і не знаєш, до чого себе прикласти. Купатися, вештатися лісом і кататися верхи набридало саме через одноманітність: новий день не обіцяв нових забав.

До Василівки дісталися по шостій.

Земський намовляв Чечеля лишитися до завтра. Мовляв, ранок буде мудрішим. Та Платонові на сьогодні стало вже досить товариства балакучих аборигенів. Тож попросив детально пояснити, як краще дістатися до Соколівки. Лишилося небагато, сім верст — якщо навпростець, повз Маньківку, вони на шляху. Або одинадцять — це якщо гаком.

Перша думка: коротшою дорогою.

Відкинув, керуючись тим, що до вотчини Недільських усе одно навідатися доведеться, то принаймні не одразу його помітний транспорт побачать у селі. Хоча Дундукевич не приховував: на дорогого гостя там чекають, приймуть у широкі обійми, адже він має намір покласти край неподобству в повіті. Зрештою Чечель дав згоду на ніч зупинитися в Маньківці, але для себе вирішив — шукатиме по можливості нейтральної території, аби зацікавлені особи не забили йому голову зайвим. І не заплутали, поки нічого не почалося.

Усе ж таки Недільські — особи більш зацікавлені та напевне налаштовані категорично проти Соколовських. А обставини вимагали від Платона спершу вислухати вже відому історію з вуст супротивної, ворожої сторони. Що скажуть у Маньківці — ясно. Цікаво, як до всього ставляться в Соколівці.

Чи глибоко занурився в думки по дорозі, чи виснажили вчорашній бенкет, сьогоднішній сніданок і пекуча дорога, чи поклався на звичку пильнувати, куди іде, і вчасно оминати небезпечні ділянки... Яка різниця, у чому причина, коли раптом яма наче сама з’явилася під правим переднім колесом. Чечелю вдалося в останній момент дивом вивернути кермо, вирівняти «даймлер» та вдарити по гальмах. Та щойно зупинився, спершу відчув, а вже потім побачив: автомобіль просів на правий бік.

— Чорти б тебе взяли, — процідив Платон.

Стягнув обважнілі окуляри й шолом. Вибрався назовні, обійшов автівку, присів біля колеса, торкнувся, роздратовано сплюнув. Задля певності зазирнув у яму, аби переконатися: камінець, який розпоров гуму на шині, справді лежить на дні гостряком догори. Ще й саме колесо трохи погнулося.

— От же ж! — Чечель сплюнув під ноги, копнув машину в бік, наче це вона була винна.

Тим часом сонце ховалося за верхівками дерев. Дав про себе знати легкий теплий вітерець. Не знати точно звідки відчутно тягнуло вогким, болота десь недалеко. Покрутивши головою, Платон замислено потер голений череп, відігнавши при цьому величезного ґедзя. Вдихнув глибоко, примружився, почухав маківку, машинально смикнув себе за мочку вуха.

Людей треба шукати десь недалеко.

До інших, уже звичних природних пахощів додався ледь відчутний запах диму.

Топили пічку, спіла вечеря.

Пошкоджений «даймлер» Чечель без страху залишив посеред дороги без нагляду. Ніхто з автівкою тут нічого не зробить, навіть якби колесо було не пробите. Прихопив маленький револьвер, трохи подумавши, витягнув із саквояжа й поклав до кишені піджака великий. Якщо хтось раптом наскочить на машину і вирішить понишпорити, від зброї навряд відмовиться. Портмоне теж взяв, бо без грошей тут розмови не буде.

Посунув через поле по траві.

На край села вийшов хвилин за сорок, вивела стежка через невеличку лісосмугу. Постукав до першої ж хати. Щойно почав викладати прохання, господар спохмурнів, втратив інтерес до розмови, коротко порадив, до кого йти краще. Через чотири хати, куди Чечеля спрямували, теж не надто охоче погодилися допомогти. Не тому, що грошей мало, — до панського маєтку в сутінках не дуже кортіло вибиратися. Острах Платон відчував у кожному слові, кожному жесті й зрозумів: дурна слава про молоду панночку — не аж така вигадка. Тим не менше дуже наполягав, і його направили ще далі.

На рубль із полтиною спокусилися тільки в п’ятій господі.

Мовчазний дядько, назвавшись Орестом, вивів зі стайні коня з кобилою, прихопив упряж і пішов за Чечелем. Спроб завести розмову дорогою селянин старанно уникав, і те, що двічі перехрестився при згадці про бариню Олесю, стало для Платона красномовнішим за будь-які слова. Трішки пожвавився Орест, наблизившись до «даймлера», навіть розв’язав язика, розпитуючи, що тут до чого і як воно їздить. Причому, аби не справити враження зовсім уже дрімучого, обмовився: бачив уже кілька разів такі штуки, зять покійної хазяйки навідувався. І тут-таки не стримався, ляпнув:

— Чого б їм сюди не перебратися? Хіба ж у нас не ловко...

— А що, молода панночка не впорається? — миттю скористався Платон нагодою. — Я чув, прикажчик помагає.

— Що панночка, — одразу дав заднього Орест, хотів ще щось сказати — та замість слів утретє перехрестився.

Від Платона селянинові користі було небагато. Усе ж Чечель допоміг, як умів, запрягти коня з кобилою, і вони поволі зрушили «даймлер» із місця, потягнули вперед. Їхній хазяїн широко крокував поруч, підганяючи, але не аж так, усе ж таки жалів робочих тварин. Платонові нічого не лишалося, як дибати позаду.

Дерева зовсім затулили сонце, коли перед ними відкрився маєток Соколовських.

До білого будинку, що мав модерновий вигляд, вела широка брукована алея, обабіч якої стриміли молоді пахкі акації. Одразу за будівлею стояла лісова стіна, і скидалося, ніби господарі навмисне розмістили родовий маєток у такій собі великій глибокій кишені між лісом, полем і болотами. Згадавши ранкові казочки під чарку, Платон відчув себе трохи незатишно, покрутив головою, ніби чекаючи появи чогось потойбічного, що підтвердило б сумну репутацію цього місця та його мешканки. Та засоромився таких думок, навіть сплюнув спересердя. Орест звернув на те увагу й зрозумів по-своєму: знову перехрестився і так само плюнув, але через плече, тричі.

Немов у відповідь Чечель раптом вловив рух праворуч у сутінках.

Мимоволі потягнувся до зброї.

Та на алею перед ними вишмигнув лише чорний кіт.

Орест укляк, зупинивши коня. Той смикнув головою, пирхнув і ніби сам намірився повернути назад. Але кіт, здавалося, не звертав на прибулих уваги. Глипнувши в їхній бік, задріботів прямо, неначе вказуючи дорогу, закликаючи йти за ним. Чечель мовчки кивнув Орестові, селянин позадкував, знову поклав хреста. Платон тупнув ногою, а коли не подіяло — вилаявся брудно, та все ж показав чоловікові великого револьвера. Не знаючи, чого слід більше боятися, Орест слухняно повів коня далі. Поки Чечель приборкував непокірного, чорний кіт зник із очей.

Сутінки, змішані з вогким туманом, зімкнулися за ним, мов невидима брама.

Невеличка процесія наблизилася до зачинених воріт. Назустріч із двору вже сунула постать, і Чечель уздрів казкового богатиря. Високий, на голову вищий від будь-кого чолов’яга, стрижений «до закаблука»[33], із закрученими догори вусами. Поверх підперезаної тонким пояском сорочки з вишитим коміром велетень надягнув темний піджак, штани заправив у халяви юхтових чобіт. Навіть якби не тримав у правиці мисливську рушницю, вигляд усе одно мав би загрозливий — додавали того густі, смоляні брови.

Басаврюк[34], та й годі.

Прикажчик Писаренко, не інакше.

Ну, знайомі будемо.

— Дідько тебе приніс, Оресте. — Голос велетня нагадував звук духового інструмента.

— Вечір добрий, Саво Гнатовичу, — похапливо вклонився селянин. — Гостя до вас веду.

— Хто тобі сказав, що ми на гостей чекаємо?

Рука гралася рушницею, і Чечелю вартувало зусиль, аби не стежити за її рухами.

— Ось же пан до вас їхали. Кажуть, треба.

— А я кажу — не треба. — Писаренко перемкнув увагу на Платона. — Ми тут чужим не раді.

— Бачу. — Чечель кивнув на рушницю. — Тільки я, пане управителю, маю до Олесі Степанівни особливе доручення. Збирався прибути ще вдень. Заблукав, іще й халепа, — показав на пошкоджений «даймлер». — Не женіть, виявіть християнське милосердя.

— Давайте. — Писаренко ступив упритул до воріт, простягнув руку.

— Що саме?

— Доручення давайте. І мандруйте далі з Богом. Олеся Степанівна сама вирішить, прийняти вас чи ні. Якщо прийме — скаже коли.

— Ви не зрозуміли. Доручення не письмове. На словах.

— Кажіть.

— Лише пані Соколовської стосується.

Ліва рука прикажчика зігнулася в лікті.

Права легко поклала дуло рушниці на згин.

— Вас гнати, як ворон від поля? Наче шляхетна людина, а слів не розумієте.

Орест перелякано позадкував, хрестячись уже без упину.

Форкнув кінь, теж відчувши близьку небезпеку.

— Для чого так?

Жіночий голос почувся з-за спини велетня так несподівано, що змусив Платона здригнутися.

А потім з’явилася й сама.

Розділ 10

Навчена відьма

кщо врода — відьомська ознака, то Чечель готовий був повірити в ранкові застільні оповідки. Подаровану природою красу сутінки приховати не могли. Найкращий художник напевне губився, маючи намір написати з Олесі Соколовської портрет. Зазвичай пензель та олівець натуру прикрашають. Тут інша річ, бо молода поміщиця цілком відповідала приказці «гарна, як намальована». Правильні риси обличчя, ледь примружені очі, тонкі нитки брів, прямий ніс, густі брови. Голову обрамляло старанно складене волосся, шию — намиста. Вишита сорочка, натягнута на грудях, перетікала в пряму чорну спідницю. І голос від грудей, чуттєвий.

Боковим зором Чечель помітив, як укляк на місці його провідник. Зараз або вростатиме в землю, або впаде замертво. Натомість Писаренка мов підмінили. Де й поділися церберські похмурість та невблаганність. Трубний голос раптом зазвучав під сурдинку:

— Зовсім сором згубили, Олесю Степанівно. Уже серед ночі пруться.

— І якщо ми не виявимо традиційну соколівську гостинність, Саво Гнатовичу, своєї мети вони досягнуть, — мовила хазяйка. — Хто до нас проситься проти ночі?

— Ми будемо через паркан говорити? — поцікавився Платон.

— Ви будете...

— Чекай, — жестом зупинила прикажчика Олеся. — Відчини ворота, далі я дам ладу.

Велетень послухався, і за мить Чечель уже ступав у двір.

До маєтку вела дбайливо витоптана доріжка, що зміїлася поміж висаджених обабіч кущів. Олеся зробила гостеві знак іти за собою й закульгала попереду. Тим часом прикажчик звелів Орестові тягнути автомобіль праворуч, кудись углиб маєтку. Платон озирнувся на них, одразу почувши:

— Не хвилюйтеся. Вашому екіпажу нічого не буде.

— Що йому станеться. Без колеса не поїде. Речі мої...

— Ваші речі перенесуть у флігель. Там переночуєте.

— Дякую.

— На здоров’я. Чекали на щось інше?

— Не розумію...

— Якби не розуміли, не їхали б до нас проти ночі. Останнім часом мій маєток, як і вся Соколівка, має в окрузі погану славу. Тож випадкових гостей, іще й на автомобілях, у себе не чекаю. Вас же прислали до мене, чи не так?

Говорячи, вони дісталися парадного входу.

Коли Олеся ступила на першу сходинку, Платон машинально кинувся допомогти їй, простягнув руку. Господиня презирливо гмикнула, ступила вбік, забігла легко, звично, тепер мала змогу дивитися на гостя згори вниз.

— Ви прозорливі, мосьпані.

— Наче відьма, — мовила вона в тон. — Ви ж це хотіли сказати.

— Ні.

Чечель давно не шарівся.

Обличчя запашіло, і він не зрозумів, як молодій жінці вдалося кількома словами за короткий час знезброїти його, досвідченого, тертого книша, бувалого в бувальцях. Кілька років поліцейської служби жодного разу не дали йому приводу пасувати хоч перед сильними світу цього, хоч перед могутніми злодійськими ватажками, хоч перед нахабними повіями, що втратили гальма разом із соромом.

Подумки Платон поставив собі зарубку. Треба на дозвіллі поміркувати й розібратися, що сталося і чому він дуже швидко спасував перед цією особою. Хоч поява її вірного пса-охоронця, навпаки, мобілізувала й зосередила.

— Так, — м’яко заперечила Олеся. — До речі, ви шляхетно виглядаєте, але поведінка невідповідна. Чи думаєте, ми, люди з сільських маєтків, не маємо уявлення про світські звичаї?

— Даруйте. — Він обсмикнув поли піджака. — Маю честь, Чечель Платон Якович. Ось, прошу картку.

Рука вже пірнала за викот, пальці зловили й витягнули з внутрішньої кишені цупкий прямокутник. Аби вручити візитку, Платон піднявся на ґанок. Олеся взяла її, піднесла близько до очей. Лице лишилося незворушним.

— Приватні консультації. Ви правник?

— До певної міри, — кивнув Чечель. — Згоден, поява моя несподівана, вторгнення нахабне, місія дивна. Проте мене має вибачити та обставина, що я тут не з власної волі.

— Отже, ви невільні у своїх вчинках. — Це прозвучало вироком.

— Усе набагато складніше, Олесю Степанівно. Я повинен пояснити.

— Звісно. Прошу до покоїв. — Господиня посміхнулася. — Як кажуть, ласкаво просимо.

Залу освітлювала електрика.

Не здивувало — Платон бачив дорогою стовпи з дротами. Тим більше сусідня економія була багатою, тож провести електрику громада мала змогу. Але й Соколівка занепала відносно недавно. Кидаючи сили на вирощування незвичних для цієї місцевості культур, покійний власник був просто зобов’язаний рухатися в ногу з технічним прогресом. Збентежило інше.

Молитовний столик у кутку.

Ікона Божої матері з немовлям над ним.

Обставини, у яких опинився Чечель, справді виявилися незвичними. Це доводила хоча б його незграбність, певна загальмованість через невміння швидко оцінити ситуацію й виробити відповідні до неї правила поведінки. Звідси — очевидність бентеги, яку сищику варто приховувати.

Розуміючи це, Платон почувався вразливим, і найбільш прикрим було те, що Олеся все бачила. Стан гостя не сховався від її чіпкого, гострого погляду.

— Вас здивувало, — не запитала, підтвердила.

— Що саме? — Чечель укотре відчув себе дурнем.

— У відьомському лігві — православні ікони.

Господиня присіла під портретом статечного чоловіка в парадному мундирі на гаптовану козетку, жестом запросила Платона. Біля круглого віденського столика, на якому примостилася порцелянова пастушка з ягням, він побачив старе, але міцне курульне крісло[35]. Взяв, розташувався навпроти.

— Хоча... Якщо ви хотіли перевдягнутися з дороги... Скинути одяг мандрівника...

— Краще почати розмову одразу.

— Кувати залізо, поки гаряче?

— З вами небезпечно мати справу.

— Так багато хто думає. На жаль. Мені хотілося б, аби було інакше.

— Як саме?

— Просто. Легко. Інакше справ не налагодити й не виправити.

— Тим не менше в цих місцях оселився страх. Принаймні, так подейкують.

— Хто? — спитала, мов стрельнула. — Платоне Яковичу, ви здолали непростий шлях, аби дістатися до моєї скромної садиби проти ночі. Натякнули — не з власної волі. За кілька останніх місяців я пережила забагато як для людини мого становища. Тож дуже прошу, не ходіть колами. Кажіть прямо, я все зрозумію.

Чечель кахикнув у кулак.

— Після такої пропозиції, Олесю Степанівно, кружляти манівцями й жонглювати натяками важко. Точніше, неможливо. Ви вмієте заганяти в глухий кут.

— Я ненавмисне.

— Вірю. Щодо вашого становища...

— Чекайте! — Господиня виставила правицю долонею вперед. — Готова битися об заклад, моє становище вам добре відомо.

— Навпаки. У загальних рисах.

— Тобто ви не побачили, яка я?

— Прекрасна, — вирвалося в Чечеля.

— Еге ж, — легко підхопила Олеся. — Омріяна партія для будь-кого з округи. Чи вище беріть — перша наречена на всю губернію. Власниця багатої економії, чиї справи квітнуть і чудово пахнуть. Особа, неабияк шанована, бажана гостя в усіх без винятку домах. Це ж про мене кажуть: ходить — мов лебідка пливе.

He стримавшись, господиня рвучко підвелася, пройшлася залою, навмисне кульгаючи дужче, ніж зазвичай. Але щось підштовхнуло знизу й Платона. Глибоко всередині відчувши — Олеся на межі істерики, він підхопився, рушив навперейми, спіймав за лікоть, міцно стиснув, розвернув до себе.

Очі в очі.

Його руки на її плечах.

Груди торкаються грудей крізь одяг.

— Ану! — гримнула труба позад них.

Чечель озирнувся, не відпускаючи господиню.

У проймі дверей лиховісно завмер велетень.

— Добре все, Саво. — Голос Олесі звучав рівно, істеричні нотки зникли. — Я мало не впала, Платон Якович люб’язно допоміг.

Чечель послабив хватку. Пустив господиню, мудро ступив три кроки назад.

— Що? — спитала Олеся, невловним рухом поправивши одяг і волосся.

— Речі пана розмістили де слід. — Платон відчував, яких зусиль вартує прикажчику стримувати себе.

— Добре. Розпорядися, хай туди йому зберуть вечерю.

— Слухаюся, Олесю Степанівно. — Велетень і не думав залишати їх.

— Чим ще можемо бути корисні, Платоне Яковичу? — Їхні погляди знову зустрілися.

— Пошкоджено колесо. Шину теж, але я ж подорожній із досвідом. Маю для такого ремонту спеціальний клей для гуми. Полагоджу сам, та колесо не випрямлю. Коваля треба.

— Завтра зранку Сава Гнатович пошле в село по коваля. І ви зможете продовжити вашу подорож. Усе?

— Чарку, як ваша ласка.

— Маємо знану тут соколівську варенуху.

— Залюбки.

— Саво Гнатовичу?

Прикажчик мовчки кивнув, нарешті вийшов. Пальчики Олесі знову пробіглися складками одягу.

— Він може вбити за мене, Платоне Яковичу. І не вважатиме таке вбивство злочином і смертним гріхом.

— Відданий слуга. Надійний охоронець.

— Єдиний на весь світ. Забере життя за мене, віддасть своє. Це не кохання, не пристрасть.

— Боже збав. Чув, Писаренки вірно служать Соколовським щонайменше сто останніх років. Вірність успадкована, хоч ніколи раніше такого не бачив.

— Час розповісти, що ще ви чули про нас. Де, від кого.

Розмову знову перервали — забігла маленька сухенька жіночка, поставила на столика великий глек, не глянула в бік хазяйки, вибігла назад. Олеся прокульгала до заскленої шафи, дістала звідти круглий келишок товстого зеленого скла, наповнила сама.

— Частуйтеся. Обережно, там червоний перець доданий. Не всім смакує.

— Мені всяке смакує. Не налякаєте. Ви...

— Не той настрій. Хоча... — Вона знову сходила до шафи, повернулася з таким самим келихом. — Ви праві. Можете подумати, що відьма збирається отруїти. Дивіться, роблю ковток першою.

Наливши собі половину, Олеся відпила.

— Нічого такого я не думав, — ображено мовив Чечель.

— Думали, — гнула своє господиня. — Припиніть уже. Соколівка встигла нажити лихої слави ще до вас. Про відьму говорять відкрито навіть тутешні селяни. Челядь у маєтку — не виняток. Але тут шепочуться, бо Сава Гнатович такого не терпить.

Чечель нарешті випив, аби взяти коротку паузу.

Домашня варенуха, наливка, варена з сухими плодами та медом, мала м’який смак і пахла м’ятою, чебрецем, а ще — тонко чулася гвоздичка. Перець теж відчувався, та горла не обпікало, лиш у голову вдарило. Платон акуратно примостив свій келих на столик, не питаючи, взяв посудину в Олесі, поставив туди ж.

— Коли так, просив би говорити зі мною відверто. Вибачте за порівняння, як на сповіді.

— Ви не піп, — відрізала господиня.

— Я й не святий, — парирував Чечель.

— Соколівський батюшка, отець Антоній, готовий покропити мене святою водою. Не позбавити відьомства — аби я померла.

— Ви перебільшуєте. І я розумію...

— Знову про якесь розуміння... — Олеся враз примружила очі й тепер не говорила, сичала. — То поясніть мені, молодій-дурній, що саме ви розумієте. Прибулець нізвідки, людина, яка в цій окрузі трохи більше години. Тут свої нічого не розуміють, Платоне Яковичу.

— Мабуть, через те попросили чужого.

— Хто просив? Я вже питала.

— Присядьмо.

Гість і хазяйка знову розмістилися, де раніше. Випите трохи розпружило. Чечель поступово освоювався, навіть зручно витягнув ноги.

— Усе доволі просто, Олесю Степанівно, — повів далі. — У повіті неврожай. Те, що вродило, псують дощі, і ви ліпше за мене розумієте тривогу господарів. До всього у ваших сусідів, у Маньківці, зненацька почала мерти худоба — чого теж раніше не було. У негараздах звинувачують вас.

— Поки не чую нічого нового.

— Але напевне новиною для вас, і новиною втішною, буде бажання земського начальства з’ясувати істинні обставини того, що відбувається. Пан Дундукевич здається людиною доволі притомною, не аж такою дрімучою, з часів Середньовіччя. Проте він змушений зважати на чутки, котрі заживають повітові погану славу. Скажу відверто, про вас він дбає в останню чергу. Натомість йому важливо, аби тутешні економії лихої слави не мали. Інакше наїдуть чиновники не з Полтави, навіть не з Києва, а беріть вище. Пан Дундукевич має рацію в своєму бажанні очистити земство від усього, пов’язаного з різною чортівнею. Інакше складеться цілком справедливе враження, що він не на своєму місці. Посаду він обіймає виборну. Тільки повірте мені: усі подібні свободи доволі умовні. І не дай Бог вам переконатися на власні очі в правдивості моїх слів.

Він замовк, чекаючи на відповідь.

Олеся заговорила не одразу.

— Вам не в Соколівку треба, Платоне Яковичу.

— А куди?

— До небесної канцелярії. Там дізнаєтесь, чому нині в липні рясніють дощі.

— Справа не в дощах. Тобто не тільки в поганій погоді.

— Дундукевич ангажував вас з’ясувати обставини, чому в повіті неврожай.

— Чому в економії Недільських моровиця. І чи пов’язане це з вами. Правду мені можете сказати лише ви.

— Правду? Якої саме правди ви чекаєте від мене? Я не труїла худобу Недільських. Повірите?

— Правду про те, що ви навчилися відьомства.

— Так. — Олеся сказала це просто, легко, без жодного виклику, мовби звичайну річ. — Так, Платоне Яковичу. Я навчена відьма.

Він не чекав.

Усього, чого завгодно, — тільки не такого зізнання.

Олеся побачила це, відкинулася на спинку козетки, закинула голову назад і враз зареготала. Жодного зусилля, грудний сміх лився водограєм, луною відбивався від високої стелі, розтікався всією залою, заходив у кожен куточок. Чечелю стало зовсім не по собі, бо так сміються божевільні або ті, у кого душевна хвороба лиш розвивається. Та сидів, прикипівши до крісла, мовчав і чекав. Олеся справді припинила реготати так само раптово, як почала, ніби проковтнувши рештки сміху. Знову сіла рівно, і Платон побачив: очі лишалися серйозними, навіть сумними.

— Налякала.

— Аж ніяк.

— Не переконали. Налякала. Ви ж подумали — втрапили в лігво як не до відьми, то до причинної — напевне. Сидите й міркуєте собі, чого ж від неї, бісової дівки, чекати.

— Мені здається, Олесю Степанівно, вам самій усе, що відбувається, не до вподоби.

— Ах, як точно підмічено! — Вона сплеснула в долоні. — Платоне Яковичу, дорогенький мій таємничий незнайомцю! Мені не до вподоби все, з чим живу від народження! Соколівка, батьківський спадок — усе, що маю й матиму! Сестра Лизавета мене, калічку, жаліє! Прикажчик Сава Писаренко — єдиний, хто любить, і то не як жінку. Він і сестру мою любить, і матінку покійну любив, і навіть батька, — вона кивнула на портрет позаду себе, — який довів маєток до банкрутства, загнав у борги й заледве не пустив нас гуляти світом. Це називається відданість. Сказала б — собача відданість. Справжньої любові, про яку мріє кожна жінка, справжнього щастя в мене не буде ніколи. Не сперечайтеся, не заспокоюйте — не буде. Але я б жила з цим. Мені скоро дев’ятнадцять, лише дев’ятнадцять років! Та цього досить, аби зрозуміти й змиритися. Нехай не буде кохання, не буде чоловіка і діточок. Та я не хотіла ненависті, Платоне Яковичу! Не хотіла ніколи відчувати того, що відчуваю тепер. І не я винна в тому. А той, хто дав надію. Змусив повірити, що дива трапляються й мрії збуваються. Найзаповітніші мрії, пане Чечель!

— Микита Недільський? — обережно запитав він.

— Так, ви знаєте. Бо всі знають. Люди полюють на відьом, та не бачать чортів. Як бачать — спускають їм усе. Він же не ховався, сатана. Зовсім не ховався. Навпаки, намагався робити так, аби нас із ним разом бачили. І я тішилася! Так, Платоне Яковичу! Я тішилася, бо дала цьому вилупкові можливість закрутити собі голову! В мене ніколи не було такого! Я читала про це, слухала, мріяла, мені це снилося! Ось чому кинулася сторчголов у цей вир! Не знаю тепер, на що мала надію. На щось мала. Хай навіть на його розрахунок.

— Розрахунок?

— Ми ж сусіди. — Олеся сумно посміхнулася. — Ось вам сирітка-калічка, у якої занепалий маєток. Ось син власника знаменитої економії. Шлюб із розрахунку розширить володіння. Подібне трапляється віддавна, і я готова була прийняти й терпіти. Микита міг придурюватися, міг грати власну гру. Мені ж від нього треба було тільки одного: не жіночого щастя, не того, справжнього, лиш примарної надії. Я була б йому гарною дружиною. Він би не пошкодував. І так, мені хотілося дітей. Виявляється, сучий син справді грався. Але не для того, аби прибрати все це, — вона обвела залу широким жестом, — до рук. Пане Чечель, він грався зі мною просто так! Від нудьги, задля насмішки й забави! Безумством для мене було повірити й дозволити себе обдурити. Тож бажання навчитися на відьму вважайте продовженням божевільного шляху. Мене — божевільною, як хочете.

— Ви не божевільна, — вичавив Платон.

— А яка? Нещасна? Кажіть-кажіть, коли вже почали. Від прямої відповіді Чечель ухилився.

— Щойно самі визнали: подібне трапляється віддавна. Спокушена й покинута.

— Я зробила це з відчаю, — мовила Олеся тихо.

— Пішли до Прокопихи на хутір?

— Ви і про неї знаєте. Нічого дивного, усі ж знають. Так, попросилася до Прокопихи в науку. Вона не відмовила. Тільки... Я вже шкодую.

— Шкодуєте, що зважилися на відчайдушний крок?

— Ні. Шкода, що в мене нічого не вийшло. Не змогла покарати Микиту.

Розділ 11

Нічні роздуми, ранкові погрози

ліб, миска з медом, сир.

Таку вечерю зібрали для гостя у флігелі. Платон не думав, що захоче їсти. Але не так вигляд, як запахи свіжого, що ні з чим не зрівняються, розбудили легкий голод. Варенуху, якої в глеку лишилося чимало, з дозволу господині прихопив із собою, тож налив на дно кухлика, випив, домішав до сиру меду, став із полумиском біля темного вікна. Мегелив навстоячки, дивився в темряву, думки ширяли деінде.

Поживу для роздумів теж після розмови з Олесею отримав. Це тільки на перший погляд виглядало: молода соколівська хазяйка не сказала нічого або майже нічого. Насправді ж Чечелю вже відкрилася об’ємна картина всього, що відбувалося тут протягом останнього місяця. І найперше, у чому переконався і щодо чого не мав сумнівів, — та, яку називають навченою відьмою, нічого лихого сусідам не зробила і зробити не могла.

Хоча б тому, що чудес не буває. А чаклунство — лише в чарівних бабусиних казках.

З’ївши четверту ложку сиру, Платон поставив полумисок на стіл. Хлюпнув собі настоянки, тепер — більшу порцію, ніж перед тим. Повернувся до вікна, втупився в темряву, замислено зробив маленький ковток, розтягуючи задоволення.

Олеся справді вчилася робити капості, у чому дуже спокійно зізналася Чечелю. Але запевнила, і він повірив: не ходила селом, не хвалилася на людях, що збирається напустити на свого кривдника Микиту Недільського пристріт, чим звести його зі світу. Про такі наміри не попереджають, звідси перше питання: звідки про це знають не тільки в Соколівці й сусідній Маньківці, а й по всьому повіті.

Гаразд, відповів сам собі подумки Платон. Нехай до повіту дійшли лихі чутки. Земський начальник Дундукевич прямо сказав: сам не бачив, люди базікали. Але хтось же розповів тим-таки людям, що Олеся замислила наслати хвороби на Микиту! Нехай дівчина ходила вчитися на хутір до баби Прокопихи, яку тут вважають відьмою, і стара не ховається. До неї багато хто ходить, адже Прокопиха, зі слів Олесі, вправна повитуха. Також збирає трави й може лікувати краще за земського лікаря. Якщо людина тяжко хвора і Прокопиха може зцілити, просить залишити недужого в неї на кілька днів і ставить на ноги. Звісно, мертвих не оживляла, але й не ризикувала, якщо бачила — нічого вдіяти не зможе. Олеся пояснила: баба Прокопиха має лихе око, і нібито траплялися випадки, коли зурочувала кривдника. Та одразу ж дала зрозуміти: люди в це вірили, їхня віра не підтверджувалася реальними доказами.

Тобто Олеся визнала: нема прямого зв’язку між відлюдницею з хутора й негараздами, що час від часу спіткали ту чи іншу особу, на яку вона люто зиркнула.

Чечель зробив черговий ковток.

Охолонути, мислити розважливо панночка почала вже після того, як попросилася до Прокопихи в науку й зазнала невдачі. Вона старанно робила «закрутки» в житі, ламала, крутила, в’язала колоски з сусідського поля, куди кралася ночами, і бажання помститися перебило природний у таких випадках сором. Замовляла на хворобу й навіть на смерть, чого спершу дуже боялася, та потім те саме бажання допомогло забути про страхи. Підкидала на дорогу, якою Микита часто їздить, намовлені речі і предмети. Виконувала інші ритуали, мета яких — поробити кривднику, аби відчув весь її біль і назавжди втратив спокій. Навіть навчилася спеціальних замовлянь, які — так казала Прокопиха — здатні послабити чоловічу силу негідника, а то й зовсім позбавити її.

Відтак нічого не сталося.

— Про чоловічу спроможність не скажу, бо не знаю, — обмовилася Олеся й уперше за час відвертої розмови трохи збентежилася. — Не перевіриш же, як у нього там виходить. Щодо всього іншого... Яким був, таким лишився. Аби з Микитою щось трапилося, уже б знали й розносили округою. І я, Платоне Яковичу, здалася.

Ось і друга неочевидна обставина.

Побачивши й зрозумівши марність зусиль, Олеся Соколовська перестала гратися у навчену відьму. Зізналася — досі виношує плани страшної помсти, але так і не придумала нічого, що вдовольнило б праведне бажання.

— Можливо, часу замало. — Це прозвучало наївно, та Платон не перебивав. — Поквапилась я, щось зробила не так. Чи досвіду бракує. Та ну — напевне бракує. Тільки ж я дуже хотіла швидкого результату. Не отримала, опустила руки. Або, скажімо так, тимчасово відступилася.

Тільки ж і про таке своє рішення Олеся не оголошувала на сільському майдані перед усім народом. Хто й коли пустив чутку про те, що соколівська хазяйка — відьма, треба ще розібратися. Більше того: мор худоби Недільських пояснювали тим, що Микита перед чарами встояв, мав добрий захист. Тож усю силу свого гніву Олеся вирішила спрямувати на худобу, шкодячи всім Недільським у такий спосіб, розорюючи їх. Ну, і погану погоду з тією ж метою влаштувала.

Обставини, які в іншому разі сприймалися як щось прикре, але природне, тепер розглядалися вкупі. Напряму прив’язувалися до Олесиного відьомства. І поки не мали раціонального пояснення.

Запитав у неї про появу біля церкви, про яку згадував Дундукевич і яка всіх налякала, давши привід говорити про відьму.

— Нічого особливого не сталося. — Молода жінка знизала плечима. — Навпаки, я тоді дуже здивувалася. Народ витріщився на мене, почав розступатися, мов від прокаженої. Розплетене волосся, кажете? Узагалі комедія. Ну, зараз воно в мене вкладене. Тоді було просто перетягнуте стрічкою внизу, анітрохи не розпатлане. Хіба... вітер дмухнув у спину.

— Кажуть, ви того дня прилюдно прокляли Микиту й усіх Недільських, разом із їхнім селом.

— А ви скільки разів за життя чортихалися? — сумно посміхнулась Олеся. — Те саме. Часом вирветься хоч у кого: «Та будь ти проклятий!» чи просто: «От проклятий!» Так і в мене тоді. Вгледіла кривдника — і не стрималася. А люди зрозуміли трохи інакше. Ви ще не знаєте, як воно, коли по-справжньому клянуть.

— Для чого ви взагалі поїхали в сусіднє село до церкви? У Соколівці своя є.

— І в маєтку — ще капличка, — кивнула вона. — Дійшли чутки, що Микита приїде до церкви з нареченою. Хотіла глянути. І, так, плюнути в очі. Засудите?

Ні.

Справді, нічого надзвичайного.

Окрім того, що люди в Маньківці вже знали, що соколівська спадкоємиця — навчена відьма. Через те й сприйняли появу саме так, переляком. Сама ж Олеся, з її слів, тільки тоді зрозуміла, що відбувається довкола неї й чому селяни так дивно реагують.

Чечель допив, підкинув на долоні порожній кухлик.

Клацнув пальцями — відповідь знайшлася.

Погані чутки про Олесю Соколовську пускала, як обмовився земський начальник, така собі хуторянка Пелагія Шимченко, по-вуличному — Шимчиха. Не буде помилкою припустити: вона каламутить воду від самого початку. Є якась група селян, для котрих слова Шимчихи дуже важливі. Отже, їй вірять та розносять почуте скрізь.

— А це означає — Шимчиха звідкісь знає не лише про відвідування Прокопихи, — сказав Платон темряві за вікном. — Їй відомо, що Олеся вирішила навчитися відьомства, аби звести рахунки з Микитою Недільським. Чи не забагато знає баба з хутора, га?

Ще раз клацнув пальцями, ступив до столу, цього разу налив щедро.

— Також бабі з хутора відомо, коли Олеся народилася. А Палажка ця, між іншим, не місцева. З’явилася в Маньківці, коли Олеся вже жила на світі. Причому, шановні пані та панове, — зробив жест, мовби звертаючись до невидимої публіки, — жила дівчина в сусідньому селі. Записи в книгах дивився сільський староста. Але, поважне товариство, — ще один жест, тепер уже з легким уклоном, — сам би він ще довго думав. Підказали. Готовий закластися — та сама Шимчиха. Ну й прозорлива баба. Дуже впевнено діє. Знає, що робить. А нам із вами, товариство, треба зрозуміти, для чого вона так робить. Будьмо дужі!

Ковтнув невдало, пішло не в те горло. Прокашлявшись, Платон понюхав кусень хліба, потім відщипнув шматок, умочив у мед, зжував. Розтягнувся на ліжку, скинувши взуття, поклав руки під голову, втупився в стелю. Більше вирішив не балакати сам до себе, завершив подумки.

Уже з відомостей, зібраних попередньо, тільки від двох осіб, напрошується висновок, котрий надає дивній історії цілком логічних пояснень. По селах усі та усе здебільшого на очах. Бурхливі стосунки нащадка Недільських з Маньківки й кривенької спадкоємиці Соколівки не були тут секретом. Відповідно, поживу для пліток дало їх скандальне припинення. Тому селян дуже просто переконали, що Олеся збирається звести Микиту зі світу відьомськими чарами. Як любив примовляти один немолодий поліцейський, з яким Платон колись служив у київській розшуковій поліції, на акцію наспіла реакція.

А містком між навченою відьмою й наляканими нею людьми стоїть така собі Пелагія Шимченко.

Чечель раптом дещо зрозумів і здивувався, чому така очевидна думка не спала раніше. Якщо Олеся Соколовська нікому не звітувала про свої «відьомські» забави, а місцева знахарка Прокопиха навряд розпатякала, лишається одне — за панночкою останнім часом пильно й непомітно стежили.

Молода соколівська поміщиця з якоїсь причини привернула чиюсь увагу. Хтось не любить її настільки, що пускає погану славу. Шимчиха з хутора? Так, але для чого? Що може бути спільного в немолодої селючки, яка прийшла бозна-звідки, прижила біля себе якогось солдата й прислужує в церкві, і дівчини шляхетного, хай збіднілого роду? Олеся Соколовська живе у своєму маєтку, нікого не чіпає, тихо страждає від власної, як вона думає, неповноцінності та завданої нахабним сусідою кривди. Для чого Пелагії Шимченко робити з Олесі породження пекла?

Платон склепив повіки.

Або тут є щось глибоко особисте, і тоді це треба швидше з’ясувати. Або — і таке припущення більш реальне — за діями Шимчихи хтось стоїть. Її елементарно використовують, нацьковують на Олесю, може, навіть платять за дійство гроші. Комусь вигідно, щоб хазяйку Соколівки в окрузі вважали небезпечною лиходійкою. Дуже треба налаштувати проти неї щонайбільше людей. Граючи на забобонах, поки задум спрацьовує. На Олесю вже косо дивляться й хрестяться.

Микита Недільський.

Йому мало погратися з кривенькою дівчиною в любов. Відчувши власну безкарність, він вирішив спаплюжити Олесю остаточно, у такий от єзуїтський спосіб. Навіщо йому все це, питання риторичне. Адже він із якоюсь метою вже звабив та знеславив її. Тепер далі веде свою чорну справу. Деталі — потім, хоч вони напевне будуть цікавими.

Чечель подумки поставив у міркуваннях жирну крапку.

На сьогодні все.

Перевернувся на бік, накрився ковдрою і, як був, у одязі, заснув.

Розбудило сонце.

Платон не запнув вікна, і перший ранковий промінь полоскотав, коли не було ще шостої. Час показував великий старий годинник у дальньому кутку невеличкої кімнати. Трохи подивившись на маятник, Чечель закректав і спустив ноги з ліжка. Випите вчора кликало до вітру, тож він засунув ноги в парусинові туфлі й неохоче підвівся. Зазвичай після подібних ранкових прогулянок доспати свого не вдавалося, та повалятися ще кортіло. Позіхнувши і потягнувшись, Платон вийшов надвір.

Ранок видався не по-липневому прохолодним, навіть вологим. Між деревами ще лишилося біле клоччя туману. Ловлячи дрижаки, Чечель обійшов флігель, бо, як уже знав, сортир примостили в глибині саду. Зробивши свої справи, Платон поквапився стежкою назад, усе ж маючи надію не заснути, так хоч задрімати.

Аж раптом завмер, притулився до стіни, потім обережно визирнув, сподіваючись — не помітили.

Від маєтку в бік огорожі, але не до головних воріт, ішла Олеся.

На ній була довга біла сорочка, поверх якої молода жінка накинула на плечі велику квітчасту хустку. Волосся лежало на плечах, та не пушилося, вочевидь чимось підв’язане. Зі свого місця Чечель не міг бачити напевне, та все ж щось підказувало — Олеся йде босоніж.

Вона завернула за ріг великого будинку, зникла з очей.

Чечеля наче хтось підштовхнув у спину — у чому був поквапився за нею. Аби не перебігати через двір, ризикуючи потрапити на очі якійсь ранній пташці, наприклад велетню прикажчику, взяв праворуч, до садка, тримаючись ближче до дерев.

Рухаючись швидко, обігнув дім із іншого боку й вправився не загубити Олесю. Вона саме вийшла крізь маленьку хвіртку, яка вела до покосів, і кульгала повз копиці, не озираючись. Платон шаснув тим самим шляхом, тільки тепер помітивши й відчувши — ранкова роса наскрізь промочила туфлі й босі ноги та намочила штани до колін. За інших обставин було б незатишно, та зараз Чечель не зважав. Його гнав уперед азарт гончака.

Навчена відьма повернула на схід, рухаючись крізь мереживо туману через поле до заростів верболозу. Чечель стрибав цапом, перебігаючи від копиці до копиці, і так само не озирався. Коли Олеся зникла з очей, Платон на трошки зупинився, переводячи подих і даючи молодій жінці зайти далі. Потім зробив останній ривок, швидко перебігши до дерев. Під першою розлогою вербою присів, тримаючись за стовбур. Завмер, дослухаючись. Далі посунув на звук.

Через кілька метрів блиснула в променях вода.

Платон вийшов до річки, яка в цьому місці утворила тиху заводь. Олеся вже стояла на вузенькій смужці берегового річкового піску й саме розпускала коси.

Недбало кинувши вбік довгу білу стрічку, вона ворухнула плечима.

Хустка сповзла до ніг.

Олеся потягнулася, зробила кілька рухів руками.

Нахилилася, взялася за краї полотняної сорочки.

Раптова голизна засліпила сильніше за сонячний промінь.

Чечель кліпнув очима. Першим поривом було відвернутися, не дивитися на голе тіло. Та нічого не міг удіяти з собою: між повіками наче хто втулив по шпичці, не даючи опуститися. Затамувавши подих, Платон прикипів поглядом до прекрасної голої жінки, яка неквапом, отримуючи від того насолоду, заходила у воду.

Занурившись вище талії, по нижню частину пишних грудей, Олеся подалася вперед. Лягла на воду, відштовхнулася від дна, попливла. Коли розвернулася, лягаючи на спину, Чечель позадкував, відходячи під прикриття густих вербових кіс.

І завмер, наткнувшись потилицею на тверде, холодне й кругле.

— Усе бачив?

Платон повільно підняв руки.

Але ж зграбний цей Сава Писаренко! З вигляду громіздкий, а рухатися вміє нечутно.

— Вода... холодна, — вичавив із себе Чечель. — Мабуть... іще замерзне панна твоя.

— Ще в дворі тебе засік. Підкрався, аби її зігріти?

— Я не крався.

— Та ти що! До мене, повільно.

Платон повернувся, не опускаючи рук. На нього дивилося дуло прикажчикової рушниці. Палець лежав на спускові.

— Я нічого такого... — Чечель розумів: поводиться мов дитина, застукана за шкодою, але, як діяти інакше й що говорити, гадки не мав. — Цікаво стало.

— Що — цікаво?

— Куди господиня ходить рано. Вона щодня отак?

— Не твоє собаче діло.

Платон поволі почав опановувати себе.

— Чуєш, Саво Гнатовичу, ти ж не стрілятимеш у мене. Панночку налякаєш. Та й труп її гостя вам на хазяйстві не треба. Мене не шукатимуть, не плакатимуть, але ж Олеся Степанівна з цим далі якось мусить жити. Про неї подумай.

— Ти зранку кудись пішов. Не повернувся. Бариня знати не буде.

— Погана ідея, Саво Гнатовичу. Все одно погана. Знаєш чому?

— Язика прикуси.

— Для чого? Ми ж балакаємо. — Чечель ступив крок назад, опустив руки, не чуючи заперечень. — Я щиро вибачаюся, бо розумію: поведінка моя не гідна. Не личить гостеві піддивлятися за купанням хазяйки. Тільки ж і ти, і вона, як дізнається, зрозумієте — не навмисне я. Нічого злого не замислив. Не ворог я ані тобі, ані тим більше — Олесі. За що мене вбивати? За дурну поведінку, за цікавість?

Писаренко поклав дуло на згин лівої руки, воно вже дивилося вбік.

— Довкола панночки нікому з масними очима не вільно крутися.

— Можу вибачитися ще раз. Треба — впаду в ноги їй, вимолю прощення.

— Щоб Олеся Степанівна знала, як ти на неї голу зирив? Ображати її так тим більше не вільно.

— Тоді, Саво Гнатовичу, нехай усе лишиться між нами. Я зрозумів помилку. Ти мовчатимеш. Чи інший варіант є?

Велетень засопів.

— Коваля тобі, як обіцяв, приведу вранці, — буркнув нарешті. — Полагодить твою таратайку. І полотном дорога звідси.

— Я не ворог вам, — повторив Платон. — Якщо для панночки ти найближча людина, а вона — для тебе, мусить розказати тобі, для чого я тут. Їй-богу, допомога їй потрібна.

— Без тебе впораємося. Тут до тебе жевжики бували. Не тим боком, так іншим намовляють панночку продати Соколівку. Ви, городяни, — майстри голови туркати. Хтозна, раптом ти з кимось проти панночки граєш. Найкраще — гнати кожного поганою мітлою.

— Не треба мені вашої Соколівки!

— Усі так кажуть. — Писаренко повісив рушницю на плече. — У мене нюх добрий, Платоне чи як тебе там. Погано від тебе запахне — довго думати не буду. Сам не заберешся геть — копняками нажену.

— Це вже хазяйка твоя вирішить, — відрубав Чечель. — Поговорили, Саво Гнатовичу. Я за Олесю Степанівну спокійний. Має біля себе вірного й надійного сторожового собаку. Принаймні тут, у Соколівці, вона в повній безпеці. Хочеш добру пораду — вужем крутися, але придумай, як утримати бариню тут, щоб носа не потикала з маєтку. Допоки я не дозволю.

— Тебе забули спитати. — Тепер уже велетень тримався не дуже впевнено.

— Але слухати доведеться. — Чечель переступив із ноги на ногу. — Нині літо справді якесь холодне.

Оминув прикажчика, пішов росою назад.

Коли повернувся до флігеля, побачив, як від порога шаснув у найближчі кущі вчорашній знайомий.

Чорний кіт.

Розділ 12

Моровиця

ивно, вдалося поспати ще зо дві години.

На сніданок запросили до маєтку, та їв Платон на самоті. Олеся не вийшла, через покоївку переказала вибачення й побажання смачного. Послалася на головний біль, та Чечелю здалося — просто не захотіла продовжувати вчорашню розмову, без якої не обійшлося б. Йому пекло поділитися з нею зробленими проти ночі висновками. Та мав надію дізнатися від Олесі, хто дістане вигоду від її паплюження. Або, як написали б у офіційних паперах, дискредитації. Але нічого не вдієш, усе одно до цього доведеться хоч як повернутися.

Йому подали затірку й гамолу — хрусткі та м’якенькі яблучні оладки. До них поставили свіже, ще тепле вранішнє молоко й незмінний тут соколівський мед. Втамувавши ранковий голод на самоті, Платон попросив у служниці папір і каламар, написав для Олесі записку. Побажав швидкого одужання, гарного настрою й попросив дозволу взяти бричку, аби прогулятися околицями. Спершу хотів прямо вказати, що збирається в Маньківку, та подумав — і не уточнив. У відповідь повернулася записка, якою хазяйка давала згоду, і окремо — прикажчику, з розпорядженням запрягти коня. Писаренко мовчки підкорився.

Менш ніж за годину Чечель, перевдягнувшись у чисті штани, сорочку з вишитим коміром, у піджаку й картузі, прямував у той бік, звідки вчора приїхав. Ще за годину дістався до Маньківки, де одразу розпитав місцевих, як знайти економію.

Їхати слід було не інакше як через сільський майдан, де стояла церква. Чечель натягнув віжки, зупинивши коня. Недільна служба в самому розпалі, і напевне Палажка Шимченко була в храмі, адже вона служить при ньому. Пасувало б познайомитися чи бодай побачити збурювачку спокою. Але відклав на потім, бо мав важливішу мету.

Мор худоби, що належала панам Недільським.

Зіпсована липнева погода, затяжні дощі та поганий врожай — прикрі, проте природні явища, на які жодна людина вплинути не може. Пристебнути це до лиходійства навченої відьми за бажання можна. Ось лиш воно виглядатиме притягнутим за вуха. Нема доказів ані за те, що Олеся наслала дощі, ані проти того. Натомість моровиця — справа зовсім інша. Вона має цілком земні причини, і поки що в очах забобонних селян — єдиний прямий наслідок відьомських капостей. Якби в цей час Микита Недільський, наприклад, упав із коня й зламав ногу, це так само приписали б Олесі. Проте з ним нічого не сталося.

Якщо Чечель мислить у правильному напрямку, моровиця могла бути організована ворогами панни Соколовської задля того, щоб довести її шкідливі діяння. Бо інший спосіб довести це — заподіяти щось Микиті. З невідомих поки причин зловмисники вирішили його не чіпати.

А в тому, що зловмисники — не плід його уяви, Платон уже не мав жодного сумніву...

Пан економ виявився огрядним пишновусим дядьком, якого, не знаючи, легко можна було сплутати зі звичайним селянином. Щоправда, поки мовчав. Розмова виказувала високу освіту й навіть місцями кучерявилася. Пояснення тому знайшлося дуже швидко — Левко Недільський одразу ж після знайомства похвалився свіжим примірником «Літературно-наукового вісника»[36].

— Я, дорогий Платоне Яковичу, знаєте-о, трішки бавлюся. Ось, вийшла третя публікація. Взяв собі псевдонім Лев Маньківський.

Розгорнувши на потрібній сторінці, економ тицьнув пальцем у заголовок. Чечель хотів глянути бодай з ввічливості, та Недільський закрив, простягнув, буквально запхав примірник йому в руку.

— Почитайте на дозвіллі. Я чув гарні відгуки, знаєте-о.

— Дякую, при нагоді. — Платон спробував повернути журнал.

— Ні-ні! То вам подарунок. Я маю ще! — заявив гордо, і Чечелю не лишалося нічого, як прийняти й ще раз подякувати.

— Ну, Левку Дмитровичу, коли вже такі справи, нам із вами буде зовсім просто, — мовив він.

— Ви про що? — У голосі економа бринькнула підозріла нотка.

— Освічена людина. Займаєтеся літературною справою. Напевне не вірите в забобони. В усякому разі, навряд звинувачуєте у своїх бідах молоду панну Соколовську.

На лице Недільського лягла тінь смутку.

— Моя біда, Платоне Яковичу, — мій син. Найменший і тепер єдиний.

— Тепер?

— У нас із дружиною було четверо, — зітхнув він. — Донька, потім троє хлопчиків. Не знаю, чим ми прогнівили Бога, тільки всі старші, одне за одним, повмирали від хвороб ще дітьми. Жінка вже й на богомілля де тільки не їздила... Ніби з Микитою обійшлося, ми трусилися над ним, а як зрозуміли — минеться, дитина виросте здоровою, уже й не знали кому дякувати. Церкву ж бачили нашу? — Платон кивнув. — То ми збудували, нову. Справи в економії добре йдуть, тож пожертв на храми не бракує, знаєте-о. А бачте, панькали-панькали хлопця, воно боком і вийшло. Пізні діти, ще такі, як наші... Балувані, знаєте-о, пещені, і нема на те ради. В кого воно таке виросло? Тільки, — тепер у голосі почувся виклик, — Микита попри все мій єдиний син. Може, за розум колись візьметься. Як смажений півень у сраку, вибачте, дзьобне. Так кортить, аби дзьобнув, так кортить...

Чечель слухав, і йому ставало щиро шкода цього немолодого, не раз битого горем чоловіка. Він добре вів свої господарчі справи, шукав себе в творчості й пишався тим. Але син, єдиний, який лишився живим, радості батькам не приносив. Це перекреслювало всі здобутки, починаючи зі знаменитої економії. Та й Олесі недоросль устиг зіпсувати життя.

Ось і не вір у прокляття.

— Де зараз Микита?

— Не знаю, — чесно зізнався Недільський. — До родинної справи не тягнеться. До науки загалом — так само. Вчиться, як сам казав, із поваги до батьківських грошей, хоча де там повага, знаєте-о. — Економ помовчав. — Літо, вакації. Вештається то тут, то в Полтаві. Може загуляти й податися до Києва. Тато для Микити лише гаманець.

— І все одно ви любите сина, — нагадав Платон.

— Візьметься за розум. Ще маю надію. Раптом ця історія з Олесею чогось та й навчить.

— Давайте ближче до неї.

— Не хочу. Неприємно.

— Доведеться, — трохи натиснув Чечель. — Мор вашої худоби прямо з нею пов’язують. Повернулися, звідки почали. Не обійдете, будемо колом ходити, аж поки не кинете світло.

— Ви ж усе вже знаєте. — Чи Платонові здалося, чи економ йому дорікнув знаннями.

— Ніхто не знає всього, — зауважив філософськи. — Ваш погляд цікавить. Ну і з Микитою хотілося б переговорити.

— Про Олесю — не схоче. Він з батьками про неї не балакає. Каже: дівка сама до нього лізла. Пожалів нещасну.

— Так і сказав?

— І я повірив, знаєте-о! — раптом стрепенувся Недільський. — Боже збав, сина не виправдовую, він дуже погано вчинив із дівчиною. Та спробуйте, мосьпане, глянути на все з іншого боку. Дівка молода, квітне, самий сік — і треба ж, природою скривджена. Нікому не потрібна, сидить між болотами, рятує, як може, родовий маєток від занепаду. А Соколівка, шановний Платоне Яковичу... Ви ж звідти, бачили її. Там хазяїна доброго треба, яким покійний Степан, царство небесне, не був. Мед, бджоли, рідкісні рослини! А знаєте, що від того чужого пилку цілі рої в нього вимирали? Бджоли так само труяться, знаєте-о!

— Ми зараз не про ваших сусідів. До них вам, розумію, діла нема.

— Тепер уже є! — Дивакуватий сільський економ поступово зникав, голос і погляд Недільського ставали жорсткішими. — Люди подейкують, біда йде звідти, від кривої Олесі. Ще раз кажу — не схвалюю вчинків свого сина. Не можна гидити там, де живеш. І сваритися з сусідами також не вільно. Тільки чому панна Соколовська пішла не до нас, а на хутір до місцевої відьми?

— Ви ж матеріаліст. Не вірите у відьом.

— Баба Прокопиха багато корисного зробила, — парирував економ. — Я не вірю в чаклунів, не зважаю на забобони. Разом із тим визнаю: жінка, яку в наших краях за звичкою називають відьмою, має лікарський хист. Своїм здоров’ям саме Прокописі завдячує чимало не лише маньківських селян, а й соколівських. Та до неї з усієї округи ходять!

— Олеся пішла на хутір до Прокопихи не з болячками. З бідою.

— Аби навчитися, як свою біду посіяти на інших.

— Хтось не зважає на забобони, — нагадав Чечель.

— Факти, Платоне Яковичу, мають більше значення, ніж забобони.

— Нарешті. Давайте до фактів. — Платон розвернув правицю долонею догори, загнув великого пальця. — Ваш непутящий, розбещений надмірною, хай зрозумілою батьківською любов’ю і, даруйте на слові, дурноверхий синок не знайшов кращої забавки, як спокусити молоду сусідку. Яка лишилася в успадкованому маєтку, розгублена й самотня. — Він загнув указівного пальця. — Саме тому, що Олеся Соколовська почувалася позбавленою честі на людях, на очах у всіх, вона розгубилася ще дужче. Їй було соромно, вона не знала, що і як роблять у подібних випадках. Тому зважилася на дивний, з погляду раціональних людей, вчинок. Пішла до знаної в окрузі знахарки, аби та навчила її відьомства. Припускаю, Прокопиха передала Олесі якусь дрібку тієї науки. — Загнувся середній палець. — Чутки про це пішли раніше, ніж скривджена вашим сином Олеся Соколовська привселюдно, у неділю біля тутешньої церкви, облаяла Микиту. До речі, ваш син справді зібрався до шлюбу?

— Нарешті маю надію, що візьметься за розум. — Недільський глянув на Платонову руку. — Дівчина з дуже гарної полтавської родини.

— Так чому ж він не з нареченою?

— Батьки повезли її на води в Баден-Баден.

— А про Олесю синова наречена знає?

— Після того випадку біля церкви — звісно. Микита переконав її, що Олеся несповна розуму від ревнощів.

Економ пояснив усе так спокійно, ніби йшлося про звичайну, буденну справу. Милий люб’язний поміщик, чиїм дозвіллям були літературні вправи, зник остаточно. Чечель укотре переконався — попри чималий досвід поліцейської роботи може помилятися в людях. Зовнішність оманлива, як і манери.

— На коли призначили весілля?

— На Покрову, — відрізав Недільський. — Шлюб вигідний усім. Батько і дядько нареченої, майбутні наші родичі, постачають м’ясо до імператорського двору. Роки на те поклали.

— Ось чому ви сполошилися. — Платон загнув безіменного пальця. — Левку Дмитровичу, факт номер чотири — моровиця, що раптом почала косити вашу худобу. Три попередні факти сукупно підводять до висновку: Олеся Соколовська в такий спосіб мститься вже не так Микиті, як усім Недільським. До речі, його заручини й майбутній вигідний шлюб — факт за номером п’ять. — Загнувся мізинець, перетворивши долоню на кулак. — Дивний мор здатен налякати не тільки селян, які вірять у дію злих сил. Постачальники імператорського двору найменше бажають мати справу з сировиною, яка може бути вражена хворобами. Я можу помилятися, але шлюб після такого під загрозою.

— Усе почалося тиждень тому, — мовив Недільський. — Свати... майбутні свати за кордоном, тож нічого не знають.

— Чутки розходяться. Пан Дундукевич, наприклад, не переймається можливим зривом шлюбу вашого сина. Його хвилюють глобальніші, значно тривожніші й небезпечніші для повіту речі. Тому я тут, говорю з вами. І, нагадаю, маю надію та бажання переговорити з Микитою Левковичем.

— Спробую влаштувати, — відповів економ після короткої паузи. — Не обіцяю, але спробую. Зараз почув від вас вичерпні пояснення, знаєте-о. Добре, коли хтось здатен розкласти по поличках факти, на сукупність яких не було нагоди зважити.

— Радий був стати в пригоді. — Чечель легенько вклонився. — Зараз мене найбільше цікавить неочевидне. Моровиця.

— Падіж худоби.

— Факт, який іще ніхто не розтлумачив. Вона — ключ до відповідей на всі запитання. Якщо панна Соколовська тут ні до чого, якщо причина інша, обіцяю вам власноруч видерти причину з корінням.

Недільський пожував губами, зробившись цієї миті подібним до товстого кроля.

— Моровиця. Гаразд, поговоримо.

Спочатку впало четверо корів.

Було це минулого вівторка, коли пастухи, що служили при економії, під вечір погнали худобу додому. Деякі тварини й раніше відставали від стада. Прикрикнути, ляснути в повітрі батогами, змусити доганяти інших — звичайна справа. Але того разу спершу одна, потім ще три корови впали на задні ноги. Пастухи ще не бачили такого, тож переказували, як уклякли, боячись наробити ще більше лиха. На їхніх очах тварини завалилися на бік, спробували підвестися. Не виходило, лиш хвицяли в повітрі ногами.

— Старший звелів одному пастухові скочити на коня й мчати щодуху в економію, — згадував Недільський. — Коли я приїхав у поле, ті, котрі впали, ще смикалися, але то була агонія. Породисті тварини здихали в мене на очах. Одну перед смертю знудило, з іншої ззаду вилилося зелене, рідке й дуже смердюче.

— Ветеринара гукнули?

— При економії служить свій. Тільки він розвів руками, знаєте-о. Не забувайте, уже поволі сутеніло. Ще світило, та погода, самі ж бачите... Сонця не вистачало, аби просто там, у полі, ветеринар міг розрізати померлих і глянути, що там усередині. Я був наказав робітникам завантажити трупи на вози, аби доправити на ферму й там уже дати лікареві попрацювати. Та Чобіт застеріг.

— Чому — Чобіт?

— Бо прізвище. Харитон Чобіт, служить при економії на бійні.

— Засторога живодера така важлива для мужиків?

— Я не пояснив. Той Чобіт прижився в Палажки Шимченко.

Картинка потроху складалася, туман розсіювався.

— Чув за неї. Шимчихою дражнять. Вона прислужує в церкві й воду на селі каламутить.

Недільський знову пожував губами.

— Ви погано знаєте сільське життя, Платоне Яковичу.

— Помиляєтеся, Левку Дмитровичу. Я його зовсім не знаю. Гімназистом ще навідував бабине село на літні вакації. Давно було, та й не прижився там.

— Тим більше. А я, мосьпане, народився в Маньківці, виріс тут, у економії, всього вчився в тата. Дружина моя з Василівки, ми далеко не шукаємо. І нам добре варитися у своєму казані, знаєте-о. Комусь, може, і треба більшого, як ось Микиті. Хтось возить дітей на води в Баден-Баден, іншим цікава виставка в Парижі. Ми ж на виставки тварин відряджаємо управителів. Дружина зі зрозумілих причин трохи відпюдькувата. Я почуваюсь незатишно, коли довкола іншими мовами цвірінькають, не розумію ні рожна.

— До чого...

— До того! — Недільський роздратовано підніс голос. — Я такий поміщик, котрий знає на ім’я й прізвище не лише тих, хто в мене працює! Я вітаюся чи не з кожним за руку! Я можу виділити яку-не-яку допомогу, коли бачу в біді людину та розумію — не ледацюга, не п’яниця, не слухає засланих більшовиків-марксистів, а просто випала чорна смуга! Мене цікавить своє, не чуже! І найбільший комфорт маю тут, знаєте-о! — Він тупнув ногою, потім для певності тицьнув пальцем у землю. — І знаю село та селян як облуплених!

— Усе одно не розумію.

— Пояснюю. Може, Палажка Шимченко й баламутить тутешніх людей. Раптом я з вами готовий погодитися. Тільки ж хто я проти неї? Моє слово менше важить, ніж її. Бо я тут господар. Хай маю честь та повагу, хай ламають переді мною шапки. Пани Недільські для селян — свої, та не близькі. Тому Шимчиху слухають. Тим більше вона ж при храмі Божому. Вважайте, наближена до вищих сил.

— Я б назвав це мракобіссям.

— А я б, Платоне Яковичу, не кидався словами в місцях, яких ви не здатні зрозуміти й де не розумітимуть вас. Ви прибули встановити істину. Коли бути точним, вас прислали.

— Мене попросили.

— Вас найняли. І ані я, ані власники довколишніх економій не беремо назад обіцяного. Щойно з’ясуєте, від чого мре худоба, дістанете належну винагороду.

Чечель зітхнув.

— Важко шукати істину там, де панує не здоровий глузд, а місцева крикливиця. До того ж, я чув, не зовсім місцева. Як і її приживалець.

— Грішно вони з Харитоном уже не живуть. Піп обкрутив.

— Але обоє в Маньківці чужі, — гнув свого Чечель. — Хай кілька років живуть. Та все одно — прибульці. Ніхто з місцевих не баламутить. Звернули на це увагу?

Недільський замислено пошкріб підборіддя.

— Може бути, може бути. Хоч не бачу ще, які висновки варто з цього робити...

...Харитон Чобіт першим заговорив про моровицю. Застеріг селян, закликав не підходити до мертвих корів близько. Тим, хто вже торкався, порадив швиденько помитися в річці, добряче потерши тіло піском. Ще краще — піти в лазню, випаритися там. Далі, зі слів Недільського, котрий був при тому, ніхто не помітив, коли саме Чобіт почав керувати.

— Він воював у японську, — пояснив економ. — Військовий, тож муштра — друга натура. Чесно сказати, Платоне Яковичу, я навіть був йому тоді дуже вдячний, знаєте-о. Виглядало, перед сутінками він єдиний, хто знав, що і як треба робити. Закерував. Мужики притягнули лопати, викопали яму. Знайшлися цупкі брезентові рукавиці. Корів похапали за ратиці, поскидали до ями. Засипали густо вапном, закопали й утрамбували. На те пасовисько я ходити заборонив поки що.

— Самі додумалися?

— Каюсь — Чобіт підказав.

— Всюдисущий Чобіт.

— Між іншим, до того моменту я вважав його звичайним, не надто помітним, — визнав Недільський. — Навіть сірим. Ну, прибився до Шимчихи, товкся на господарстві. За потреби ходив у найми, як не треба — не ходив. Вони не бідують удвох. На бійню Чобіт уже втретє наймається.

— Його послухали саме тому, що чоловік крикливої Шимчихи?

— Саме тому, знаєте-о. Тільки ж тоді діяв і говорив самостійно. Ніхто не змушував.

За два дні впало одразу вісім корів.

Усе відбулося так само. Пастухи налякалися ще дужче, але, навчені попереднім разом, знали, як діяти. Ветеринар знову не дістав можливості розрізати бодай одну тушу. І, як змушений був визнати Недільський, не дуже-то й хотів. Того разу Харитон Чобіт знову взяв командування на себе, але трупи вже не засипали вапном. Не зустрівши заперечень пана економа, він розпорядився облити здохлу худобу гасом і запалити. Засипали землею, щойно почало тліти. Для чого він застосував саме такий спосіб — не пояснив. Бо слухалися Чобота без заперечень. А після третього випадку, який не забарився, селяни вже ловили кожне слово його й Шимчихи.

— Того разу минув лише день, — пригадав Недільський. — Перед тим я змусив ветеринара обійти всю економію, запхати носа в кожен куточок. Він припустив: худобі трапилася щуряча отрута. Там же, як зазвичай у подібних місцях, з’являються пацюки. Робітники ставлять капкани, але так, часом труять. Я особисто застерігаю про обережність, і дотепер пильнували.

— О, тепліше, — зауважив Платон. — Отрута цілком може бути. Вашу худобу труять навмисне, свідомо. Три випадки за короткий час. Повірте колишньому поліцейському, про випадковість мови нема.

— Я б погодився з вами. Аби ви так само легко пояснили хоча б дві важливі речі. Перша — звідки взялася щуряча отрута, якщо щурів не труїли від травня. І друга — кому припекло навмисне нищити мою худобу. І ще така дрібниця. Ветеринар мій — боягуз, коли заходить про різну заразу. Але свою справу добре знає. Ознаки враження щурячою отрутою зовсім не такі. Він пояснив на пальцях, як ось ви щойно, знаєте-о.

— Тварин не розтинали, — парирував Чечель. — Висновки ваш ветеринар міг зробити лише на око. Це, погодьтеся, не фахово.

— Знову за рибу гроші. — Тепер Недільський заговорив до Платона, немов наставляв нерозумну дитину. — Щуряча отрута могла бути в корівниках. Її могли підмішати лиходії до сіна, яким годують худобу. Проте її не могли розкидати на пасовиську, в полі. Коли так, нехай ваша бурхлива поліцейська фантазія припустить тотальну змову моїх пастухів. Жоден не ладен накидати отрути на пасовиську так, аби цього не бачили інші. Нарешті, щуряча отрута вражає швидко. Якби нею нагодували корів ще в економії, тварини б недалеко від неї відійшли. Не забувайте: вони щоразу мерли під вечір. Або їх справді чимось таким годували мої пастухи, але ви повинні це довести, — або селяни мають усі підстави вірити в наслану моровицю. Як закликає Шимчиха.

— А вона закликала?

— Отець Василь, наш соколівський батюшка, обмовився про те в проповіді. Уранці на службу ходять переважно баби. Ось вони й понесли. Я чув потім, Шимчиха після церкви з ними про щось говорила. Згадувала всує панночку Соколовську. Тоді ж уперше пішло по селі, що вона — навчена відьма. Далі не хочу втомлювати вас подробицями. По тому здохло ще кілька корів. Олесю бачили в неділю на службі й чули, як кляне Микиту. Від початку тижня — два випадки. Я не можу тримати худобу зачиненою. Та вже не відаю, на яке пасовисько виганяти, знаєте-о.

Поки економ говорив так, у Платона зродилися деякі думки. Проте вирішив поки промовчати. Недільський викликав у нього двоїсті відчуття. Ніби зацікавлена особа, хоче, аби мор його худоби припинився. Але й не вдаряє пальцем об палець, не пробує знайти причини і розібратися самому. Чим далі Чечель слухав його, тим більше схилявся до висновку — соколівський поміщик не від того, щоби позбавитися молодої сусідки. Звинувачення у відьомстві ніби відкидає, адже справляє враження раціональної людини. Але не заважає якійсь там Палажці з хутора — не тутешній, чужинці, зайді — баламутити народ.

І до речі...

— До речі, Левку Дмитровичу. Я чув, та ваша Шимчиха вже не вперше влаштовує тут лови на відьом.

— Вона не моя.

— Гаразд. Просто — Шимчиха, — погодився Платон. — Так це чи ні?

— Правда, — легко й спокійно визнав Недільський. — Два роки тому в однієї тутешньої жінки померло немовля. Спершу було здорове, родина довго хотіла дітей, та не виходило. Як сходили на болота, до Прокопихи, ніби владналося. Жінка понесла, чоловік замовив сорокоуст во здравіє. Мале року не прожило. Спершу нічого, на радість. Аж раптом хиріти почало, задихатися. Земського лікаря привозили, він руками розводив. Хотіли до Прокопихи — не встигли, дитя померло. Прокопиха потім придибала й знайшла під порогом суху жаб’ячу шкуру. Хто й коли підкинув — згорьовані батьки не знали. Та ще як з дитиною все почалося, казали — хтось поробив.

— Ви ж не вірите...

— Платоне Яковичу, ніхто не говорить зараз про віру чи недовіру. — Економ почав дратуватися. — Ви просили розповісти історію, я її переказую, як чув. Словом, Прокопиха заявила: до них хтось заходив і заморочив. Господарі й не помітили того дійства зі шкурою. Тут сусідка візьми і згадай — до них же Юстина Авраменкова навідувалася. Про неї давно на селі говорять — відьма, чоловіка зі світу зжила. На чужого око поклала, та не змогла причарувати. Ось і вирішила помститися, звести дитину того, хто зневажив. Тоді Шимчиха зібрала народ біля храму на майдані. І повела особливо затятих у двір до Юстини.

Недільський замовк.

— Неохоче згадуєте, — зауважив Чечель.

— Я потім сходив до церкви й подякував Господу, що не пролилася кров. Хоч Шимчиха і вимагала запхати Юстину в мішок та кинути у воду. Як випливе — значить, відьма. Ні — така її доля. Зрештою дозволила жінкам потовкти відьму, повидирати коси й дубцями вигнати з Соколівки в чому була. Староста не втрутився, справник теж макуху жував. Але, — враз очі економа блиснули, він подався трохи вперед, стишив голос, — коли вже ви справді хочете знати більше й шукати відповідей, яких ми тут, біля боліт, ніколи не знайдемо, скажу ще таке. Ходять чутки, Юстина, відьмою таврована, викупила себе у Шимчихи.

— Тобто? — стрепенувся Платон.

— Зрозуміла — вбиватимуть. Віддала Палажці гроші, які мала. Ще якісь намиста, від баби лишилися. Срібні.

— Здається, це грабіж серед білого дня. Люди знають, бачили?

— Люди, пане Чечель, потім розтягли все, що не забрала Палажка. Хата Юстини досі порожня. Нікого совість не замучила. Вважають, відьма за свої діяння заплатила заслужено.

Нарешті почало розвиднюватися.

— І це не єдиний випадок, — не питав, сказав упевнено Платон.

— У Соколівці — єдиний. Та раніше Шимчиха так вигнала ще двох відьом із довколишніх сіл. І щоразу люди вірили їй безмежно й брали участь у розправах.

— Привід?.

— Хтось хворів чи помирав без видимої причини.

— Поживитися завжди було чим?

— Ох, мосьпане, — зітхнув Недільський. — Не дай вам Бог побачити на власні очі горе одних... і праведний гнів інших. Тих, хто шукає винних у всіх бідах, керуючись далекими від раціо мотивами.

— Я проходив таке, Левку Дмитровичу. Два роки мене теж називали кимось, подібним до відьмака. Почали полювання й вигнали геть з дому. Тепер я не можу повернутися і не маю даху ніде.

— А ми тут, у повіті, трохи начувані. — Економ закректав, підвівся, знову перетворившись на добродушного пишновусого дядька, яким Платон його й побачив при знайомстві. — Поговорили. Ласкаво просимо, покажу вам економію.

— Залюбки, — збрехав Чечель. — Тільки я б охочіше глянув на Харитона Чобота. Навідався б до Шимчихи. Ну, і дочекався Микити.

Розділ 13

Рушниця й револьвер

Полтавська губернія, Василівський повіт,

маєток Соколовських

з усього задуманого вдалося хіба пообідати.

На третю добу спілкування з полтавцями Платон відкрив для себе істину, яка раніше проходила повз нього. За два роки кочового життя доводилося мешкати в різних місцях: від дорогих готелів до кімнат із блощицями в дешевих трактирах. Спав у заможних маєтках і на порошних горищах, де в сіні сновигали малесенькі миші. Знайомився й спілкувався з десятками, як не сотнями людей, залагоджував у приватний спосіб безліч делікатних справ. Але ніколи й ніде його так наполегливо не намагалися нагодувати.

У розведенні худоби Чечель нічого не розумів і, сказати чесно, не хотів. Тож єдине, що могло зацікавити в економії, — звідки і в який спосіб отрута могла потрапити в шлунки корів, биків та волів. Після розповіді Недільського не мав жодного сумніву в природності моровиці. Тобто ніяких чарів, жодного відьомства, жодного магічного ритуалу. Худобу щоразу виганяли на пасовисько зранку, і ніхто з робітників нічого підозрілого не помічав. Під вечір, а мовою поліцейських — за десять-дванадцять годин декілька голів падало й помирало в агонії. Пастухи, свідки моторошного видовища, у цей час були в полі, тож зібрати їх та опитати не було змоги. Їхати на пасовисько й провадити допит там Чечель не бачив сенсу. Лишився при своїй думці: ніхто з них до моровиці не причетний, адже це означало б змову проти хазяїна і кругову поруку. Користь від оглядин економії все ж була. Платон переконався — тут нема кому й за що так ненавидіти пана, аби тишком нищити його майно.

Якщо кого й ненавиділи, то Олесю Соколовську.

Інакше б на неї не вказували.

Тим часом Харитон Чобіт знайшовся на службі. Похмурий неговіркий чоловік із низьким чолом та густими бровами нагадував статурою старе вузлувате дерево. Недільський не міг своїм наказом змусити робітника відповідати людині, яка для самого економа не мала жодного офіційного повноваження. Чечель, своєю чергою, так і не придумав, про що треба розпитати Харитона. Адже його роль зводилася до цілком зрозумілого й навіть мудрого рішення закопати здохлих тварин, аби в такий спосіб призупинити заразу. Чому заразу, звідки знає про неї, Чобіт пояснювати не збирався. Але всім, хто їх зацікавлено слухав, у тому числі Недільському і навіть, чого вже гріха таїти, самому Платонові, було зрозуміло: зараза — вона і є зараза, селянам нічого спеціального тлумачити з такого приводу не слід.

— Якщо біля Шимчихи прижився такий суб’єкт, вони обоє рябоє, — зітхнув Чечель, коли вони нарешті поїхали назад до маєтку. — Може, справнику щось і скаже. Мені — зась. Дулю скрутить чи дупу покаже, коли вже зовсім набридну.

— А кажете, Платоне Яковичу, що нічого про сільські звичаї не знаєте, — реготнув Недільський.

— Хіба з «Кайдашевої сім’ї».

— Там письменник пожалів і читачів, і героїв. Селяни можуть бути привітними — і тоді хоч до ран прикладай. Але можуть бути й жорстокими, що частіше. Причому, мосьпане, найгірше на селах живуть із сусідами, знаєте-о. І моя порада: ніколи не чіпайте навіть випадково сільську бабу. Не дівчину, не молодицю — бабу.

— Шимчиха — баба?

— За віком не годиться, якщо вважати, що баба — це стара жінка. За натурою — цілком відповідає. Коли вже ви при тому, вам рано чи пізно доведеться побачити нашу Палажку. Різницю зрозумієте. Тепер — до столу. Даруйте, у нас тут усе просто, по-сільському...

Протести не приймалися, бо в маєтку вже накрили обід.

Чечель під неодмінну чарку міцної й чистої, наче джерельна вода, домашньої горілки з’їв полумисок крупнику. Другою стравою була душенина з вареною картоплею, під неї пішло ще дві чарки. Вареники з сиром були зайвими, та Платон під тиском усе ж увіпхнув у себе три, розміром із його кулак кожен. Недільський наполіг, аби на десерт гість скуштував особливого домашнього лікеру, і Чечель за трапезою не помітив, як сонце давно перевалило за полудень.

Випиваючи й базікаючи з господарем на віддалені від моровиці теми, переважно на літературні, дуже близькі економові, Платон обрав тактику підтримання розмови, а не активної в ній участі. Потай маючи надію: що довше лишається в маєтку, то ймовірніша поява Микити Недільського, з якого все й почалося. Та марно. Недільський чим далі вів, тим дужче захоплювався. Уже не зважав на гостя, говорячи більше сам для себе й поступово заходячи в коло. У голові шуміло, хоч ситний обід притлумив дію алкоголю, їжа розслабляла, і Чечелю це перестало подобатися. Пити-їсти — воно непогано, проте нічого іншого після частування вже робити не хочеться. Тож щедрі гостинні господарі мимоволі ставили його місію під загрозу.

Досить.

Нікуди Микита не дінеться з рідного дому. Тим більше весілля скоро, треба шануватися. Нагуляється — все одно прибіжить. Платон не придумав, чого хоче від цього баламута. Швидше може спливти якась причетність до сільського кошмару Шимчихи та її законного, як кажуть, чоловіка Харитона, ніж панського нащадка. Хіба він зовсім здурів від безкарності й благословив потраву батьківської худоби, плюючи тим самим у криницю свого безбідного майбутнього у вигідному шлюбі.

Тож при нагоді Чечель подякував за обід, розшаркався перед Недільським, умостився на бричку й неквапом поїхав назад. Уже на півдороги дещо згадав, лунко ляснув долонею по лобі, навіть натягнув віжки, намірившись повертатися. Бо за теревенями, під час яких настрій Недільського мінявся, прогулянкою між корівників, обідньою балаканиною ні про що забулося, звідки купі тутешнього люду раптом стало відомо про обставини народження Олесі.

З’явилася на світ у понеділок.

Годована грудьми до двох років.

Межова дитина.

Усе це дає підставу для підозр у схильності до відьомства, про які говорять народні прикмети й сільські забобони. Платон за короткий час наслухався і набачився стільки, що готовий був визнати: так, усе — мракобісся, дурня, дрімучий праліс. Проте згадані ознаки все ж дають злим язикам поживу й підставу розносити селом брехню. У яку сільські люди вірять і вірити будуть, бо нема на те ради, їх не зміниш.

Запитання, яке поки без відповіді: хто все це розносить.

Гаразд, припустімо, відповідь на поверхні — Палажка Шимченко.

Тоді наступне запитання, і відповідь знайти складніше: звідки вона, не місцева, яка з’явилася в Маньківці лише кілька років тому, дізналася про аж такі, без перебільшення, інтимні подробиці.

Розказали.

Так. Але — хто? З якою метою?

У голові макітрилося, і Чечель вирішив записати це в загадки. Утім, чуйка підказувала: крикливиця Шимчиха в цій дивній історії ключова фігура. А знайдені відповіді пояснять, хто заївся на Олесю. Потім прийде розуміння — чому. Поки Пелагія Шимченко лишається головною і єдиною підозрюваною. Має вдачу змушувати слухати себе, веде за собою, робить чорні справи.

Зостається безкарною.

— Ось вам, шановні добродії, ще одне «чому».

Чечель здригнувся, почувши себе й зрозумівши — раптом промовив це вголос.

— Досить уже говорити самому до себе, — буркнув, смикнув віжки, рушив далі.

До Соколівки дістався, коли сонце поволі прощалося. Воно ще не заходило, та все одно о цій порі вже накочувалося відчуття близького вечора. Навіть повітря ставало інакшим, і серед природи Чечель відчував це особливо гостро. Наближенню липневих сутінок передувала тиша, яку, здається, саме у цей час можна відчути на дотик. Вона колисала, і Платон не опирався. Передав бричку Писаренку, вислухав від прикажчика короткий звіт — коваль колесо полагодив, зрозумів це як наполегливу пропозицію забиратися геть, та взнаки не дав. Вдячно пообіцяв розрахуватися, дізнався — панночка далі погано чується й не виходить зі спальні, попросив побажати від себе швидше позбавитися недуг.

По тому подався до флігеля.

Уже знайомий чорний кіт розлігся на порозі біля дверей. Підвівся й вигнув спину, тільки коли Чечель наблизився на три кроки. Махнув хвостом, навіть не зиркнув у його бік — пружно зістрибнув на траву, зник у садку, як уранці.

На ліжко Чечель ліг, як був, в одязі. Скинув лише взуття, потягнувся, не опирався дрімоті — пірнув у неї.

Думав полежати з годинку.

Коли почув гармидер надворі й розплющив очі, за вікном уже сіріло.

Зо три години проспав, не менше. Ось воно, свіже повітря.

Але гармидер — нове для нього. Він порушував уяву про тихе розмірене сільське життя, розбавлене хіба ось такими дивними історіями про навчених відьом, що напускають моровицю на худобу кривдників. Щось відбувалося, і Чечель мусив знати — що.

Звівся на ноги.

Провів долонею по черепу, який за ці кілька днів уже не був таким гладеньким, поволі заростав.

Взувся.

Ступив до дверей, прочинив їх.

Ось що значить — розслабився, не прокинувся остаточно. Мусив вловити рух назовні ще раніше, за трошки до того, як став на порозі флігеля. Бо просто перед ним виросла велетенська постать Сави Писаренка, на обличчі — уже знайомий гнівний вираз. І не бачений раніше домішок не переляку, ні — тривоги й бентеги.

— Чухай звідси! — гаркнув прикажчик. — Геть від гріха!

— Ти чого?

— Геть, кажу! Ти чужий, не хочу потім вигрібати за тебе!

— Що таке? Саво... Гнатовичу, що сталося?

— Прискакав пастушок із Маньківки. Не каже, хто послав. Ледь дихає. Сюди йдуть убивати панночку.

Рештки сну випарувалися.

— Хто? — Відповідь уже знав.

— Сьогодні здохло п’ять волів. Шимчиха зібрала людей. Мужики, баби. Скоро будуть тут.

— Нікуди я не піду!

— Гляди. Твоє діло. — Чи Платонові здалося, чи Писаренків голос трохи потеплішав.

— Стій тут. Я зараз.

Треба взяти револьвер під подушкою.

Вони з’явилися з ранніх сутінків.

Поки в маєтку метушилися, зник нишком хлопчина, який приніс лиху звістку. Чечель зав’язав собі подумки ще один вузлик-запитання, та зараз шукати відповіді зі зрозумілих причин не було коли. Челядь не звертала на нього уваги, і Платон знайшов для себе єдине місце серед цієї бучі.

Піднявся на ґанок і став поруч із Олесею.

Чечель побачив її вперше після ранкового купання. Шкрябнуло всередині — що як відданий Писаренко не стримався, повідав хазяйці про його ганебну поведінку? Але хай навіть так: це нічого не міняло ані для Платона, ані для молодої жінки. Олеся завмерла, ставши прямо, розправивши плечі і схрестивши руки на грудях. Вбрала строгу синю спідницю, парадну сорочку, вишиту білим по білому, червоні чобітки з гострими носами. Косу склала віночком, і виглядало — господиня вирішила вийти до ворогів, озброєна тим, чим наділила природа: дівочою красою, помноженою на шляхетність роду.

Чи Платонові здалося — чи Олеся Соколовська налаштувала себе у такому вигляді зустріти смерть.

Прогнавши лихі думки й труснувши головою, Чечель легенько торкнувся її плеча.

— Усе буде добре.

— Ні. — Олеся говорила, не дивлячись на нього. — Вже не буде. Ніколи.

— Я поруч.

Це вирвалося само собою. Чечель одразу ж пошкодував, адже вона не мала жодної підстави довіряти незнайомцю, якого знала лише добу і з яким розмовляла один раз. Відтак Олеся мерзлякувато повела плечима і ще міцніше сплела руки, мовби обіймаючи себе.

— Сава каже — більшість людей дременули з маєтку. Послав одного робітника в Соколівку по допомогу. Нема ані його, ані підмоги. Можете тут стояти, це вже нічого не змінить.

— Вас зрадили.

— Зраджують тих, кого люблять. Друзі зраджують. Ви, Платоне Яковичу, маєте знати це краще за мене. У мене немає друзів.

— А Сава...

— Хіба що. Та він, радше, відданий сторожовий собака. Здається, вчора казала вам.

— Говорили. Про собачу відданість.

— Хай пробачить мені таке порівняння.

— Нічого образливого.

Олеся нарешті повернула до нього голову, і в очах він побачив порожнечу.

— Пане Чечель, друг — не той, хто віддано дивиться на тебе, готовий лизати руки й крутить хвостом. Писаренки служать нашій родині років сто. Це звичка. Дбаючи про нас, вони дбають про власний добробут.

— Не ображайте Саву Гнатовича. Щось мені підказує — він життя за вас покладе.

— Так пес кидається на злодіїв, що зазіхають на хазяйське майно, — зітхнула вона. — Сава звик тут бути. Соколівка, цей маєток — його життя. Життя його батьків, діда, прадіда. Він виріс тут, вважає маєток частиною себе. До дружби це не має жодного стосунку.

— Цікаво. Що ж тоді, по-вашому, дружба?

Замість відповіді Олеся раптом кивнула перед собою, потім — розплела руки, витягнула правицю.

Аж тепер Чечель побачив передвісників бурі.

Алеєю між рядами акацій сунули вози.

Зі свого місця Платон не міг їх порахувати. Здавалося, за першим рухалася величезна армія. Та щойно провідник ще трохи вирвався вперед, стало видно: за ним слідує ще три. Кожен грізно їжачився вилами, де-не-де виднілися жердини з загостреними краями. Процесія сунула мовчки, і від того видовище ставало ще більш моторошним.

Чечель уже мав сумнівне щастя бачити подібне.

Коли шість років тому вибухнула революція, без стихійних бунтів не обходилося. Того літа, яке пригадалося, він гостював у товариша під Одесою на дачі, яку винайняли його батьки. Якось уночі їх розбудили крики — селяни, підбурені агітаторами, похапали у дворах реманент і погнали палити панське добро. Будинок, у якому гостював Платон, був неподалік, і вони з товаришем устигли познайомитися з мешканцями маєтку. Родина виявилася прогресивною, доволі ліберальною за поглядами, і часом Чечелю хотілося закликати їх висловлюватися про політику й культуру обережніше. Нічого поганого тамтешнім селянам ті люди ніколи не робили. Ба більше: старша дочка влітку виявила добру волю і вирішила навчити всіх охочих читати й писати. Але їх усе одно погромили і спалили маєток — будинок спалахнув, мов сухий сніп соломи, і заграва зробила задушну південну ніч іще світлішою.

Платон коротко й міцно стиснув Олесине плече.

Нічого більше не говорив — слова зайві, усе видно без них.

Збігши з ґанку, Чечель швидко перетнув двір, посеред якого вже височів прикажчик, звично примостивши дуло рушниці на зламі лівої руки. Жінки й дівчата, що служили в маєтку, розбіглися від гріха, хоч у декого цікавість перемогла переляк — із сараю визирало кілька жіночих облич. Чоловіки гуртувалися окремо, намагаючись триматися так, аби за першої ж зручної нагоди дременути. Хоч Писаренко озброїв кого вилами, кого сокирами, армія не виглядала войовниче. Але велетень тримався так, ніби справді міг покластися на своїх воїнів у відповідальний момент.

Платон знав такий тип людей.

Ні на що не сподіваючись, покладаючись лише на себе, вони все ж мали надію заразити всіх довкола власним прикладом.

Ставши біля прикажчика, Чечель витягнув з-за пояса револьвер.

Великим пальцем звів курок.

Писаренко скосував на нього. Мовчки перехопив рушницю напереваги.

Два дула дивилися на зачинені ворота.

Перший віз зупинився по той бік, майже впритул. Інші стали за ним, візники розмістили їх півколом, закриваючи шлях до відступу й розтягуючись по фронту. Нападники не квапилися злазити, явно чекаючи команди. Розділені брамою, всі стояли хвилин п’ять, не більше. Нарешті з головного возу зістрибнув чоловік з коротким тулубом, кривуватими ногами, але довгими, як у орангутанга, і напевне такими ж сильними руками. Посунувши картуза на потилицю й підтягнувши штани, він ступив крок до воріт, взявся обіруч за ґрати, труснув.

— Савку, відчиняй! Все одно вивалимо, сучий сину!

— Хто там гавкає?! Чи не Грицько Кушнірук? — пробасив Писаренко. — Ти, убогий, уже залатав репані штани? Так іди, поклади латку! Я з дрантям не балакаю!

— Люди не до тебе прийшли! Зараз будемо відьму твою навчати розуму!

— А скільки з тобою розумних прибігло, Грицю? Чи ти, може, сам грамоти знаєш?

— Я, Савку, знаю все, що треба знати! Не тягни, відійди від гріха! Тебе нам не треба!

— От же щастя! — гаркнув прикажчик. — Як мене не треба — на біса прийшли? Гайда назад, до баб під спідниці! Не хочете — чорт із вами, чекайте! Зараз із Соколівки сюди народ прийде, з ним говоріть.

— Ніхто сюди не прийде!

Жіночий голос. Дзвінкий, ось-ось зірветься на істерику, мов норовливий кінь з поводу. Як понесе — тікай, рятуйся, хто як може.

Поруч із Грицьком стала худа селянка в очіпку. Навіть похмурі сутінки дозволяли роздивитися її. Хоч глядіти там особливо не було на що. Крикливиця нагадала Платонові дошку: з обох боків пласка, жодної опуклості, а голос — наче звук гострої, зубатої пилки, якою тесля деревину завзято пиляє. Її вочевидь слухалися й водночас стереглися всі, хто приїхав. І, поза сумнівом, це вона накрутила, зібрала гурт, привела сюди за собою.

— Палажко! То ти воду каламутиш! Давно вже в мене руки на тебе сверблять! — гаркнув Сава.

— Так відчиняй ворота! Я тобі все почухаю! — вигукнула Шимчиха.

— Тобі, бачу, жити набридло, коли до моїх рук просишся!

— Ніхто сюди не прийде! — Баламутка не слухала його. — Нас, Савку, отець Антоній на богоугодне діло благословив! А ваш соколівський батюшка вже зібрав вірних у храмі. Чув, може, дзвони били на вечірню? Так він наказав усім сидіти тихцем, не заважати, поки ми виженемо відьму геть із краю.

Чечель не стримався — озирнувся.

Постать Олесі далі клякнула на ґанку. Дівчина поводилася так, ніби все — видовище, забавка, ритуальні ігрища, що її не стосуються.

— Ти проклята будеш, Палажко! — гаркнув велетень. — Ти вже проклята! Тебе Господь наш розуму позбавив, тим і покарав!

— Зате ти на всю округу такий розумний, аж страшно! Відьму борониш, яка село наше прокляла! Аби ж за наші гріхи — так за свої! Шльондра, дівка гуляща!

— Скажи ще хоч одне криве слово...

— Хоч два! Хоч десять! Скажу й покажу! Чого стоїте?! — Шимчиха глянула на своїх. — До біса все! Гуртом навались! Геть ворота! Харитоне!

Від гурту вже відділився Чобіт, без якого тут вода не святилася. Підважив сокиру в руці, перехопив зручно. Пелагія ступила вбік, даючи дорогу. Чобіт примірився до ланцюга, на якому тримався великий висячий замок.

— Не чіпай! Грабки забери!

Відставний солдат замахнувся.

Удар.

Брязкіт.

— Геть звідти, кажу! Стрілятиму, погань!

Ще один удар.

— Не стійте! Хапайте відьму! Навались!

Тілом Чечеля пробігли мурашки. Він раптом відчув на собі справді гіпнотичний, магічний вплив різкого голосу Пелагії Шимченко. Зрозумів, чому її слухають та за нею йдуть. Та найгірше, найстрашніше — йому самому враз захотілося піддатися загальному азарту. Бо на очах, за кілька десятків кроків від нього, закручувалося страшне дійство, фінал якого стане поганим для нього, людини тут випадкової. Але ті, хто все це почав, зовсім не боялися наслідків.

Люди вірили крикливиці.

Їх захищав її голос.

Чечель ураз теж захотів їй повірити.

— А хріна! — процідив, знову озирнувся.

Олесі на ґанку не було.

Втекла, заховалася в дім. Мудро зробила — та налякана челядь, не зважаючи на крики Писаренка, дружно пожбурила свою зброю під ноги й сипонула в різні боки, мов зграйка сполоханих горобців. Хтось плювався, інші хрестилися на ходу, і нікого не хвилювало, що буде в маєтку дуже скоро.

— Назад! — вигукнув Платон і закашлявся.

Ланцюг розлетівся від четвертого удару.

Нападники, штовхаючись, наввипередки кинулися в двір.

Так вода стрімко виходить із берегів під час повені.

— Стріляю! — попередив Писаренко, не сходячи з місця.

Чечель не попереджав: підняв руку з револьвером догори, натиснув спуск.

Гахнуло.

Якщо постріл зупинив накручений, знавіснілий натовп, то хіба на яку хвилину. Шимчиха каркала і шкварчала за чоловічими спинами, до неї додалося ще кілька лютих жіночих голосів, вони справляли ефект батога. Перший ряд нападників націлив вістря на двох — єдиних — захисників маєтку. Сава все ж перестав геройствувати дурно, почав відступ, рухаючись до будинку. Платон задкував за ним, тепер уже пославши кулю над головами нападників. Та вони не спинилися, навпаки — піддалися азарту, бо напевне чекали на опір, навіть хотіли його.

Заскочивши на ґанок, Писаренко скинув рушницю.

Притулив приклад до плеча.

Бахнув з обох стволів, теж над головами, та все ж цілився — мисливський шрот збив картуза з голови мавпоподібного Гриця.

— Далі валю прицільно! — попередив Чечель.

Сава переламав рушницю, викидаючи порожні гільзи й закладаючи нові набої.

Але враз нападники завмерли.

Дружно, немов за командою, вклякнули, приросли до землі.

Хижі гостряки вил та дерев’яних кілків поволі опускалися.

Десятки очей прикипіли до того місця, де стояли, готові тримати останній рубіж, Платон і Сава. Та дивилися не на них. Щось інше привернуло увагу, і Чечель повернувся першим, відчувши когось за спиною.

Олеся.

Вона вийшла з дверей боса, в самій білій полотняній сорочці.

Розплетені коси лежали на плечах, та не складені, не зачесані — сплутані, мов жмуток річкових водоростей.

Очі палали.

— Ну? — тихо запитала, та враз піднесла голос: — Ну? Ви хотіли відьму? Ви по відьму прийшли? До відьми? Я тут! Хто! Хто підійде перший?!

Не ясно, що Платона лякало більше. Збуджений, шалений натовп, готовий розтерзати всякого, хто заважає, — чи Олеся. Прекрасна й водночас небезпечна, з вигляду божевільна, так само здатна багато на що.

— Панночко... — Прикажчик спробував узяти її за лікоть, та вона вдарила по руці.

— Геть від мене! Всі геть! Чи, може, бажаєте пізнати гнів справжньої відьми? По це прийшли! Хто хоче? Ти?

Указівний палець націлився на Гриця.

— Свят-свят-свят! — Він широко перехрестився. — Отче наш, сущий на небесах, хай святиться ім’я Твоє, хай прийде...

— ВІДЬМА! — перервав молитву несамовитий жіночий вереск.

Його миттю підхопили, і натовп, який щойно налякав усіх довкола, сам перетворився на один великий клубок переляку. Задні відступали, передні тиснули на них, намагаючись не дивитися на Олесю. Вона ж, сильно кульгаючи, посунула на селян, виставивши вперед руки. Це прискорило втечу — не змовляючись, незвані гості кинулися назад, до возів. Хтось кидав на ходу зброю, та більшість не випускала, явно намірившись уже не нападати, а захищатися.

Шимчиха не намагалася стримати своє військо.

Вона немов зникла, розчинилася в сірих щільних сутінках.

І щойно вози почали розвертатися, аби кинутись навтікача, Олеся опустила руки.

Поточилася.

Якби Сава не відкинув рушницю й не підхопив вчасно — впала б навзнак.

Розділ 14

Шукайте серед своїх

они в мене, падлюки, чорта лисого тепер матимуть, а не роботу!

Прикажчик бушував, і Чечелю враз здалося — силою гніву Писаренко зробить те, чого не змогли сільські погромники: розвалить маєток дощенту. Він не соромився притихлої в кріслі панночки, виразів не добирав, тупав ногами й хтозна-кому погрожував величезними кулаками. Платон не втручався, даючи обуреному боягузтвом челяді Саві вилити гнів.

Тим часом сьорбав варенуху. Її внесла покоївка — схожа на мишу дівчина, що відгукувалася, як уже знав Чечель, на Павлу, і ніхто не давав на те спеціального розпорядження. Принаймні, так йому здалося: після всього про зрадливу, налякану прислугу ніби забули.

...Писаренко на руках заніс зомлілу Олесю до спальні, вклав на ліжко й залишив, причинивши двері. Тим часом Чечель на правах озброєного захисника панночки взяв на себе труд зібрати тих, хто втік недалеко й заховався, та наказав лагодити ворота і наводити всюди лад. Поки керував, Олеся отямилася й вийшла до зали, вдягнувши лише важкий гаптований халат. Розкуйовджене волосся стягнула стрічкою ззаду, аби не розсипалося. Виглядала виснаженою, але на щоки повернувся рум’янець. Очі вже не палали, проте й не згаснули — зухвалий вогник жеврів.

— Пранці[37] б їх поїли! — Побажання прозвучало щиро.

Олеся, почувши це слово, скривилася від огиди, здригнулася, та промовчала.

— Прокляну! — не вгавав Сава. — У церкві прокляну кожного!

— Мене скорше проклянуть, — тихо мовила Олеся. — Як ще не прокляли. Хіба не чув, у Соколівці отець Василь уже налаштував людей так, як треба.

— Перше, що зроблю, — піду завтра до церкви й побалакаю з ним!

— Що скажеш? Саво, люди нині вздріли на власні очі справжню соколівську навчену відьму. Отець Василь напевне все знає.

— До речі, — подав голос Чечель. — Що це було сьогодні, Олесю Степанівно?

— Те, що всі давно вже хотіли побачити. — Вона сумно посміхнулася. — Хай там як, але подіяло. Моя зброя виявилася сильнішою за вашу, Платоне Яковичу.

— Що вам зайшло в голову?

— Ви бачили інший вихід? Якщо їх лякають чутки, побачене на власні очі настрашить іще дужче. Підтверджується все, про що начувані. Аби знали, рішення раптом прийшло.

— Та зрозумів.

Писаренко скреготнув зубами.

— Отець Василь такого погрому не благословляв.

— Ох, Саво, та роби, що хочеш, — втомлено відмахнулася Олеся. — Повір, краще вже не буде. Гірше — може. Вони оговтаються й знову сюди прийдуть. Вдруге фокус не спрацює. І взагалі, йди, наводь порядки. Роби своє.

Прикажчик не сперечався, послухався й залишив їх самих.

Щойно двері причинилися, Олеся жестом попросила Платона налити.

Він узяв келих, щедро хлюпнув, та господині виявилося досить одного невеличкого ковтка.

— Не знаю, як дякувати вам за сьогоднішню допомогу, пане Чечель.

— Пусте. Аби не ваша ефектна поява, божевільний натовп не зупинили б кулі. Навпаки, роздраконили б. Хтозна, чим усе могло скінчитися.

— Тим, що я змушена буду забратися звідси геть. До цього йде. Мене чомусь вперто не хочуть бачити в цих краях. Хоч для мене, як ви зрозуміли, іншого світу не існує. Тому маєток продавати не збираюся.

— Ризикуєте.

— Маєте для мене іншу пораду? — Олеся трохи подалася вперед. — Може, я вчора була права? І все простіше, ніж здається? Ви не друг.

— Друг.

— Ні. В мене нема друзів. Ви прибули, аби наочно переконати мене залишити рідні краї.

— Для чого мені це треба?

— А для чого різним людям облизуватися на цей маєток? Який, будемо чесні, поволі занепадає й ніхто тут уже ладу не дасть. Невже когось аж так захоплюють тутешні болота? Чи перспектива підняти тут бджолярство, як мріяв покійний тато?

Чечель відповів не одразу.

— У мене виникло чимало запитань, — мовив нарешті. — Можна сказати навіть, на рівному місці. З нічого. Щойно ви підтвердили: я рухаюся навпомацки, але у правильному напрямку.

— Поясніть. — Олеся поклала ногу на ногу.

Чечель вмостився зручніше.

— Пан Дундукевич два дні тому розказав мені чисту правду про те, що відбувається тут, між двома сусідніми селами. Але... як би так сказати... — Він поклацав пальцями, мовби підганяючи думки. — Весь сьогоднішній день, аж до останніх подій, мене не полишає дивне враження.

— Тобто?

— Довкола йде вистава, і я — один із глядачів. Причому потрапив до театру випадково й тепер мушу прийняти правила, плисти за течією і ні в що не втручатися.

— Досі не зрозуміло.

— Повторюся. Усе, що я бачу і чую, — чиста правда. Ви вчора зізналися, що бажали зла Микиті Недільському, своєму кривднику, і справді намагалися опанувати так звану відьомську науку за допомогою місцевої знахарки. Хай її тут називають відьмою, це не має значення. Хоча... — Пальці знову клацнули. — Навпаки, має. Палажка Шимчиха, ненависниця відьом, уже не вперше полює на них, підбурюючи народ.

— Це та, що кричала найбільше?

— Так. Але чомусь не чіпає Прокопихи, котра тут, під боком. Якась непослідовна, згодні?

— Ви мене зовсім заплутали.

— Навпаки, Олесю Степанівно, зараз я близький до того, аби розплутати клубок! І щойно назвав другу правду — Шимчиха, ось, до речі, справжнісінька відьма, діє вибірково. Третя правда: в економії Недільських дохне худоба не знати від чого. А Харитон Чобіт, чоловік Шимчихи й такий самий приблуда в Маньківці, як вона, щоразу заважає ветеринару оглянути котрусь із мертвих тварин, аби встановити причину. Ось вам четверта правда. П’ята правда — чарів не існує в природі. Злих, добрих, жодних. Тож ви не могли наслати моровицю на корів та волів, тим більше — з сусіднього села, навіть якби дуже захотіли. Місток між мором худоби Недільських і вами — перша й поки що єдина брехня в цій історії. Яка комусь дуже потрібна. Щойно ви відкрили шосту правду.

— Невже шосту?

— Поки не певен, та схиляюся до такої думки. Вчора пропускав повз вуха ваші слова про наміри різних людей купити цей маєток і, так розумію, землю довкола. Зараз беру це до відома. Адже метою всієї вистави може бути спроба змусити вас плюнути на все. Ухвалити рішення, продати майно за скільки дадуть. Забратися геть задля власної безпеки.

— Надто складно, вам не здається?

— Інших причин чіпляти на вас моровицю не бачу. Як і влаштовувати її.

— Отже, худобу навмисне труять?

— Я в цьому більш ніж певен, Олесю Степанівно. А за вами — пильно стежать.

— Хто? — Брови стрибнули вгору.

— Знати б, — розвів руками Платон. — Але хтось із тутешніх, з вашого оточення. Не конче близького. Може бути котрийсь із челяді.

— Чому так вирішили?

Перш ніж пояснити, Чечель ковтнув варенухи.

— Була якась історія з чорним котом, — сказав він.

— У кого?

— У вас. І кота я бачив тут, у маєтку.

— То кицька, — мовила Олеся. — Кличу Трефою, чорна хрестова масть на картах.

— Знаю, що таке трефа. Її ще називають жиром. — Платон згадав нещодавню пригоду.

— Ви б назвали так кицьку?

— Ой, як нарекли, так і є. Давно вона тут бігає?

— Може, рік. Може, трохи більше. — Олеся знизала плечима, тугіше затягнула пас халата. — Якось випадково побачила одного дядька з Соколівки, здається, Ярий Сидір. Ішов до річки, за ним двоє дівчаток біжать, доньки. Ридають ридма. Їхня кицька народила котенят, одне лишив, інших топити ніс. Малі скиглять, просять пожаліти. Я звеліла Саві Гнатовичу забрати мішок. Сама роздала по хатах, одне, чорненьке, лишила собі. Чомусь ніхто брати не хотів. — І одразу, без переходу: — А вам що до моєї Трефи?

— Шимчиха розносить по селу, що якось кинула каменюкою в чорного кота. Ніби забіг у її двір, аж у Маньківку. Влучила в голову. Того ж дня до вас приїздив земський лікар. Нібито ви голову розбили. Було?

Олеся торкнулася скроні, відвела пасмо волосся набік.

— Гляньте, як хочете. Поточилася, впала. У голові зашуміло. Нічого страшного, ґуля хіба й шрамик, майже невидимий. Ну, розбила до крові, з ким не буває. Подорожник прикласти — загоїться, народна медицина тут у честі. Та ви ж уже знаєте Саву Гнатовича. Як побачив кров, миттю погнав по лікаря. Дивні фантазії в тієї Шимчихи...

— Не фантазії, Олесю Степанівно. Хіба не зрозуміли? Вона, живучи в Маньківці, за десять верст звідси, раптом дізналася, що до вас приїздив лікар. І також знає чому: бо ви набили ґулю, розкроїли лоба до крові. Звідки? Чи земський ескулап звітує на всі боки, до кого з чим гукали?

Нарешті до молодої жінки почало доходити.

— Н-навря-ад, — протягнула замислено.

— Самі кажете, справа звичайна. Навіть не пригода. Йшли, закрутилася голова, впали. Не та історія, яку треба розносити повітом. Тим не менше Палажка Шимченко в сусідньому селі знала про те, на що тут, у Соколівці, люди чхати хотіли, даруйте за грубість.

— Згодна. Ваша правда.

— Не буду навіть розпитувати, де в той момент гуляла ваша улюблена Трефа. Навряд ви цим переймалися. Та зараз переконаний: чорного кота й каменюку Шимчиха, скорше за все, вигадала — щойно в якийсь спосіб дізналася про вашого розбитого лоба. Чи є комусь у селі діло до вашої чорної кицьки?

— Навряд, — погодилася Олеся.

— І я про те. Нікого не цікавить, коли і як тварина у вашому маєтку завелася. Важливіше: вона тут є. — Платон наголосив на останньому слові. — Чи перевірятимуть забобонні люди чутки? Чи цікавитиме їх, що Трефа бігає тут з минулого року? Ні. Зате всі, кому треба, і передусім — Шимчиха, точно знають про її існування. Де чорний кіт, там і відьма. Voilá![38]

Панна Соколовська затулила очі рукою. Посидівши так трохи, забрала долоню. Її погляд сподобався Чечелю. Побачений раніше вогник уже не жеврів, розгорівся на повну. На лиці читалося бажання прийняти виклик та почати боротьбу.

— У моєму маєтку — шпигун, — промовила впевнено. — Ви праві, усе так виглядає. Він іде на все, аби виперти мене звідси.

— Він?

— Микитка. Моя присутність тут, тим більше коли скоро вигідний шлюб, а отже — гучне весілля, небажана для цього покидька. Має досить грошей, аби підкупити когось із тутешніх. Та й Шимчиху крикливу напевне підкупив.

— Гаразд, — сказав Платон обережно. — Готовий припустити щось таке. Лишається зрозуміти, хто труїть худобу Недільських. Невже Микита настільки нікчемний, що ладен шкодити власній родині?

— Навіть не уявляєте, як глибоко він може впасти! — запально вигукнула Олеся.

— Чому, цілком уявляю. Не таке бачив, навіть гірше. Я ж у поліції служив, не забувайте. — Насправді Чечель не вповні вірив молодій жінці, готовій звинуватити кривдника в усіх семи смертних гріхах, навіть вигадати восьмий. — Але є один, як любив примовляти мій добрий приятель, нью-анс. Чинячи так, Микита рубає гілку, на якій сидить. Бо, наскільки мені відомо, майбутній сват пана Недільського планує зайти з ним у кооперацію. Йдеться про постачання полтавського м’яса на столи государя імператора й осіб, наближених до фамілії. Після скандалу з моровицею подібні перспективи, погодьтеся, зникають у тумані. Не здивуюся, якщо оголошений шлюб опиниться під загрозою. Це ж більше ділова угода, ніж особисті симпатії молодих людей та добра батьківська воля, згодні?

— Мабуть. — Олеся втягнула голову в плечі, наче змерзнувши раптом. — Та все одно, Платоне Яковичу, не бачу вигоди когось іншого, аби змусити мене продати маєток разом із землею й забратися геть від поганої слави.

— На цьому бажаю вам доброї ночі.

Чечель ляснув долонями по колінах, підвівся. Зиркнув на недопиту пляшку, вирішив цього разу обійтися без частування перед сном. Було над чим міркувати, а важливіше — нарешті знайшов стежку, якою треба рухатися далі.

— Думаю, тепер ви дозволите мені лишитися, попри небажання вашого цербера. Це до розмови про дружбу, яку ми так і не завершили.

— Чому — не завершили? Здається, я пояснила вам, як розумію дружбу. Чи намагалася пояснити. Не вийшло — даруйте. І, звісно, можете лишатися. Без вас, пане сищику, мені тут шпигуна не виловити.

Вона теж підвелася, посміхнулася ширше.

Тепер — не сумно.

Посмішкою людини, яка зрозуміла: є на кого покластися, а отже — все буде добре.

Простягнула правицю.

Чечель взяв, торкнувся губами.

Розділ 15

Сльози велетня

ієї ночі заснув одразу — пережите за день далося взнаки.

Піднявся пізніше, ніж у попередні дні. Годинник показував п’ятнадцять перед дев’ятою, у селах навіть діти так довго не сплять. Платон дозволив собі повалятися ще трохи, крутився, мостячись зручніше. Але природа все ж змусила підвестися, вивела надвір. Як повертався від убиральні, побачив Трефу: чорна кицька повагом пробігла кудись углиб саду, за звичкою не звертаючи ні на кого уваги, гуляючи сама по собі. Чечель спробував покликати її, та Трефа навіть не озирнулася, не стишила ходу. Щойно зникла з очей, Платон повернувся до флігеля.

Маєток жив звичним, розміреним життям. Перетнувши двір та за сільською звичкою вітаючись із усіма, кого бачив, Платон піднявся на ґанок, постукав у двері маєтку. Відчинила вже знайома, тиха й непомітна Павла, яку він подумки охрестив мишею. Писнула: панночка ще не виходила, але вона має наказ поснідати пана Чечеля. Цього разу подали картоплю, щедро заправлену засмаженими в цибулі шкварками й присмачену свіжим кропом, редиску, подрібнену з зеленою цибулею та заправлену сметаною, і жбанчик холодного узвару. Поки Платон віддавав стравам належне, спливло ще не менше години, адже він їв, не кваплячись, без поспіху, смакуючи. Коли покоївка, як завжди, тихенько спитала, чи не бажає пан Чечель іще чогось, він витер серветкою масні губи, кивнув:

— Потурбуй панночку, коли не важко.

— Ой... — Дівчина закотила очі. — Знаєте, Платоне Яковичу, важко. Панночка Олеся сама гукає, як їй хтось або щось треба. Не любить, коли сіпають отак. Свариться.

— Ну, не б’ється ж, — поблажливо протягнув Чечель. — Збігай, Павло, будь уже така ласкава. Як гніватиметься, вали все на мене. Так і скажи: Платон Якович просили, ти змушена коритися.

— Не маю я вам коритися, — раптом заперечила служниця. — У мене своя хазяйка є.

— Господи, — зітхнув Платон. — Просто виконай прохання. Нам із твоєю панночкою треба вже балакати про різні важливі речі. Вона знає, про що мова. Повір, не насварить, навіть подякує. Біжи.

Павла вирішила більше не гаркатися — шаснула геть, розминувшись зі старшою служницею, яка саме несла гостеві каву і шматок свіжого яблучного штрудля, политого щойно збитими вершками. Чечель встиг впоратися лише з двома шматочками, як повернулася дівчина-миша. Вираз її обличчя стривожив, Платон відсунув тарілку, підвівся назустріч.

— Щось не так, Павло?

— Панночка Олеся...

— Що — панночка Олеся?

— Її нема в спальні...

— Ти ж казала — вона не виходила.

— Бо панночка Олеся не виходила зранку! Хіба ж я смію її турбувати? Платоне Яковичу, я б досі не знала того, аби ви не веліли до неї постукати!

Дівчина була налякана.

— Веди, — наказав Платон і вже біля дверей зупинився. — Чекай. Біжи по Саву Гнатовича. Може, він знає, де вона.

— Так мені по Саву Гнатовича чи...

— Спершу проведи до спальні. Потім — гайда по нього.

Слідом за Павлою він забіг сходами на другий поверх, де в кінці правого крила розташувалися Олесині покої. Дівчина не наважилася зайти вдруге, Чечель обережно штовхнув двері, ступив усередину. Нічого підозрілого, хіба ліжко не застелене, хоча й не розкуйовджене. Вочевидь не навчена прибиратися сама, Олеся тільки розправила ковдру, перш ніж залишити будуар. Важкі ламбрекени опущені, світло пропускали погано.

Щось незвичне тут.

Чечель покрутив головою й наступної миті зрозумів, що бентежить.

Тягнуло горілим.

Від каміна в кутку.

— Платоне Яковичу...

— Ти ще тут! — Він обернувся на принишклу біля порога Павлу. — Махом!

Миша здиміла.

Лишившись сам, Чечель ступив до каміна. Присів, придивився. Потім розпрямився, підійшов до вікна, сіпнув штору.

Сонячне світло залило помешкання.

Вікно за шторою прочинене.

Знову нахилився над каміном. Тепер бачив майже спалений аркуш паперу, прямокутник попелу свідчив про це.

Простягнув руку, торкнувся.

Прямокутник розсипався. Обережність ні до чого, все одно не врятувати. Зате попіл на дотик холодний. Палили кілька годин тому. І дотепер каміном не користалися. Звісно, літо ж, хай незвично прохолодне, але не аж так, щоб у липні топити дровами в покоях.

Тепер — вікно.

Чечель випростався, ступив ближче. Став біля підвіконня, озирнувся. Як треба діяти, підказувала інтуїція. Не знав, що побачить і чи знайде взагалі бодай щось. Та зі свого місця розгледів дещо під віденським стільцем у кутку.

Камінь.

Швидко перетнув покої з кінця в кінець, став на коліна. Камінець невеличкий, неправильної форми, замашний. Навряд валявся тут завжди. Знайомий спосіб доставляти послання: загорнути камінь у папірець, поцілити у прочинене вікно.

Другий поверх.

Платон знову ступив до підвіконня. Виходило в сад, і випадкова людина цього не знатиме. Так само чужому невідомо, де саме спальня панночки. А також — що вікно вона на ніч улітку не зачиняє, лиш прикриває шторами.

Він визирнув.

Зайти сюди серед ночі, влучно вцілити в темряві. Не всякий зможе. Якщо хтось із тутешніх — чому такий спосіб, простіше ж передати записку. Під двері просунути, наприклад. Це означає виказати себе, але хіба записка сама по собі не ладна викрити невідомого...

— Де вона? — вибухнуло ззаду.

Велетень стовбичив у проймі дверей, тяжко дихав, кулаки то стискалися, то розтискалися. Очі палили блискавками.

— Де? — повторив.

— Хіба не ходила купатися вранці, як учора? Ти ж, Саво Гнатовичу, очей з хазяйки не спускаєш.

— Після вчора? Бога побійся! Куди! Не збиралася вона! Її ж тіпало всю, сам бачив!

— Чому не сказала нічого тобі? — Відповідь Чечель уже знав.

— Олеся Степанівна мені не звітує! Вона нікому не підзвітна!

— Куди могла вислизнути, аби ніхто не бачив?

— Є хвіртка.

— Знаю. З будинку — як?

— Через кухню. Там є вихід, для слуг. Але чому, куди?

— Важливіше зараз для нас із тобою, Саво Гнатовичу, що панночки досі нема.

Писаренко не мав відповіді, тож вицідив крізь зуби лайку, притулився до одвірка плечем, задихав важко й голосно.

Аж раптом ззовні, крізь вікно, увірвалося дзвінке, пронизливе, повне відчаю:

— Біда! Біда! Людоньки, біда-а-а-а!

Велетень стрепенувся. Чечель, стоячи біля підвіконня, визирнув, висунувся наполовину. Нікого не побачив, крики лунали з іншого боку, з двору. Коли розвернувся, аби гайнути, Писаренка вже не було.

Платон збіг сходами, вилетів на ґанок. Посеред двору товклися налякані, схарапуджені слуги. Прикажчик розкидав невеличкий натовп, згріб в оберемок мужика в чоботах із високими халявами, просторих штанях і полотняній сорочці. Той белькотів нерозбірливо, махав руками, показуючи в бік лісу, туди, куди Чечель ходив через поле до річки.

— Геть! — проревів Писаренко, рвучко жбурнувши дядька вбік.

Коли помчав уперед, ніхто не наважився бігти слідом. Чечель, підозрюючи найгірше й переконуючи себе, що згущує фарби, поквапився за прикажчиком. Наздогнати, тим більше обігнати його не міг, тож просто намагався не відставати. Так перетнули поле, причому Платон двічі зашпортався, впав із розгону, навіть примудрився підвернути ногу. Боліло, але терпимо.

До знайомого вже берега дістався на кілька хвилин пізніше.

Та все одно запізнився.

І Сава Писаренко спізнився.

Жіноче тіло лежало долілиць. Голова — у воді, довге волосся розтіклося мертвими пасмами густих водоростей. Руки розкинуті, немов перед смертю Олеся збиралася полетіти. Кров із рани на спині вже не текла.

Спідниця й домашня блузка поверх нічної сорочки.

Червоні черевички.

— Назад! — закричав Чечель. — Саво, стій на місці! Ані руш!

Велетень не слухав. Добіг, рухнув на коліна поруч із тілом.

Почав термосити, потім зробив щось правицею, відкинув геть якийсь предмет, розвернув тіло лицем до себе.

— Не чіпай її! Не чіпай! Залиш так!

Писаренко не слухав, а радше — не чув, оглухнувши від горя. Піднявши голову, він заревів, мов поранений хижак. І одразу ревіння перетекло в ридання. Велетень не соромився сліз, не ховав їх, сильними руками розірвав навпіл сорочку на грудях.

Чечель обережно наблизився.

Пошукав очима, не знайшов на піщаному березі інших слідів, крім залишених черевичками Олесі й чоботами прикажчика.

А потім знайшов те, що відкинув від тіла Сава.

Стилет.

Видовжене лезо в крові більш як на половину.

Прикажчик висмикнув його зі спини жертви.

Розділ 16

Старша сестра

она прийняла гостей наступного дня після похорону. До родинного маєтку, рідної домівки, Лизавета Щетініна, у дівоцтві Соколовська, прибула разом із чоловіком уранці наступного після трагедії дня. Телеграму з повіту відбив Писаренко, щойно отямився й знайшов київську адресу старшої сестри. Тим часом Чечель, який зі зрозумілих причин не любив виходити з тіні в подібних історіях, вимушено взяв на себе місію детально пояснити все справнику. Разом із ним примчав Дундукевич, хоч земському начальнику не було потреби. Він не знаходив інших слів, крім «Господи, не вберегли!» та «горе, горе, яке горе!», і чомусь уникав прямо дивитися на Платона. Але його присутність дала користі: він запевнив поліцейського, що пан Чечель — людина не випадкова, запрошений у приватній справі особисто ним, має певні повноваження і власники місцевих економій готові за нього ручатися.

Платон підозрював: місцевий справник, як загалом уся повітова поліція, не поставлений до відома вищим начальством про його підозрілу персону. Хоча б через те, що варто було Чечелю забратися з якогось великого міста далі від очей чиновників, поліцейських та жандармських начальників, як про нього вмить забували. Зі свого боку, він у мандрах протягом двох останніх років намагався по можливості уникати губернських столиць. Якщо не вдавалося, робив усе, що від нього залежало, аби не перетинатися з владою ніде. До Полтави за той час його заносили справи тричі, щоразу — ненадовго, і завжди щастило залагодити все, як любив, приватно, тихцем. Звісно, вбивство відьми дуже скоро дійде до міста. Та поки що цю справу з його особою ніхто не пов’язував.

Проте саме Чечелю довелося чекати старшу сестру загиблої й тлумачити все вже їй наодинці. Чоловіка вона попросила залишити їх, і той послухався. Але, як оцінив Платон, він був не з тих, кого дружини міцно тримають у кігтиках і крутять, мов циган сонце. Навпаки, Михайло Щетінін заледве приховував, що нічого, пов’язаного із загибеллю родички, його не переймає. Крім хіба самого факту злочину й суму Лизавети, який він, добрий християнин, поділяв. Проте відповідальному службовцю київського банку кортіло чимшвидше поховати Олесю, відбути поминальний обід і забратися геть із цієї, як він вочевидь вважав, нудної заболотної глушини. Тож від усього, що не стосувалося організації похорону, Михайло Щетінін з доброї волі усунувся. Зрештою, міркував Чечель, дружина сама все розкаже потім.

Якщо чоловік захоче слухати.

Версія, призначена для її вух, дещо відрізнялася від сказаного Платоном справнику й навіть Дундукевичу. На диво, Лизавета слухала уважно, зробила висновки і саме тому погодилася затриматися в маєтку після поховання.

Їй треба було зустрітися з візитерами саме тут, у Соколівці.

Вони приїхали майже одночасно.

Платон не те щоб знав обох, та впізнав — познайомилися тиждень тому на банкеті в губернатора. Кожен прибув із невеличким ескортом. Екіпажем Павла Гракова правив Лавро Сулима, той самий, котрий погодився назвати себе Чечелем у готелі. Довірена особа знаного в Полтаві підрядника перша полізла обійматися. Лавро не стримався, ще й провів шершавою долонею по Платоновому черепу. Натомість Граков обмежився коротким потиском, очі з азійським розрізом підозріло блиснули з-під скелець окулярів. Чи він тримав фасон, чи ще не вирішив, як треба вітатися з неблагонадійною особою на людях. Зате Данило Булатний, цікавий та говіркий добродій із проплішиною, панібратськи хлопнув Чечеля по плечу, навіщось підморгнув. А мовчазний вусатий хлопака, який сидів на передку його коляски, навіть зняв перед Платоном картуза.

— Вільно, — вирвалася в Чечеля солдатська команда.

— А тут справді вільно! — Булатний розтягнув рота в посмішці. — Воля, пане Чечель! Що далі від великого міста, де сидить начальство, то більше волі!

— Так перебирайтеся сюди.

— Для чого ж ми тут! — вигукнув він, театрально вклонився Лизаветі, що мовчки стояла поруч. — Дивно бачити тут стороннього. Але якщо Платон Якович потрібен вам при нашій діловій розмові...

— Не бачу для того підстав, — сухо перервала Лизавета. — Пан Чечель був гостем Соколівки й випадково опинився тут, коли трагедія сталася. Я вже подякувала йому від нашого імені за турботи і клопоти, яких від нього ніхто не вимагав.

— Я лиш робив, що мусив та вважав за потрібне, — вставив Платон. — До справ Лизавети Степанівни далі не маю жодного стосунку. Можете не зважати на мене. Навіть наполягаю на цьому.

— Ми встигли дізнатися про вас чимало, — зауважив Граков. — Маєте дивну вдачу опинятися там, де на вас не чекали, але при тому, за збігом обставин, найбільше потребують.

— Мої справи тут, у маєтку, також — у Соколівці і загалом — у Василівському повіті завершились, не почавшись уповні, — відрізав Платон. — Не заважатиму вам, шановне панство, адже не маю на те прав. Честь маю!

На останній фразі стукнув підборами білих літніх туфель.

Булатний знову панібратськи ляснув його, тепер уже — по другому плечу. По тому обмінявся колючими поглядами з Граковим. Нарешті з напівуклоном пропустив його перед себе. Своєю чергою Граков із підкресленою люб’язністю кивнув Лизаветі. Політес виглядав як його персональний дозвіл для всіх учасників розмови пройти в чужий дім.

Коли заходили, повз невеличку процесію шугнула Трефа.

Лавро Сулима і мовчазний вусань, супутник Булатного, уже тасували колоду, готуючись вбивати час.

Гукнули Платона приєднатися.

Спершу відмовився, картяр же такий собі.

Потім долучився — так само мусив убити час.

— Найперше, Лизавето Степанівно, прийміть найщиріші співчуття. Така втрата, ще така молода жінка... — почав Данило Булатний, витерши картатою хусткою проплішину.

— Жахлива, жахлива смерть. Жахлива доля, — підтримав Граков, поправивши окуляри, і додав ні сіло ні впало: — Ми бачимося вперше, мосьпані. Ви так схожі на меншу сестру. Тобто вона на вас... була...

— Дякую за співчуття. — Лизавета й далі вела сухо. — А з нещасною Олесею ми, до речі, зовсім не схожі. Хоч рідні сестри... були...

Старша на вісім років, Лизавета Щетініна справді мала грубші риси. Вона пам’ятала з дитинства, як у когось зі старших вирвалося: наче діти від різних батьків. Тата це мусило образити, але обійшлося. Адже не всякий, хто знав Соколовських особисто, міг помітити: старша донька — викапана батько, менша — усім удалася в матір. Тож працював контраст. Старшу сестру не без підстав вважали більше подібною до мужчини, і за манерами, і за вдачею, навіть за рухами. Це зіграло з жінкою невеселий жарт: у свої двадцять сім видавалася років на десять старшою. Проте всі, хто знав Щетініних, в один голос твердили: чоловік, сам старший від Лизавети на десять років, шанобливо ставиться до дружини. У них склалася консервативна родина, у якій муж був головою та ухвалював усі без винятку рішення, натомість жона вела домашнє господарство, виховувала двох дітей, хлопчиків чотирьох і шести років, і була не проти завести третю дитину. Щоправда, за чутками, бажала ще одного хлопчика, ставлячись до дівчаток із дивною засторогою.

— Не зволікаймо, панове, — одразу загнуздала Лизавета. — Як я розумію й бачу, кожному з вас так пече придбати осиротілий маєток, що примчали сюди наввипередки, коли земля на могилі хазяйки ще свіжа.

— Я чув, соколівський піп не хотів її відспівувати, — мовив Граков обережно.

— Для вас це має значення?

— Для мене — жодного! — ступив наперед Булатний. — Мій колега...

— Конкурент, — уточнила Лизавета.

— ...мій колега незграбно висловився. Мав на увазі, що місце, де ми зараз перебуваємо, має погану славу.

— Я не просив вас трактувати мої слова! — вицідив Граков, скельця окулярів хижо блиснули.

— А я прошу вас обох не гарикатися тут і тепер! — Лизавета піднесла голос. — До речі, Даниле Івановичу, я чудово зрозуміла натяк Павла Павловича. Відповім, вволю цікавість. Так, отець Василь піддався лихим забобонним чуткам. Він справді побоювався відспівувати в храмі покійницю, яку тут називали відьмою. Ми разом із чоловіком переконали його в рівності померлих перед Богом. Мій чоловік добре вміє переконувати, завжди знаходить потрібні слова. З цим усе?

Граков миролюбно виставив перед собою руки.

— Гаразд, підемо далі. — Лизавета говорила, ніби рубала сухі гілки від здорового стовбура. — Те, про що мова, не обходить нікого, крім мене та вас, зацікавлених осіб. Тепер я єдина законна спадкоємиця, а отже — власниця родинного маєтку в Соколівці й великої земельної ділянки, прилеглої до нього. Олеся трималася за це, і я її розумію. В дівчини більше нічого не було, тут — її світ. Тому відкидала всі пропозиції продажу.

— Їй радили поміняти обстановку, почати життя спочатку, — вставив Булатний. — Для неї, можливо, у тому був сенс.

— Що вже тепер, — зітхнув Граков.

Лизавета вела далі, мовби не чуючи чоловіків:

— Ані мені, ані, тим більше, моєму чоловікові все це добро, на жаль, не потрібно. Ми маємо намір його позбутися. Особливо тепер, після відомих вам трагічних подій. І так, з огляду на недобру славу, якою це колись затишне місце нині оповите. Аби остаточно розставити всі крапки, мій чоловік жодним чином не братиме участі в аукціоні.

— Аукціоні? — перепитав Булатний.

— Хіба зараз не почнеться аукціон? — У голосі Лизавета брязнула іронія. — Ви ж примчали торгуватися, панове. Якщо ми не домовимося, чоловік радить пустити маєток із молотка. Я слухняна дружина, тому скористаюся порадою.

Конкуренти перезирнулися.

— Не варто ускладнювати собі життя, Лизавето Степанівно, — мовив Граков. — Ви щойно визнали: родинний маєток обтяжує вас. Я готовий тут і зараз позбавити вас тягаря.

— Я так само готовий, — озвався Булатний. — Дам більше за Павла Павловича, скільки б він не загнув.

— Цікаво, скільки все коштує. — Іронія нікуди не зникла. — Зважте на лиху славу. Також — на місцерозташування. Колись Соколовські тут давали собі раду з господарством. Мій покійний татусь своїми фантазіями звів усе на пси. Майно, наголошую, обтяжливе. Запитайте хоч нашого прикажчика. Навіть при всій любові до нашої родини й місця, де жило кілька поколінь Писаренків, він із сумом визнає — господарство занепадає. Ви думаєте відродити його? Позбавити поганої слави?

— Так! — вигукнув Булатний, ставши перед Лизаветою й лишивши Гракова позад себе. — Так! У мене є плани! Ви знаєте чи, може, не знаєте, але ж у мене в Полтаві — цегельний завод! Ще — макаронна фабрика, ковбасний цех! Я за тутешніми мірками не бідна людина! І мене дуже цікавлять наміри незабаром осушити частину тутешніх боліт! Я дивлюся в майбутнє, Лизавето Степанівно! Прогрес крокує широко, і будьте собі певні: років зо два я почну тут будівництво, зведу філію котрогось зі своїх цехів!

— Чудово. Скільки ви готові дати за майбутнє?

— Сто тисяч рублів! — заявив Булатний.

— Сто двадцять тисяч! — Граков виступив наперед. — Я плачу ці гроші за власний спокій! Ви б знали, Лизавето Степанівно, куди зараз крокує той прогрес! Я виснажений до денця! Будівельні підряди приносять чималу вигоду, але ж замовник нині вибагливий! Кожен хоче в Полтаві власну Європу, і до всього — аби його Європа не була схожа на Європу сусіди, коли розумієте, про що я.

— Київ живе тим самим, — кивнула Лизавета.

— А тут, у Соколівці, ідеальне місце для відпочинку! Під Полтавою земельні ділянки для дач кусаються, мода на них тепер пішла. Та й що то за дачі, клаптик землі, не завжди видно природу. Не те що тут: ліс, луки, річка, повітря яке! Я трушу калиткою, бо думаю передусім про власне здоров’я. Колись Данило Іванович зрозуміє, що важливіше: новий цех чи міцний здоровий сон. Я планую прожити довше, купивши ваш маєток.

Лизавета глянула на кожного по черзі.

— Ви торгуєтеся, пане Булатний?

— Дам більше, — вичавив той. — Не аж так, але більше. Плани й розрахунки пана Гракова проти моїх. Кожен правий по-своєму. Справа за гаманцем. Суму називаєте все одно ви.

— Згодна. Бачу, кожен має свою мрію, панове.

— Хіба це погано? — спитав Граков.

— Ні. Без мрій зле. Та мені здається, і чоловік згоден — маєток і прилегла до нього земля коштують значно дорожче. Від півмільйона. Чи помиляюся?

— Хочете продавати до кінця життя — оголошуйте цю суму. Або чого вже там: оцініть у мільйон, — реготнув Павло Павлович. — З усією повагою, Лизавето Степанівно, але навіть сто тисяч для цього маєтку — вже занадто. Збанкрутіле господарство, занепалий дім, згадана не раз погана репутація. Усе воно не сприяє збільшенню ціни.

— Ми обидва претенденти, але дозволю собі погодитись, — долучився Данило Іванович. — Є межа, за яку розумна ціна не сягне. Не битимусь із шанованим мною Павлом Павловичем, якщо ваш вибір упаде на його пропозицію. Але заради того, аби її перекрити, все ж таки не підніматиму ставку вище згаданої межі. Скажу більше, мосьпані, і ваш мудрий чоловік те підтвердить. Сьогодні наша фінансова пропозиція така. За певний час вона поповзе донизу. Не зростатиме, дешевшатиме. Випадок, даруйте, не той. Доведеться віддавати за безцінь. І, ще раз прошу пробачення, я не певен, що з часом запропоную бодай щось. Мене цікавить купити маєток зараз. Аби, не приховую, трошки посприяти вам у скрутному становищі й зважаючи на ваше горе. Дасте відкоша — втруся і втрачатиму інтерес.

— Ми змагаємося, — кивнув Граков. — І попри це згоден із кожним словом Данила Івановича. Знайте: дам більше, ніж він. Завжди. Проте — в розумних межах. Не зменшите апетит — лишитесь без покупців. Біля розбитого корита.

— Я зараз саме в такому стані: біля розбитого корита, — зітхнула Лизавета. — Навряд буде гірше. Господарство на межі розорення, робітники поволі розтікаються, ще й прикра, скандальна історія з відьмою... Чому люди такі злі, що Олеся скоїла лихого, кому завдала шкоди? Бог із всім цим, земля їй пухом. — Голос затвердів. — Панове, я дуже вдячна вам за приділений час та вичерпні пояснення. Також — за справді щедру пропозицію. У кожного свій інтерес тут, і в тому нема нічого лихого. Але я так само маю свій.

— Уважно вас слухаємо, — сказав Булатний за обох.

— Я продам маєток разом із прилеглою землею. Навіть готова йти на те, аби пообіцяти нікому, крім вас, товар не пропонувати. Розгляну пропозицію кожного, пораджуся з чоловіком, котрий краще знається на фінансових оборудках, і ухвалю рішення на користь когось із вас. Одна умова. До розмови повернемося після того, як знайдуть і покарають убивцю моєї нещасної сестри.

Граков зняв окуляри, покрутив за дужку, знову начепив.

Булатний поправив волосся довкола голого острівця на маківці.

— Зрозуміло, що тут робить Чечель, — сказав нарешті Павло Павлович.

— Ви, панове, нічого не зрозуміли й погано слухали Платона Яковича, — відрізала Лизавета. — Слідство провадить поліція. Ніхто більше не має права це робити. Тим більше — названий вами пан Чечель. Він прибув на приватне прохання земського начальства, виконував делікатне доручення, і тепер потреба в його послугах відпала. Йому заплатять частину обіцяної винагороди, ті справи мене зовсім не обходять. До всього, панове, провадити будь-які слідчі дії ані в нього, ані в когось іншого, хто не має стосунку до поліцейської служби, нема законної підстави. Згодні? Хай присутність пана Чечеля в маєтку вас не переймає й не викликає подібних запитань.

— Так у мене й без того нема питань до нього, — розвів руками Булатний. — Маю надію, в Павла Павловича теж.

— А я маю надію, що ви, мосьпані, уже дещо знаєте про особу Платона Чечеля, — додав Граков. — Через те розумієте, чому з ним не варто підтримувати стосунки. Тим більше коли йдеться про делікатну справу, яка шкодить репутації Соколовських.

— Нічого делікатного, — мовила Лизавета. — Сестру ще напередодні хотіли лінчувати. Натовп вдалося прогнати геть, та котрийсь затявся. Вирахувати вбивцю серед неписьменних селян поліція зможе досить скоро.

— Думаєте, то селяни? — перепитав Граков.

— Кого ще Олеся лякала, кому ще заважала, муляла очі? Панове, тутешній народ дрімучий, боїться незрозумілого. Єдиний спосіб подолати свій страх — знищити те, що лякає. Здавна повелося. І, прошу вашого розуміння, на тому бувайте здорові. Нічого іншого не пропонуватиму в ситуації, що склалася.

Візитери розкланялися, пішли собі.

Нічого більше не лишалося.

А за півгодини Лизавета вже детально переповіла розмову Платонові.

Вона діяла, як навчив Чечель.

Попервах сприйняла чужого голомозого молодика хай не вороже, але без приязні. Вирішила: один із тих, хто крутився біля меншої сестри, вмовляючи продати маєток. Так і сказала: не розуміє таких апетитів, бо її мала батьківщина — не найласіший шматок у повіті й цілій губернії. Платон погодився одразу й сам запросив на розмову тет-а-тет, аби пояснити власні здогади. Лизавета погодилася неохоче. Заявивши втомлено: віднині все, пов’язане з Соколівкою та рідним домом, викликає погані спогади, тож найближчим часом готова продати все й надалі тільки навідувати могили рідних на великі церковні свята.

— Ваше право, — погодився Чечель. — Ніхто в цілому світі не завадить вам вчинити так. Але маю підозру: зараз бажаючих стане менше.

— Чому? — спитала Лизавета підозріло.

— Припускаю, вашу покійну сестру змушували продати маєток. Мета — аби Олеся чимшвидше й бажано чимдалі забралася звідси.

— Господи, кому така могла заважати?

— Дозвольте поки не називати прізвищ. — В останній момент Платон вирішив змовчати про Олесині підозри щодо Микити Недільського. — Ваша сестра проти власної волі опинилася в центрі неприємної історії. І в силу мізерного досвіду в подібних справах діяла не вповні розважливо. Наробила чимало прикрих помилок. Проте не здалася, намагалася тримати свій бастіон до останнього. Згоден, її дії напередодні загибелі, коли явилася перед розлюченим натовпом справжньою відьмою, нічого не додали. Скорше — забрали. Переконали забобонних, накручених тутешньою крикливицею селян: вона права щодо відьомства Олесі. Та все одно знімаю капелюха й схиляю голову. Дівчина боронила себе та свій дім із останніх сил. Так, як знала й могла.

— Вдячна за гарні слова. Ближче до суті, будь ласка.

— Її вбили, бо вже не знаходили іншого способу позбутися, — сказав Чечель. — Крайній крок. Навіть готовий визнати: лиходій усіляко відстрочував його. Але коли вже зважився, слід розуміти — тягнути більше не міг. Щось змусило прискорити події. Тому ваші наміри продати маєток навряд викличуть велике зацікавлення. Дії, розгорнуті в окрузі проти Олесі, прямо не стосуються продажу. Тому, хто закрутив історію, важило прибрати небезпечну для себе людину з цих країв.

— Пане Чечель, заради Бога! — Лизавета сплеснула руками. — Кому й чим вона загрожувала?! Навпаки, світ від народження постав проти неї! Олеся якось сказала мені таке!

— Маю деякі припущення. — Він ухилився від прямої відповіді. — Задля встановлення істини прошу небагато. Найперше — вашої згоди. Потім — можливості лишатися тут, доки все не проясниться. І, — тут настав делікатний, сумнівний з огляду на сумну подію момент, — скромної суми на витрати. Мені доведеться...

Лизавета зупинила його різким жестом.

— Не шукайте правильних слів, Платоне Яковичу. Вбивцю моєї сестри мусить шукати той, кого на те поставили. Я мала сумнівне щастя спілкуватися з тутешнім справником, чиновниками повітової поліції, прибув навіть пан із Полтави. Мій чоловік — особа притомна. Я цілком поділяю його думку: офіційне слідство дасть плоди не скоро і навряд чи я зможу цілковито повірити його результатам. Якщо його взагалі не забалакають.

— Зняли з язика, Лизавето Степанівно.

— Питаєте, чи хочу я знати правду про вбивство сестри? Звісно. Чи готова заплатити за неї? Мій чоловік напевне погодиться. Пане Чечель, прошу вас не обмежувати себе у витратах. Я чомусь вірю вам і вважаю: ви зробите як слід. Єдине, чого боюся: чи прийме поліція ваші висновки. Та мій чоловік має в Києві певні знайомства. Звідти є можливість вплинути на Полтаву. Є впевненість, що в разі зібрання вами беззаперечних доказів тутешня поліція їх проковтне.

— Дякую за довіру.

— Вважайте угоду укладеною. Чоловіка поставлю до відома про неї, щойно закінчимо розмову. І коли ви вже працюєте на нас, прошу відповісти на одне запитання.

— Якщо зможу.

— Спробуйте Про спосіб убивства поліція сказала: ножом у спину, тяжке поранення, параліч, годину помирала, стікаючи кров’ю. Та досі не ясно, чому Олеся прийшла серед ночі до річки і як дозволила собі підпустити вбивцю зі спини. Уважно читала протокол, нічого не зрозуміла.

— Я теж, — зізнався Чечель. — Більше того. Вбито її на відкритій місцевості. Піщаний берег, непомітно не підкрадешся. Але, крім її слідів та слідів двох місцевих рибалок, котрі знайшли тіло, інших я не побачив. А я, Лизавето Степанівно, був на місці злочину раніше за поліцію.

— Натякаєте, вбивця не наблизився до Олесі?

— Жодного натяку. Кажу, як є чи, принаймні, як виглядає. Вбивця — невидимка. Рухався, розчинившись у повітрі, не торкаючись піску ногами. Розумійте, як хочете.

Лизавета не знайшла, що відповісти на почуте.

Тож Платон перейшов до інструкцій.

Уже знав від неї про намір покупців почати перемовини чимшвидше.

Розділ 17

Таємниця Прокопихи

утір оточували болота.

Не щільно, широким неправильним півколом, що нагадувало величезну підкову. Якщо її уявити, то хата під солом’яною стріхою стояла майже в самісінькому центрі півкола. Дороги туди не проклали, лиш стежка широка тягнулася до лісу, пірнала між дерев, де звужувалася, немов хтось навмисне стискав її з обох боків. Тут навіть серед білого дня було темнувато, такі собі вічні сутінки. Ближче до галявини, де стояв хутір, стежина знову давалася вшир і виводила до благенького тину.

І одразу налітали комарі.

Адже болото починалося менш ніж за версту за хутором. Якщо взяти ліворуч або праворуч, доведеться чухрати з півгодини. Та все одно далеко не зайдеш, ґрунт під ногами почне м’якшати, потім — ноги вгрузати, підошви чобіт чавитимуть воду, і необережна людина незабаром провалиться у твань по коліна. Ногу ще можна врятувати, звільнити з полону, і як не лякатися, зберігати спокій, триматися розважливо — знайдеться безпечний шлях відходу. Проте часто-густо людина, котра забрідає сюди вперше, лякається, панікує, сахається вбік — і провалюється вже вище коліна, тепер одразу обома ногами. Вибратися самому вдається не завжди й не кожному.

Так розповів Сава Писаренко, пояснюючи й малюючи Чечелю дорогу до хутора Прокопихи. По Олесиній загибелі, а надто — після похорону велетень закреслив для себе все лихе, що мав до Платона. Ще до розмови з Лизаветою ставився до нього тепліше. Як почув по секрету, що Чечель шукатиме вбивцю обожнюваної прикажчиком панночки, не стримався — обійняв нового товариша до хрускоту в кістках. А потім згріб за барки, підтягнув упритул до лиця й вимагав обіцянки: віддати душогуба йому найперше, хай би навіть від того небо впало на землю. Чечель дуже хотів дати Писаренкові таке слово — та звик бути чесним із тими, хто став на його бік. Тож вичавив: постарається, але нічого обіцяти не може.

«Даймлер» уже їздив. Та Платон справедливо розсудив — автомобіль туди не пройде, матиме з ним нову мороку. Взяв коляску, Сава звелів запрягати гостеві на першу ж вимогу. Він же видав Чечелю стару брезентову куртку, штани з цупкої «чортової» тканини, мисливські болотяні чоботи з високими халявами. Трохи подумавши, Платон усе ж прихопив револьвер.

Ніхто не зустрічав, ніхто не вийшов до прибулого з хати.

Кінь голосно пирхнув, мотнув головою, ганяючи гривою комарів та величезних ґедзів, що враз налетіли на легку здобич. Чечель убив кількох у себе на щоках, потім зрозумів — краще змиритися, інакше так і лишиться на місці лупити прикрих комах-кровопивць. Зістрибнув із передка, пройшов до хвіртки, сіпнув.

Не замкнено. Хоч є й засув, і клямка.

— Агов, є хто вдома? — запитав голосно.

У відповідь — тиша. Навіть кізочка, що вільно скубла травичку в дальньому куті двору, не глянула на нього. Гукнувши ще раз і вважаючи обов’язок чемного візитера виконаним, Платон зайшов у двір, причинивши хвіртку.

Постояв, роздивився довкола.

Крита посірілою від часу соломою хата зовсім не нагадувала будиночок на курячих ніжках. Кури тут були, кілька чубарок статечно вийшли назустріч із-за рогу, подріботіли повз, до невеличкого дерев’яного сарайчика. За ними поважно виступив півень, і саме він, хазяїн курника, перший серед тутешніх мешканців, звернув на прибульця бодай якусь увагу. Змірявши Платона знизу вгору поглядом маленьких очиць, півень витягнув прикрашену червоним гребнем голову, хлопнув крилами, двічі кукурікнув.

— Здоров, — усміхнувся Чечель. — А баба ваша де?

Півень пихато викотив уперед груди, солдатським кроком рушив далі за курми, остаточно втративши до Платона інтерес.

У протилежному від сарая куті двору стояла криниця з журавлем. На цямрині прилаштувалося відро, поруч Чечель побачив бляшаний кухоль. Дотепер спрага не мучила, та раптом дуже захотілося пити. Пройшовши до колодязя, Чечель зазирнув у цебро. Повне трохи більш як на половину. Вода виявилася прозорою, навіть пахнула криничною чистотою, і Платон відкинув побоювання, що тут, поруч із болотами, вона може відгонити мулом і взагалі труїти. Черпнувши кухлем, жадібно випив. Потім пішов до хати.

Задля пристойності постукав спершу в вікно, що сягало нижнім краєм до самої призьби. Потім — у двері, з вигляду важкі, грубо зроблені, міцні. Відповіді не дочекався, штовхнув їх, прочиняючи. Ступив через поріг.

Запахи, які враз огорнули, витягнули з пам’яті давно забуте гімназійне дитинство в селі під Ніжином. Усередині густо, немов у грудці свіжого тіста, замішалися різні пахощі. Земляної долівки, притрушеної шаром соломи, ледь-ледь прілої. Печі й захололого борщу, звареного й запареного в чавунному горщику. Сухих трав, скручених пучками й розвішаних попід низенькою стелею всюди, де лиш можна було їх примостити. І ще чимось, природи чого Платон розрізнити і пояснити не міг.

За спиною раптом шаснуло.

Потім тихо загарчало.

Чечель ступив крок праворуч, рвучко розвертаючись та виймаючи револьвер.

Дуло дивилося на кудлатого собаку, що завмер у проймі дверей.

— І кого це завіяло, яким вітром?

Спершу майнуло — говорить пес жіночим голосом. Та він тільки висолопив язика й далі гарчав, не аж так голосно, навіть не загрозливо. Просто давав зрозуміти, чия тут територія.

— Я з миром прийшов, пані...

Платон запнувся, добираючи правильне звертання.

— Зви Прокопихою, так люди кличуть.

Тепер Чечель побачив хазяйку хутора — показалася на очі, стала в дверях, заступила без того млявеньке світло.

— А хто ти — знаю, — промовила.

— Звідки?

— Бачила. Ти мене не бачив, бо що тобі до таких, як я.

— Коли бачили?

— Як Леську ховали. Я ж була на цвинтарі. Трималася далі, аби цікаві не озиралися. Потім поспитала в людей, що то за один, із лисою головою.

Чечель вільною від револьвера рукою машинально торкнувся жорсткого їжачка на черепі.

— Відросте волосся, — бовкнув.

— А Леська моя не оживе, з гробу не встане. Пощо прийшов? — Прокопиха досі не назвала його на ім’я.

— Поговорити треба. Зайдете?

— Мене в мою ж хату просять. Дожилася.

Собака забіг, обнюхав Чечеля, гавкнув для порядку, подріботів до печі — там стояла для нього миска з водою.

— Вибачте, — витиснув з себе Платон, заховав зброю у велику кишеню куртки. — Я не ворог, як що. Он песик ваш мене визнав.

— Бо я так захотіла, — в тон відповіла Прокопиха. — А схочу, Ґедзь тобі горлянку вигризе.

— Собаку Ґедзем кличете?

— Ти ж не про собак прийшов балакати. Вийди, у хаті не поговориш до пуття.

Вона відступила, пропускаючи Платона вперед.

Нагнувшись, він вийшов назовні, і тепер очі змушені були звикати до денного світла.

Як призвичаїлися, Чечель нарешті роздивився хуторянку.

Її називали бабою, та радше — за сільською звичкою, ніж Прокопиха справді була старою.

Життя самітниці не робило й молодшою, але навіть із поправкою на це жінка мала менше від шістдесяти років, хоча їй було далеко за п’ятдесят. Голову щільно прикривав коричневий очіпок, краї якого туго закрутила вузлом спереду. Поверх білої домотканої сорочки з вишивкою вона вдягнула куртку сірого сукна. Нижній край довгої баєвої юпки відкривав грубі круглі носи чобіт. На призьбі хазяйка примостила плетений кошик, у якому жмутики різних трав лежали поруч із грибами: кілька підосичників з червоними шапинками, сироїжки, червоні й зелені, у куті, окремо — три великі красені мухомори.

— Присядь, нема в ногах правди. — Прокопиха забрала кошик.

Чечель вмостився. Жінка теж усілася, поклала руки на коліна.

— Кажи.

— Про Олесю спитати хочу. І не тільки.

— Кажи, — повторила Прокопиха. — Хоча й так знаю, чоловіче, пощо сюди, до моєї глушини, вибрався. Тебе і всіх вас там, — рука махнула в бік, звідки Чечель приїхав, — пече, чи справді Прокопиха навчила молоду письменну панночку чогось лихого. Робити людям, чаклувати, замовляти, клясти й різне таке.

— Думки читаєте.

— Так у тебе, чоловіче, усе на пискові намальовано. — Її рука легенько торкнулася його щоки, Чечель сахнувся, тілом не знати чому пробіг неприємний холодок. — І ніби через те в дитини хтось життя забрав.

— Бачте, все ви знаєте, — мовив Платон. — Раптом зараз скажете мені, хто вбив Олесю.

— Ти й по це теж прийшов, — зітхнула Прокопиха. — Ні, чоловіче. Доведеться шукати. Я можу глянути на тебе й назвати, чим слабуєш. Пороблене вичитаю, хворобу полікую, дитя прийму, як треба. А як треба буде — то й прокляну за недобрі слова й справи. Людей, чоловіче, читати навчилася, слава Богу. Покажи мені людину, і знатиму, добра вона чи погана. Поганій можу вказати шлях, який виведе. Багато чого можу. Багато що Богом дане мені. Та не знаю й не знатиму, хто в дитини нещасної забрав життя. Без того не радісне, але єдине, що вона в цьому світі мала.

— Красиво говорите.

— Уже як умію. — І раптом, без попередження: — Тобі, молодому, горілки б менше пити.

— Звідки...

— Звідти! — перервала Прокопиха. — Хіба брешу? Здурієш від неї колись, тоді згадаєш мене. Пізно буде. Хіба в дзеркалі себе не бачив ніколи?

— Ну... бачу. Щодня.

— Краще видивляйся. Зелений змій, чоловіче, печінку гризе. Від того колір лиця трохи міняється. Та й очі, що книжка розгорнута. Обережно з оковитою, я правду кажу. Або дам тобі травичку, запариш, пий натщесерце. Для печінки добре, всяку отруту виведе.

Чечель клацнув пальцями.

— Про мене потім поговоримо. Дякую за пораду, але — потім. Я не встиг взнати Олесю ближче. Та все ж вона чомусь довірилася мені. У розмові зізналася: так, просила вас дати їй відьомської науки... чи як воно там називається.

— А більше Леська покійна нічого тобі не сказала про себе? — Прокопиха примружилася, схилила голову набік.

З хати вибіг Ґедзь, підступив до хазяйки, почав лащитися, тручись головою об стегно. Жінка потріпала його по боку, відштовхнула від себе. Пес слухняно відійшов, розлігся на траві поруч із криницею.

— Сусідський панич, Микита Недільський, спокусив її заради забави. Коли Олеся зрозуміла це, у відчаї прийшла до вас. Думала, ви навчите, як кривднику помститися.

— То все?

— Що ще?

— Леськи вже нема. — Прокопиха говорила, дивлячись повз Чечеля, на дерева. — Ти вже бачив, як я вмію розказувати про хвороби. Їй теж сказала, щойно побачила.

— Чекайте. Олеся на щось хворіла?

— Дитя під серцем — не хвороба.

Платон спершу вклякнув на місці.

Потім — рвучко підвівся й знову завмер, мовби хто прицвяшив до землі.

— Олеся завагітніла? Від Микити?

— То була її таємниця. Від мене не приховаєш нічого. А тоді, коли прибігла, ще не знала, не розуміла. Бо почулася погано, знудило. Нікому не могла про таке говорити. Прийшла сюди, аби Прокопиха полікувала. Я й кажу їй: нема чого лікувати.

— Два місяці, — промовив Чечель радше сам до себе, ніж до жінки, враз переставши зважати на все довкола. — Олеся носила дитину два місяці. Може, трохи менше чи більше. Її вбили вагітною. Ніхто не побачив, бо в земській лікарні її не розрізали. Для чого розтин, коли нагла смерть без того очевидна?

— Не дуже тебе розумію, чоловіче.

— Що? — Голос Прокопихи повернув його назад. — А, так-так. Давайте спочатку. Усе ж тепер простіше виглядає. Дівчина відчула себе погано. Знала, що на хуторі живе відьма, у якої лікується вся Соколівка, ще й з довколишніх сіл народ ходить. Прийшла до вас із одним, пішла з новими знаннями. Вона хотіла лишити дитину?

— Спершу молила витравити, — мовила жінка. — Та я не дала. Гріх великий. Більший, ніж народити байстря. Потім Леська ридала тут, де ти сидиш. Сльозами вмивалася, казала — хай там як, а дитя їй пан Бог послав. Вона ж не мріяла навіть. Хто заміж візьме кривеньку? А без заміжу й дитинки не станеться. Аж раптом новина: буде дитинка. Щасливою тоді пішла від мене. Хоч молила нікому не казати. Господи, воно ж так чи інак видно буде з часом!

Чечель уже не зважав на комарів та ґедзів.

Знайомі відчуття, коли, мов гончак, нарешті береш правильний слід.

— Микиті було відомо, що Олена вагітна від нього?

— Та звідки ж мені знати!

— Кажете — все знаєте.

— Не крути, чоловіче. Не казала я такого. А про Микитку таки Леську попередила. Бував і він тут. Ще раніше, тихцем, папушу татових грошей тицяв за мовчання. Тільки ж я без того не язиката. Але тепер можна, Бог мені такий гріх простить.

— Що — можна?

— Охо-хо, — зітхнула Прокопиха. — Навесні, ще до того, як морочити дитині голову, Микитка прибіг сюди зі своїми пранцями.

Отак!

Перед очима Чечеля постала картина його останньої, як з’ясувалося, розмови з Олесею. Тоді Сава Писаренко прокльонами насилав на зрадників сифіліс, а панночку від того пересмикнуло. Платон вирішив — від огиди, цілком зрозумілої, бо слово не для дівочих вух. А виявляється...

— Панич Недільський заразився й лікував у вас погану болячку?

— Не до лікаря ж синкові економа бігти. Знають його в земстві, та й у Полтаві не сховаєшся, не закриєш роти.

Чечель опустив повіки, міцно стиснув кулаки.

Незадовго до того, як спокусити ображену природою сусідку, Микита Недільський десь підхопив венеричну хворобу. Зі зрозумілих причин боявся лікарів, тому єдиний шлях — на хутір до Прокопихи. Вона знайшла спосіб зарадити його горю. Після того Микита вже не ризикував, але натура вимагала свого — і зайнявся Олесею. Події йшли, як йшли, але потім Олесю приголомшили дві новини. Перша — вона вагітна. Друга — від хлопця, який ось щойно перехворів на сифіліс.

А тим часом Микита заручений.

Готується до весілля.

І навряд міг мати щось із нареченою, дівчиною з консервативної родини, до шлюбу.

Зате Олеся Соколовська, скривджена й принижена ним, знала про огидну хворобу. Яку він міг підчепити не інакше як в одному з полтавських борделів. І також мала козирного туза, беріть більше — джокера.

Дитину від Микити в себе під серцем.

Одне її слово руйнувало матримоніальні плани Недільського-молодшого. А заразом — ділові розрахунки Недільського-старшого. Він звик панькати єдиного синочка, якому вдалося вижити й вирости, хай не на радість батькам. Але навіть батьківському терпінню і всепрощенню має бути межа.

Ось вона.

Микита її перейшов.

Олеся знала його брудну таємницю.

Хотіла помститися.

Навчитися відьомства й наслати негаразди — то квіточки. Так, забавки, аби відволіктися, заспокоїти себе. Шлях до справжньої мсти короткий, дуже простий. І Олеся Соколовська напевне мала необережність розкрити Микиті свої плани.

Чечель розклепив повіки.

Прокопиха дивилася на нього з неприхованою цікавістю.

— Мені все ясно, — мовив Платон. — Хоча...

— Та кажи вже. По очах бачу, ще щось гризе.

— Є така одна в Маньківці. По-вуличному Шимчихою кличуть.

— Знаю.

— Дуже злісна. Олесю мало зі світу не зжила. Не лише її, від неї перепадало всім, кого називала... — подумав, усе ж видихнув: — ...відьмами.

— І це знаю. Як заповзялася на Леську, закляла її ходити сюди.

— Шимчиха бувала у вас?

— Її Харитон з війни болячок понаносив. Приводила.

— Бачив його. З вигляду не скажеш, міцний наче.

— Зміцнів, бо баба Прокопиха на ноги поставила, — відрізала жінка. — Знала б...

— І по тому Шимчиха вас не чіпала?

— Десятою дорогою обходила.

Чечель зняв картуза, почухав маківку, заразом прибивши чималого комара.

— Дякую, — сказав. — Розвиднілося тепер. Завдяки вам.

Прокопиха теж підвелася.

— Чув — я людей читаю. Тебе так само, казала ж: книжка розгорнута. Отут, — рука лягла на серце, — щось мені каже: ти зловиш того, хто взяв страшний гріх на душу, дитину невинну замордував. Зловиш і покараєш. Іди, Платоне, рабе Божий, хай тобі Господь помагає.

Коли жінка перехрестила його, Чечель знову відчув дрож по всьому тілу.

Розділ 18

Житіє студента Недільського

Полтава, Дальні Павленки

оразу так бувало: варто не посидіти за кермом тривалий час, тиждень чи навіть більше, коли надворі зима, — і відчуття, ніби кермуєш уперше.

Платон не бачив потреби ставити когось до відома про свої здогади й ділитися висновками. Передусім — Саву Писаренка, той втратить голову, помчить убивати панича Недільського. Де б він не був, знайде й навпіл розірве. Чомусь Чечель не мав щодо велетня жодного сумніву.

Але ключем до всього справді було місце, де зараз перебував Микита.

Обережно навівши довідки, Платон дізнався: від самого похорону Олесі його в Маньківці не бачили. Найімовірніше, молодик осів десь у Полтаві, щось напевне відчуває, тому й не витикає носа. Його наречена, ймовірно, досі на водах, та має повернутися незабаром. Весілля готують уже. Раніше, ніж оголошено, вінчатися не заведено. Та все одно Микита сидить, мов на голках, бо занадто встиг накоїти. Зараз йому треба докласти можливих та неможливих зусиль, аби історія з Олесею вляглася й забулася. Чечель узагалі дивувався, яким дивом паничу вдалося приховати від нареченої та її суворої родини свої пригоди вдома.

Але, міркуючи далі, Платон потроху склав мозаїку докупи. І вибудував, як здалося, цілком логічне пояснення всьому. Недарма він встиг придивитися до тутешнього провінційного життя. Свої висновки будував на його особливостях.

Тож, викотивши наступного ранку після відвідин хутора «даймлер» та взявши курс на Полтаву, він укотре відтворив перебіг думок, закріплюючи висновок передусім для себе.

Отже, Микита Недільський крутить з Олесею Соколовською, намагаючись робити це далі від цікавих очей.

Притому основний час мешкає в Полтаві, де навчається за батьківські гроші й навідує майбутню наречену. Йому вдається вдавати з себе чемного добродія, спосіб життя навчив його лицедійства. Інакше не пояснити підхоплену в той час венеричну хворобу. Чинно прогулявшись із дівчиною й цнотливо чмокнувши руку чи щоку біля її будинку, делікатний студент міняє свій світлий бік на темний, біжить спершу в шинок, потім — до розпусних дівок. Микита так усе влаштував, що був певен: його не викриють, адже він дуже обережний.

Це сталося ще до Олесі.

Інший би перелякався, зупинився, взявся за розум. Але не молодий Недільський. Він просто вирішив перемкнутися на безпечніший, як здавалося, варіант — грати на слабкостях та враженнях сусідської дівчини, на яку за інших обставин навіть не глянув би. Микита розрахував точно. Навіть коли довго ховатися не вийде, все одно батьки нічого йому не скажуть, Олеся теж проковтне, бо ж соромно, а селяни поготів мовчатимуть. Не їхня справа — виносити сміття за межі власних хат.

Проте Микита Недільський загрався.

У нього б усе вийшло, аби не порушив просте правило: там, де живеш, краще не гидити.

Олеся Соколовська принижена ним до глибини душі.

І вона не з тих, хто триматиме в собі. Їй нема чого втрачати. На репутації жирний хрест, селяни озираються, гиготять навздогін. Єдиний спосіб піднятися над прикрою ситуацією — нападати. Дівчина пішла в наступ. Цим підписала собі смертний вирок. Вона була права, лиш Платон тоді, в їхній останній вечір, не зважив на це, списав на образу. А казала ж, говорила: Микиті вигідно позбутися її, нікому більше.

У всьому цьому Чечель поки не знаходив відповіді, хто і як убив Олесю. На цю роль панич Недільський підходив найменше. Платон не знав його близько, але з почутого робив висновок: у нього пуп розв’яжеться, куражу не стане. Натомість найняти вбивцю за батьківські гроші йому під силу.

Хай навіть так.

Але все одно не зрозуміло, де він розшукав найманця, котрий уміє розчинятися в повітрі й ходити, не лишаючи слідів.

Записавши це в загадки, Платон зосередився на дорозі й так дістався знайомої вже околиці Полтави. Звідси тиждень тому почав незвичну мандрівку. А здалося — наче ціле життя провів в іншому світі.

Не сподівався застати Кругляка вдома. Знав, який він — газетярський хліб, на місці не всидиш. Проте Панас Пилипович викотився назустріч власною персоною, обійняв та розцілував, наче близького родича або давнього друга, одразу потягнув за стіл, на ходу даючи вказівки домашнім. Марія Климівна, на відміну від чоловіка, зустріла гостя стримано, в очах читалася тривога, і Чечель розумів причину. Пані Кругляк жила у світі, реальнішому за той, який створив довкола себе її чоловік. Мудра жінка напевне здогадувалася — Кругляк уже досить тривалий час живе й працює під пильним наглядом. Платонова репутація їй теж була відома. Говіркий Панас Пилипович, яко місцевий фрондер, напевне розповів удома, кого має честь приймати.

Політики Чечель цурався. Хоч визнавав — саме вона вплинула на його життя й кар’єру після того, як він проти власної волі зачепив політичні струни. Його успішні лови київського маніяка вдарили по бездоганній репутації князя Урусова в Петербурзі, що, своєю чергою, зачепило імператорську фамілію. А все, що стосується імператора, — вже політика.

Приблизно те саме відбувалося з ним зараз у Полтаві. Кашу заварив навіть не Дундукевич, а його добрий приятель Кругляк. Котрий втратив обережність, бо певен: його писання під псевдонімами досі ніхто з імущих владу не розтелепав, — і поняття зеленого не має про негласний жандармський нагляд. Поява в орбіті неблагонадійного писаки такої самої, як не сумнівнішої особи, ставила під удар не тільки Панаса Пилиповича, а й усю його багатодітну родину. Дружина не могла на це вплинути, тож лишалося тихо молитися, аби Чечель чи хтось подібний надалі оминали їхній дім у затишних Дальніх Павленках.

Не судилося.

Платон подумки вибачився перед Марією Климівною.

Мав надію: вона прочитала каяття в його очах так само, як він із півнатяку зрозумів її.

— Ви перервали мені важливий процес, та я не гніваюсь.

Після сніданку Кругляк затягнув Чечеля до кабінету й широким жестом показав на стіл, де хаотично лежали списані аркуші. Біля столу валявся жмутик порваного паперу, у кутку — два зіжмакані. Господар поважно зайняв своє місце за столом, над маківкою Платон побачив уже знайому карту, де з’явилося трохи більше непоясненних позначок. Примостився на рипучий стілець, поклав ногу на ногу. Вже приготувався говорити, як Панас Пилипович хитро підморгнув.

— Може, по чарці?

— Ви ж працюєте. Важливий процес.

— Стимулює. Підганяє, це як шпори коневі давати. Хильнете, Платоне Яковичу?

— Моєму коневі зараз шпори не потрібні.

— А я з вашого дозволу.

— Ви в себе вдома.

Кругляк видобув зі знайомого вже сховку за шухлядою флягу, збовтав її, дослухаючись до звуку, хитро посміхнувся, хлюпнув у кухлик. Спритно перехиливши, хекнув, видихнув, прикрившись долонею, акуратно повернув флягу на місце. По тому відсунув папери, склав перед собою руки на столі, зосередився, наскільки дозволяло випите.

— Ви ж недарма приїхали, Платоне Яковичу. Не просто так — провідати мене в моєму маленькому царстві. Чув про трагедію. У нас говорили, писали навіть. Сенсацію з того не роздмухали, але й поза увагою не залишили. Не щодня на Полтавщині вбивають молодих відьом.

— Ну вас у баню, Панасе Пилиповичу. Не повторюйте дурниць. Олеся Соколовська була такою ж відьмою, як ми з вами — перевертні.

— Тим не менше історія, у яку я вас затягнув, замішана саме на відьомстві.

— Вона замішана на забобонах та загалом — людській дрімучості, — відрізав Чечель. — Я надто пізно в тому розібрався. Або — події на момент мого до них долучення вже стрімко добігали кінця. Хтось хотів у будь-який спосіб позбутися Олесі Соколовської й домігся свого.

— Ви вже знаєте хто? — Очі Кругляка зацікавлено блиснули.

— Ні. — Платон зловив себе на тому, що готовий вивалити на стіл перед коротуном усі свої думки й здогади. — Там, на місці, мені вже вдалося переговорити з усіма, хто так чи інакше може бути причетним до цієї сумної історії. Ви, як газетяр із досвідом, напевне зрозумієте мене. Без зустрічі з Микитою Недільським картина, яку я складаю, буде неповною.

— Хіба ви не знайшли його в Маньківці?

— Уявіть собі! Молодий чоловік улітку днює, а останнім часом навіть ночує в Полтаві. Хоч студенти мають літні канікули й роз’їхалися по домівках, хто не місцевий, інші — по дачах. Далі від гамірного міста, ближче до матері природи.

— О! Не всі такі, Платоне Яковичу. Комусь комфортніше в місті. Я вже не раз говорив вам — прогрес приваблює тепер значно більше, ніж садки вишневі коло хат та інші наші оспівані поетами пасторалі. Ви знаєте, до речі, що Левко Недільський так само трохи пише?

— Хвалився своєю публікацією.

— То проза, а має ще вірші! Підписує їх... чорт забирай... — Кругляк пожував губами, почухав маківку. — Вилетіло з голови. Не тримаю всіх псевдонімів. А в однієї людини їх може бути до десятка. Пан Недільський, наприклад, усякий новий віршований твір інакше підписує. Раптом невдалий, так хоч автора не розгадають.

— Мудро. — Чечель не знав, що ще про таке сказати.

— Я до чого це все! Ми, всі, хто пише, так чи інакше поміж себе знаємося! А отже, я трошки знаю Микиту Левковича!

— У світі останніх подій знайомство сумнівне.

— Хіба я пишаюся? Залюблений, зацілований батьками панич, який дозволяє собі багато чого. Бо смалений півень ще в сраку не дзьобав. Старий Недільський, скажу я вам, теж не простий. Хоча вдає з себе такого й навіть удається.

— Я це вже помітив. І оцінив.

— Тоді про що говоримо! — Кругляк ляснув долонею по столу. — Якщо вас цікавить Микитка, ви постукали в правильні двері! Полтава — місто маленьке.

— Київ — так само.

— І Петербург! Світ узагалі тіснуватий для людей. Рано чи пізно всі з усіма десь та й перетинаються.

— Згоден. Але — Микита Недільський...

— Так-так. — Коротун закивав, подався до Чечеля ближче. — Про його подвиги всі, кому треба, знають забагато. Але з поваги до батька воліють мовчати. Зрештою, борделі не заборонені, як і гральні карти. Тож законів Микита не порушує, хіба якісь людські...

— Чекайте. — Платон жестом зупинив словесний вир. — До чого тут борделі й карти?

— Студент Недільський грає в карти й вчащає до борделю.

Чечель знову мало не проговорився. Адже він уже знав, що панич зловив сороміцьку хворобу. Цей факт прямо свідчить про його зв’язок із повіями. Карти — нова інформація, та поки Платон не розумів, яка від неї може бути користь.

— Микита має наречену з порядної полтавської родини, — мовив натомість. — Бордельні подвиги не роблять йому честі й свідчать про непорядність. Та парубка завжди виправдовує бажання нагулятися перед весіллям. Те, як він повівся з Олесею Соколовською, заслуговує на суспільний осуд. Але, знову ж таки, криміналом не вважається. Мені не зрозуміло одне, чим далі — тим більше.

— Що саме?

— Ризик, Панасе Пилиповичу. Дурний ризик. Одне діло — шастати до розпусних дівок, котрі берегтимуть таємниці. І зовсім інше — спокусити шляхетну панночку з сусіднього села. Невже Микита не розумів, що на всі роти хусток не накинеш? Скандальний зв’язок рано чи пізно міг дійти до Полтави. Наречена дізнається — весіллю кінець, скандал ще грандіозніший. Без перебільшення, удар по родинній справі Недільських, по батьківській економії. Для чого?

Кругляк знову почухав маківку.

— Під таким кутом, шановний Платоне Яковичу, я на цю історію глянути не додумався. Докупи всього не зводив. Ви — майстер, дозвольте потиснути руку.

Чечель машинально стиснув простягнуту через стіл правицю.

— Натякаєте, балуваного Микитку хтось використав?

— Без натяків. Я приїхав, аби з чиєюсь допомогою, вашою або когось іншого, відшукати його в Полтаві. Поставити прямі запитання й по можливості почути відповіді з перших вуст. Хай він навіть брехатиме.

— Брехатиме, — запевнив Кругляк. — Такі, як він, завжди брешуть.

— Я вмію розрізняти правду й брехню.

— А я вам вірю! — Коротун знову ляснув долонею по столу. — Микиту Недільського частенько бачили в Кобищанах[39]. Там цегельний завод, дає роботу пролетарям, і там же вони спускають свою грошву в шинках. Збіговисько різного криміналу, картярів у тому числі. Є кілька притонів, де в задніх кімнатах ріжуться в карти, і ставки чималі бувають. Наші кримінальні репортери збрехати не дадуть.

— Щастить... — Платон не стримав посмішки. — Полтавський анабазис[40] почався для мене з карт. У які я, ви чули, грати не мастак. Ось знову картярі.

— Ще простіше пошукати на шльондрі. Там головне місце всіх полтавських зустрічей. Народ полюбляє ходити там у проходку.

— Де це? Даруйте, я погано знаю ваше прекрасне місто.

— Ну, там ви точно були! Олександрівська вулиця, центр міського життя. Якщо когось не можна зустріти там, той і для Полтави нічого не значить. Я б навіть ризикнув сказати образно: хто шльондрою в проходку не ходить — той у Полтаві не живе!

Чечель помовчав, перетравлюючи почуте.

— Маю підозру, Панасе Пилиповичу, наш герой поки не ходитиме в проходку. Після того, що сталося, наймовірніше, заліг на дно. Заховався, вирішив перележати від гріха далі. І труситься, бо от-от повернеться з курорту наречена. Хай би все вляглося, хай би до іншої новини газети взялися.

— Категорично з вами погоджуюсь! — вигукнув Кругляк. — Хто б що не мав проти нещасної панночки Олесі, наш, як ви кажете, герой зіграв у цьому дуже погану, негідну роль. І ви самі щойно підказали, де його найліпше шукати.

— Я?

— Пе-ре-ле-жа-ти! — промовив по складах коротун. — Б’юся об заклад, Микита Левкович лежить зараз під боком у апетитної неговіркої дівулі в Карпівському провулку[41]. Там є бордельчик, доволі відомий, хоч наполовину легальний. Це вигідно навіть тамтешнім мешканцям.

— Напівлегальність — вигідна?

— Платоне Яковичу, ви ж їли поліцейський хліб! З легального нічого не візьмеш! Нелегальний доведеться викривати й розганяти! Так само нічим не наситишся! А тут городові мають свою частку, ще й дівчатка їх коли-не-коли приголублять задурно! Ще там чимало євреїв, переважно кравців. Ходять чутки, швачки підробляють при борделі, обшивають дівчаток. А дехто навіть заробляє, пускаючи охочих піддивлятися за клієнтами в апартаментах! Самі бачите, така половинчаста легальність годує купу народу, чесного й не дуже.

— Якщо так, Микиті невигідно залягати в борделі. Він же в усіх на очах.

Кругляк похитав головою, покладав язиком.

— Ци-ци-ци! Пане Чечель, дорога ви моя людино! Там є купа очей, які нічого не бачать. Вух, які нічого не чують. Є лише руки, які беруть. А Микита Недільський давати в ті руки ох як уміє. Батьківських грошей не рахує. Тож будьте обережні там. У Карпівському чужих, іще й цікавих, не вітають.

Розділ 19

Лови

Полтава, Карпівський провулок

авряд полтавські будинки розпусти жили інакше за київські чи загалом усі борделі світу.

Платон світу ще не бачив. Його світ — світ вигнанця, неприкаяного, приреченого на постійні мандри з місця на місце, — обмежувався українськими губерніями. Але не треба бути подорожнім, що об’їхав земну кулю за вісімдесят днів, як герої Жуля Верна, аби знати: лупанари[42] є всюди — у великих і навіть малих містах, де живуть люди й заробляються гроші. Так само не варто бути мудрагелем, аби розуміти — активне життя в усіх без винятку борделях починається з наближенням сутінків.

Тож вилазку Чечель запланував на вечір.

До того часу все ж освоївся на місцевості. «Даймлер» завбачливо лишив у дворі Кругляка — на радість хлопчикам, які дістали дозвіл гратися в автомобілі й навіть крутити «бублика», аби тільки не відірвали. Зловивши візника, Чечель прокатався в місто. Керуючись порадами Панаса Пилиповича, звелів зупинити ближче до вулиці Котляревського й далі прогулявся пішки.

Потрібний провулок з’єднував її з Олександрівською, де по обіді, коли Платон дістався сюди, уже де-не-де поважно гуляли містяни. Чоловіки в білих чи світло-синіх піджачних парах, капелюхах-канотьє й легких парусинових туфлях, дами — у сукнях різних фасонів, але так само — світлих кольорів. Майже кожна мала парасольку від сонця, хоч тримала нерозкритою — липень цьогоріч таки видався не типовим, не яскраво-сонячним та спекотним. Чечель не дуже любив світле, тим більше тепер, коли весь час перебував у дорозі й збирав бруд та порохи. Але чудово розумів, чому полтавці, гуляючи в проходку, не бояться забруднитися. Головна вулиця була однією з небагатьох брукованих, тож звичних для прилеглих кварталів, тим більше — передмість, пилу й грязюки тут не зустрінеш.

Ну, хіба коняка візницький наробить...

Карпівський провулок забудували майже однаковими двоповерховими будинками, що тулилися один до одного. Складалося враження: їм, як і мешканцям, тісно тут, і для розширення життєвого простору використовували кожен метр. Тут ніщо не кричало про розпусне життя. Навпаки, Платон уздрів не лише шевські й кравецькі майстерні, а й друкарню з пишною вивіскою, що водночас працювала як магазин, де охочі могли купити книжку, газету чи листівку.

Потрібна будівля, як описував Кругляк, виявилась ніби трохи втиснутою в бік провулку, сором’язливо ховаючись, не випинаючись, не привертаючи до себе зайвої уваги. Навпроти Чечель побачив крихітну кондитерську й примостився випити кави з тістечком. Обслужив його сам господар, люб’язний добродій у білій сорочці, чорному жилеті та ярмулці. Він дуже хотів, аби Платонові все сподобалося, потім почав гру, суть якої — вдавати, що не задля гешефту працює тут, тож не знає, скільки шановному панові треба заплатити. Далі господар запропонував дати стільки, скільки гість вважає за потрібне. Нарешті назвав свою ціну таким тоном, ніби вимовив щось безсоромне, ладне образити почуття порядної людини.

Метушня господаря дещо заважала Чечелю стежити за будинком навпроти. Але, тим не менше, поза увагою не лишалися добродії, котрі швиденько, не озираючись, проходили двором, заходили збоку будівлі та зникали в бічних дверях. Більшість лишалися всередині недовго, виринали назад і ще швидше, так, ніби десь нагидили й квапилися втекти, проскакували повз.

Так Платон зрозумів: сюди вело щонайменше чотири шляхи. Розплатившись, він обережно, намагаючись не привертати тепер увагу кондитера, обстежив кожен. Дворами тут можна було вислизнути на всі чотири сторони, опинившись на довколишніх великих вулицях та одразу змішавшись із перехожими.

Той, хто облаштував лупанар, добре подбав про можливості відступу.

Аби не примелькатися тут, Чечель залишив провулок, знічев’я погулявши містом і відверто вбиваючи час. Нарешті стало сутеніти, і Платон, про всяк випадок знявши револьвер із запобіжника, подався на лови.

Стукати не треба.

Усе одно в напівтемному коридорі зустрічав цербер, вусань при повному параді, який запитав, чи є в гостя візитівка. На щастя, Платон мав картки при собі й поклав одну на бляшану тацю, яку стискало в передніх лапах опудало ведмедя. Діставши дозвіл, Чечель пройшов далі, на звук рояля. Грали польку, фальш різала вуха, та, здається, присутні в паркетній залі, куди вів коридор, на те не зважали.

Рояль примостився в дальньому кутку. За ним сидів худорлявий тапер з цигаркою в зубах, тонкі пальці бігали по клавішах. На одні, більше розбиті, він натикав сильніше, від чого інструмент звучав різко й неприємно.

Залу освітлювала електрика. Вікна, здається, навічно затулили важкими оксамитовими завісами, які зібрали весь пил. Курив не тільки тапер. Сизий цигарковий дим закривав стелю густою пеленою, ним просякло повітря. З незвички Платон закашлявся, адже давно не навідував подібних закладів. Поруч миттю виринула не стара ще пані в сукні з глибоким викотом, який не приховував, навпаки — виставляв напоказ велику родимку у формі квасолини, що прикрашала праву грудь. Мадам піднесла вузенький келих, у якому грали пухирці шампанського, нещиро всміхнулася наквецяними губами.

— Ласкаво просимо поважного гостя. Ось, пригощайтеся.

Дешеві парфуми, якими мадам себе рясно полила, все одно не перебивали запаху поту.

— Дякую, — мовив Чечель, взявши келих двома пальцями.

Підніс до вуст, на мить затримавши — накотило відчуття огиди. Та він уже почав гру, тож зробив ковток. Шампанське не з дорогих, але й не найгірше. Принаймні, клієнтів тут не труять. Допивши, Платон повернув порожню посудину, усміхнувся у відповідь.

— Умієте приймати гостей.

— Уперше в нас, молодий чоловіче? Шукаєте милу компанію? Знайдете самі чи підказати? Є новенькі, свіженькі. Та якщо ви в нас раніше не бували, для вас нові враження приготувала кожна. Прошу, проходьте.

Дівчата, майже всі — у максимально відкритих сукнях, з-під яких визирала білизна, сиділи на стільцях уздовж стін, мов ластівки на дротах. Усі помітно нудилися, і єдиною розвагою для них були або вже докурені, або щойно припалені дешеві цигарки. Ще далі, у глибині зали, розташувався шинквас, біля якого товклися сіренькі мужчини-клієнти та обрані ними — або, радше, ті, кого підхопили, — любаски. Звідти линули смішки, чувся дзенькіт келихів.

— Не соромтеся, молодий чоловіче, — муркотіла мадам. — Ви прийшли додому. Тут вас люблять. І все, що тут станеться, у наших стінах лишиться.

Повз них від шинквасу далі до наступного коридору дівка тягнула за руку сивуватого підстаркуватого пана. Той реготав, вдаючи, що не хоче та впирається. Минаючи Платона, дівка підморгнула йому й показала кінчик рожевого язика.

— У нас такі бешкетниці, — хіхікнула мадам, жартома насваривши дівку пальцем.

Парочка розчинилася в надрах будинку.

— Як ви стидаєтесь, дозвольте вас із кимось познайомити. — Мадам перейшла в атаку. — Наприклад...

— Не треба, — зупинив її Чечель. — Маю справу до вас, саме до вас.

Вона зробила круглі очі, грайливо поправила декольте, без особливого успіху намагаючись прикрити родимку.

— Ох, ви мене бентежите, юначе. Я вже вся палаю від бентеги. Звісно, я ще не зовсім стара й багато чого вмію. Маю більше досвіду, ніж мої підопічні лялечки. Тож досвід мусить відповідно коштувати, мосьпане. Га? — Мадам пустила бісики. — Якщо, звісно, ви не передумали й не жартуєте зараз.

— Які жарти.

Платон вивудив портмоне. Звідти — темно-синій кредитний білет у п’ять карбованців. Затиснув між указівним та середнім пальцями. Але тримав недовго: мадам миттю висмикнула папірець, він зник у декольте.

— Зазвичай я беру більше, коханий...

— Матимеш таку саму. — Тепер із нею говорив поліцейський. — Сюди вчащає одна особа, і не здумай казати, що ні. Якщо проведеш мене тихо, без гармидеру, дістанеш навіть два рази по стільки.

Усмішка сповзла з напудреного обличчя. Губи витягнулися в пряму лінію.

— Фараон, — прошипіла. — З голосу чую, не обдуриш. Тільки ти не наш, чужий. Я тебе не знаю.

— Вже познайомились.

Мадам озирнулася на дівчат, тапера, який саме наливав собі чарку лікеру, гурт біля шинквасу. Тим часом до зали впевнено ступив черговий клієнт, приязно махнув присутнім. Видно — свій, бо його впізнали, кілька дівчат підскочили й кинулися до нього наввипередки.

Платон взяв мадам за лікоть.

Міцно стиснув.

— На мене дивись.

— Я тебе не знаю, — тихо повторила вона. — Ми платимо всім, кому треба. Нікому нічого не винні. Тут поруч є люди, які охоче з тобою побалакають. Між собою базікайте, не заважайте працювати.

— Ти мене погано почула, — правив своє Чечель. — Без скандалів, сторонніх осіб, свідків. Тихо проводиш мене до того, кого я тут шукаю. Якщо я помилився і його тут нема, ти скажеш мені, де він ховається. За ті гроші, що він готовий витрусити з калитки, його цілком зручно примістити й тут. Микита Недільський.

Він знав, як треба розпитувати й коли розкривати головну карту.

Мадам увесь цей час напевне тасувала подумки всі імена, які могли бути потрібні несподіваному прибульцеві. Тож назване, якщо воно знайоме і є в обоймі, змусить виказати себе мимоволі. Так і сталося: почувши прізвище, жінка здригнулася. Навіть якби Чечель не тримав її лікоть, аби відчути дрож, її хоч як виказали б очі.

— Не знаю таких, — вичавила мадам.

— За брехню грошей не буде, — завважив Платон.

— Не треба. Нічого не треба. Ти не туди прийшов, чоловіче. Давай, паняй, ловити нема чого.

— Цікаво, скільки ж Микитка заплатив, що тут його так бережуть. Він не сказав раптом, від кого ховається? Чому треба залягти? А може, — Чечель стишив голос, — з нього тут плати не беруть, бо одна з твоїх дівок заразила його французькою болячкою?[43] Ох, як Микитці тут підкузьмили...

— Нічого не знаю, — затято торочила жінка, очі кричали про зворотне.

— Разом його пошукаємо? — тиснув Чечель, уже ні на кого й ні на що не зважаючи. — Ага, я тепер зрозумів! Французка — то ж звична для ваших сестер справа. І ти справді не відаєш нічого про те, що Микитка накоїв удома. Він людину вбив. Душогуб він, дружок ваш миленький. Чи сподобається тим, хто там біля вас годується, що тут ховається вбивця? Віриш мені?

Мадам роззявила рот.

Платон поклав палець на підборіддя знизу.

Подав догори, мовби допомагаючи підняти щелепу.

— Бач, справді не знаєш. Тому пробачаю. Веди.

— Це точно? — видихнула жінка. — Гляди, є кому перевірити.

— Краще хай ніхто не перевіряє. Бо прикриють твій веселий заклад. Воно ж нікому не треба — прив’язуватися до мокрої справи. Ну?

— Клавка, — процідила мадам крізь стиснуті зуби. — Другий поверх, найдальша кімната. До кінця коридору, потім ліворуч, у глухий куток. Тільки тихо. Хто б ти там не був — тихо.

Замість відповіді Чечель простягнув їй другу п’ятірку.

Піднімаючись, він зупинився, даючи дорогу парочці, що спускалася. Потім пропустив студента — цей збігав униз, на ходу налягаючи тужурку. Нарешті — зіштовхнувся при вході на поверх із розхристаною дівкою, яка гналася, вочевидь, за втікачем.

Кімнати по обидва боки коридору розділяли тонкі стіни, котрі більше нагадували перетинки. Двері також міцними не були, деякі, до всього, не трудилися причиняти щільно. Платон не йшов — плив серед зойків, стогону, голосного сопіння, п’яного жіночого і чоловічого реготу, нерозбірливого бубоніння. За одними з дверей когось навіть знудило, це супроводжувалося криком огиди й обурення з вимогою доплатити. У відповідь почулося довжелезне лайливе речення, і Чечель прискорився — адже двері кімнати, де це сталося, широко прочинилися й верескливий жіночий голос почав кликати якогось месьє Жоржа.

Діставшись нарешті до глухого кута, Платон побачив перед очима круглу бляшану латку з номером 36, яка теліпалася на одному цвяхові. Задля пристойності постукав, але не чекав дозволу — штовхнув двері. Виявилися зачиненими, і, коли Чечель постукав знову, зсередини долинуло істеричне:

— Зайнято! Геть звідси!

Кричала молода жінка, і тон Платонові не сподобався. Цей крик потонув у гармидері, здійнятому напівголою дівицею, котра копняками намагалася виперти з апартаментів невисокого кощавого пана в сорочці, жилетці, при краватці, але без штанів, у самих підштанцях. На допомогу їй уже поспішав той самий месьє Жорж — дебелий здоровило, навіть у піджаку й штанях з підтяжками схожий на залізничного вантажника.

Тихо, як просила мадам, уже не виходило.

Чечель загепав кулаком на повну силу.

— Клавко, відчиняй!

— Нічого не знаю! Чухай звідси!

Нічого не знаєш? А тобі нічого й не казали. Чи...

Відступивши на крок, Платон із розмаху вгатив по дверях ногою.

Тепер на нього звернули увагу всі, включно з кощавим панком. Здоровило відштовхнув його, набичив голову, посунув на Чечеля. Дівиця заверещала. Її підхопили звідусіль — так по селах ґвалтують собаки посеред ночі.

Чечель розвернувся до месьє Жоржа корпусом.

Рука вже стискала револьвер, дуло дивилося на здоровила.

— Стій, де стоїш! — наказав Платон і, втративши до викидайла інтерес, іще раз садонув по дверях.

Тепер — вдало.

Вони розчахнулися, і Чечель увірвався всередину. Тумба, крісло, картина над широким ліжком. Оголена з глеком на плечі, халтурна копія з Енґра[44]. На ліжку, під картиною — пишна білявка, груди відкрила навмисне, ще й подалася всім тілом уперед.

— Не можна! He можна! — репетувала вона, не одразу побачивши револьверне дуло.

Як угледіла — заверещала, скотилася з ліжка, тягнучи ковдру на себе.

А Платон теж схибив — не одразу помітив невеличкий телефонний апарат на підлозі.

Лише для внутрішніх розмов, не інакше.

У холі іншого апарата не було, напевне він у кімнаті мадам.

Дала сигнал... От же ж курва!

Вікно прочинене навстіж. Чечель миттю забув про істеричну Клавку, скочив до підвіконня, визирнув. Від будинку дворами швидко рухалася чоловіча постать.

Платон не вагався — сів на підвіконня, перекинув ноги за вікно. Як стрибнув і впав на землю, машинально розтиснув правицю, пускаючи зброю. Але одразу ж підхопив, сховав у кишеню піджака, припустив навздогін.

Утікач орієнтувався на місцевості значно краще, тож рухався стрімко та впевнено. Проте Чечель недарма провів у провулку й поруч кілька годин. Біг, ніби щодня грав тут у квача. Крики позаду стихнули, і якщо погоня й привертала чиюсь увагу, то хіба вечірніх перехожих. Найменше Платонові хотілося зараз наскочити на городових, а ймовірність того зростала: Микита біг до центру, де стражів порядку завжди було більше, ніж будь-де. Єдине, на що розраховував Чечель, — знайде спосіб випередити появу поліції.

Вони вибігли дворами на Котляревського, і молодий Недільський рвонув через вулицю, петляючи між перехожими й штовхаючись, до найближчого візника. Платон мав при собі ще одну зброю, яку без нагальної потреби намагався не застосовувати, бо часом діяла сильніше за револьвер. Зараз її час настав.

Рука сягнула в ліву кишеню піджака.

Висмикнула поліцейський сюрчок.

— Злодій! Тримай злодія! — загорлав Чечель на всю силу легень.

І засвистів.

Трель змусила перехожих нарешті зрозуміти, як слід діяти. Хтось із чоловіків спритно поставив Микиті підніжку. Той виявився пильним — підстрибнув цапом, уникаючи пастки. Та вже наступна підставлена нога зупинила, змусила втратити рівновагу, з усього розмаху налетіти на брук.

Втікача оточив натовп.

Чечель знову засвистів.

— Розійтися! Розійтися! — кричав він, проштовхуючись ближче.

Як добіг, нахилився, сіпнув за комір, прошипів на вухо:

— За мною йди, бо гірше буде!

— Нікуди я не піду! — прохрипів Микита.

— Тоді разом — до околодку! Про Олесю доведеться тобі говорити там!

— Про яку Олесю?

— Знаєш, про що я. З голосу чую!

Поруч засюрчали знову — тепер уже до гурту квапився городовий. Радше відчувши його, ніж побачивши зі свого положення, Микита спершу став рачки, потім — звівся на рівні. Витер юшку й кров із розбитого об брук лиця.

— Ану, тихо мені! — гаркнув городовий, відштовхнувши плечем найцікавішого з вуличних роззяв. — Що тут таке, га? Хто свистів?

— Злодія ловили! — бовкнули з натовпу.

— Зловили?

— Так ось же!

Троє впевнено показували на Микиту. Ще двоє так само впевнено тицяли пальцями в Платона.

— Нема злодіїв, ваше благородіє! — Чечель усміхнувся так широко, як міг, розкинув руки, усім виглядом виявляючи послух та покору. — То мені товариш заклад програв! У карти! На «півника»[45] грали!

— Було! Грали! — випалив Недільський, сплюнувши кров із розбитої губи під ноги.

— Догралися. Харі порозбивали. Студенти, либонь? Га? — Голос городового вже не звучав загрозливо.

— Та вони п’яні, вашбродь! Обоє! — почувся обурений жіночий голос із натовпу.

— Пили? — Страж порядку тупнув.

— Не без того. Чого вже там, ваше благородіє... — тягнув Платон.

— Забрати б та всипати двадцять п’ять гарячих, — буркнув поліцейський. — Так свої ж на сміх візьмуть. Та й з вас узяти нема чого... півники... Ану, кру-угом обоє!

Чечель підкорився першим. Микита, дивлячись на нього, теж розвернувся, тільки незграбно. Городовий крекнув, відчепив шашку, примірився піхвами й по черзі влупив кожному нижче спини під схвальні оплески зібрання. По тому зиркнув на перехожих, набувши геройської постави.

— Ходу, — шепнув Платон, сіпнув Микиту за рукав, одразу ж додав: — Не здумай тікати, більше так дешево не обійдеться!

— Йди ти до чорта, — процідив Недільський у відповідь.

Під улюлюкання й свист натовпу, спраглого до розваг, обоє скоро залишили людне місце.

Розділ 20

Картярський борг

Полтава, вулиця Садова

они зайшли в трактир на Садовій.

Вів Микита, знав місце. На ходу не балакали, хоч Недільський двічі намагався почати розмову й навіть сказав — знає, хто за ним ганяється, від батька почув про вельми цікавого гостя. Але Платон навмисне мовчав, лиш багатозначно ляскав себе по кишені, де лежав револьвер. Хоч вдалося перехопити в простака-городового ініціативу й викрутитися, могли нарватися на когось ретельнішого. Обшук — і від околодку не відкараскатися. Так само як Чечелю за подібних обставин не вдалося б уникнути нової зустрічі з паном поліцмейстером, Мироном Іллічем Додіним.

У трактирі молоді люди пройшли в дальній куток, Чечель замовив пару пива. Його супутник тим часом опанував себе, помітно заспокоївся. Навіть з’явилася певна зацікавленість подіями, у центрі яких опинився. Тож укотре заговорив: — Ти ж Чечель, Платон Якович.

— Отже, обійдемося без світських церемоній знайомства. Ти чого тікав, Микито Левковичу?

— А ти чого гнався? Нащо чіпаєш мене? Який інтерес?

— Олесю Соколовську вбито. Скажеш, не чув?

— Чув. Я тут ні до чого.

Принесли пиво, поки половий не відійшов — мовчали.

— Я ще нічого не сказав, а ти вже виправдовуєшся. — Платон відсунув кухоль. — Давай не крути, Микитко. Що з тобою робити — не знаю, не маю жодного важеля. Але й просто так не відпущу. Найперше — усе розкажеш мені. Далі молися Богу, аби я не переповів нашу розмову прикажчикові Писаренку, його ти повинен знати. Мені треба самому придумати, як із тобою вчинити.

— Дурника знайшов? — Недільський сьорбнув пива. — Так я ж кажу: за дурника мене не тримай. Ти ж якби захотів, аби мав із чим, не ганявся б за мною по веселих будинках. Знайшов би спосіб нацькувати на мене фараонів. Хіба ні?

Чечель задля паузи теж зробив ковток.

— Кисле, — стукнув нігтем по склу кухля.

Але випив ще. Не так тамуючи спрагу, хоч дійсно захекала гонитва. Мав перетравити відкриття, яке не сподівався зробити, — Микита Недільський таки не дурник. Платон вважав пещеного панича недалеким, та зараз побачив і зрозумів: дещо помилився в розрахунках.

— Припустімо, ти правий, — мовив неквапом. — Але чому ховався, ще й у борделі?

— Там безпечно. За мої гроші мене там не викажуть. Ще й годуватимуть, поїтимуть, дівка м’яка під боком.

— Бач — безпечно. Боїшся, значить. Звідки небезпека?

— Хоча б від таких мудрагелів, як ти.

— Гаразд. — У Платоновій голові вже склався план розмови. — Тутешня поліція хоче чимшвидше поховати Олесю для себе. Її історію, маю на увазі. Вашу з нею історію, Микито.

— У нас не було історії.

— Отут брешеш. Була. І знає про неї вже весь повіт. Тільки ж у поліції інформації мало, вона її не збирає. Я — збираю. Дещо зібрав. Варто мені викласти її не повітовому справнику, а полтавському поліцмейстеру, ти дістанеш купу неприємностей. Нехай від каторги тебе тато відкупить, сам вижене кудись далеко на заслання. Його плани на вигідний шлюб накриються порожнім чавунком. Ось тобі й покарання.

— Так би й сказав — шантаж. Грошей хочеш, — вишкірився Микита. — Матимеш, тато залагодить. Товар покажи.

— Гляди. — Чечель зробив чималий ковток. — Ти підхопив від дівки в борделі французку й лікував її, бо злякався. Було?

Борлак Микити сіпнувся, та хлопець не відповів.

— На щастя, ти полікувався. Є надія — молода дружина нічого не знатиме про твої гульки. Зрештою, до весілля парубки люблять погуляти. Не гріх. А знеславлювати дівчину-калічку, ще й сусідку — то гріх, чоловіче. Та пронесло б і тут. Аби Олеся від тебе не понесла. Чого витріщився? Отут я припускаю якусь подобу шантажу з її боку. І вона мала на те право. Не засуджую її зовсім. Хоч дівчина власних помилок наробила — дай Боже. Лихий поплутав, вирішила звести тебе зі світу, навчившись відьомства. Ти ж вирішив стежити за нею, заплатив комусь грубі гроші. Далі, за твоїм задумом, пішли чутки — Олеся відьма, насилає лихо на вашу економію. Фінал — народний гнів, розплата. — Чечель чим далі, тим більше заводився. — Кажеш, не вбивав? Вірю охоче. Сам — ні, кишка в тебе тонка для того. Найняв убивцю, сам заховався під спідницю шльондри в заштатному борделі. І шукав я тебе, сучий сину, аби ти назвав того, хто нещасну Олесю зарізав. Обіцяю тобі, хоч ненавиджу себе за те, що слова дотримаю, — дам спокій. Вбивцею ж займеться один чоловік, у якого давно сверблять руки. Розійдемося. Лишишся без кари, несправедливо, неправильно це. Тільки я ж у поліції колись служив. Усяке бачив...

Раптом Платон зрозумів: говорить у порожнечу.

Микита не слухав його. Чув — та слова мовби відлітали, розбивалися об невидиму стіну, що враз утворилася між ними. Молодий Недільський розкрив рота, вирячив очі. Його трусило, лоб зволожили краплі поту. Одна стекла переніссям, капнула в кухоль, Микита провів розкритою долонею по обличчю. Вираз при тому не змінився, піт швидко заряснів знову.

— Е... Ти чого? — Чечель покладав пальцями перед його обличчям.

— Я... не знав, — вичавив Микита. — Нічого не знав. Я ж бігав від Олесі по тому. Ані слова, ані записки... Про дитину...

За інших обставин Платон не повірив би.

Але сьогодні вже вдруге — після тиску на мадам — побачив вираз обличчя й почув тон, які відкидають будь-які сумніви в правдивості сказаного.

Микита Недільський не брехав.

Схоже, він дійсно не знав про вагітність Олесі.

Отже, мотив для вбивства зник.

Інших Чечель не бачив.

Тут Микита здивував ще дужче — хлюпнув носом, наче ображений на дорослий світ підліток.

— Заплутався... Мене заплутали... Не вбивав я її... Не платив нікому за її смерть... Сам попався, не думав нічого такого...

— Куди попався?

І Микита Недільський заговорив, час від часу шморгаючи носом.

За віком він годився Платонові в молодшого брата — не набагато молодшого.

Та юнак, єдиний син заможних власників сільської економії, котрий восени збирався до шлюбу, далі вів спосіб життя пещеної капризної дитини. Сам Микита того не визнав. У непохибності таких висновків Чечель укотре переконався, слухаючи його невеличку сповідь. Полтава, куди батько майже силоміць випхав нащадка вчитися, — місто невелике. Проте — центр губернії, тут чимало всякого люду, життя вирує жвавіше, ніж у всьому Василівському повіті. Не кажучи вже про рідну Маньківку, де, крім корів та волів, хлопець до зрілого віку нічого не бачив.

У Полтаві мешкало чимало тих, кому в місті ставало тісно й нудно, — при тому, що культурне й, відповідно, світське життя останніми роками було бурхливим. Проте для Микити Недільського саме Полтава стала тим великим світом, до якого він прагнув потрапити. Навчався абияк, та щедрий татусь заповзявся будь-що змусити сина здобути бодай якийсь документ, котрий дозволить згодом прилаштувати його на вигідну службу в залізничному відомстві. Чечель ще під час розмови з Левком Дмитровичем вловив те, чого той не міг сказати вголос навіть собі самому: Микита — шалапут, і родина з цим змирилася. Надію покладали тільки на власні фінансові можливості й на майбутні родинні зв’язки.

Але з захопленням нащадка картярством Недільський навряд чи змирився б.

Одне діло — видавати синові грошове утримання, аби ні в чому собі не відмовляв у міському житті. Магазини, мода, розваги, ресторани тощо. І зовсім інше — жбурляти чималі суми на вітер програшів у «залізку», «гвинт» та інші картярські ігри. Микита ж виявив у себе неабиякий азарт, запросто просаджував сотні, та, до власної честі, міг зупинитися на певній межі. Але одного разу втрапив у капкан, яких розставляються десятки не лише в Полтаві, і тут нічого нового Чечель не довідався.

Для себе.

Микита Недільський заліз у таку халепу вперше. Нічого підозрілого не побачив, коли поруч опинилася зваблива дівуля. Вона ж під’юджувала грати й грати — без упину. Аж поки панич-студент не прокинувся рано біля неї з важкою головою і борговими розписками на три тисячі рублів.

Трапилося це в квітні.

А загуляв з радощів — саме тоді вдалося позбавитися сороміцької хвороби, і від публічних дівчат відвернуло. Нова ж знайома здавалася дамою з пристойного товариства. Не повія, просто авантюристка, шукала пригод, гострих відчуттів та веселих компаній. Ще й наречену вкотре повезли на води до Європи, нема потреби навідувати з ввічливими візитами...

— Я не знав, де взяти такі гроші, — каявся Микита, замовляючи собі ще кухоль пива. — Та моя красуня говорила вже інакше. Наче інша людина сиділа поруч. Вимагала, аби повернув усе, одразу, в короткий термін. Інакше розписки понесуть не татові — матусі. Батько б ще витримав. Матінка не переживе.

— Ти запізно про них думаєш, — дорікнув Платон.

— Виховувати мене не треба, — буркнув панич. — Сам усе знаю... тепер. Насилу відбився, виторгував три дні, більше не давали. Подався додому, ламав голову, шукав, як викрутитися, з якого боку до тата підійти. Аж тут до мене самого підійшли. Я навіть не повірив спершу, що він може бути якось із тими людьми пов’язаний.

— Хто?

— У нас в економії служить. На бійні. Чобіт його прізвище.

Настала черга Чечеля не вірити власним вухам.

— Чекай. Харитон Чобіт? Вояка відставний?

— Та мені начхати, вояка чи наймит! Чесно кажу: не думав, що такого до мене підішлють.

— Я теж. — Платон повірив, бо відтепер картина потроху складалася правильно. — Далі.

— Говорили недовго. Чобіт знайшов спосіб відкликати мене вбік. Переказав: мені пробачать борг і повернуть розписки, якщо закручу з сусідською панночкою. Кривенькою.

Чечель навіть за час служби в поліції багато про що не чув, та не міг уявити певних речей.

— Тобі звеліли спокусити Олесю Соколовську в рахунок картярського боргу?

— Це мало тривати не більше від місяця. Потім я мусив кинути її й намагатися менше бувати в Маньківці.

Платон замислено погладив долонею жорсткий йоржик на черепі.

— Пояснили, для чого?

— Хто, Чобіт? Він більше до мене не підходив. Як бачив — тримався далі.

— Гаразд. — Чечель побарабанив пальцями по столу, розвіз маленьку пивну плямку. — Дівиця, яка тебе втягнула. Твої партнери. Де вони?

— Хотів знайти. Декого питав. Почув: ще в травні зникли з Полтави.

— Так. — Платон ковтком спорожнив кухоль, витер губи тилом долоні, повторив: — Так. Розписки?

— Приніс посильний. Звичайний собі хлопчисько. З пошти.

— І більше нічого?

— Ось тобі на! — Микита незграбно перехрестився. — Не думав, що Олеся так на мене заїсться. Звична ж справа, з ким не буває...

— Натовкти б тобі рило! Ти бач, з ким не буває... Чом не подумав, що вона — жива людина? Ти ж їй в душу наплював, і це ще м’яко сказано!

— Я її щасливою зробив! Хто б і коли ще! Вона ж...

Чечель подався вперед, схопив панича за барки, сильно смикнув. Той ударився головою об стіл, дивом не скинувши кухоль. На них не звертали увагу. В подібних закладах ще й не таке трапляється. Платонів лікоть сильно притиснув Микитину голову до поверхні.

— Не зли мене, падлюко. Досить, що я з тобою ще балакаю. І піди в церкву, свічку постав. Подякуй Господу Богу, бо я тобі вірю. Не вбивав ти сердешну. Знав би, хто це зробив — зараз би розвалився мені тут до задниці. Але більше, мерзото, слимаче річковий, я тебе бачити й чути не хочу. Все мені сказав?

— Усе, — прохрипів Микита. — Пусти...

Чечель забрав лікоть.

— Знову тобі вірю. І хочу повірити — після всього хоч трохи за розум візьмешся. Дурість твоя тобі ж боком вийшла. До повій не потикайся більше, вдруге лікуватися важче. Чисть пір’я, готуйся до весілля, батьків потіш. А я, Микитко, очей з тебе не спускатиму. Де б мене не носило. І тут тобі доведеться повірити мені. Як?

Панич Недільський підвівся, обтрусив піджак, підтягнув штани.

— З тебе станеться. Тільки ж я нікого не вбивав.

— Не радій, папуго. Допоміг убити.

— Це вже слова. Ти почув, що хотів. Усе?

— Чухай звідси.

Платон не взяв собі клопоту провести Микиту поглядом. Уже витратив на нього чимало часу. Молодий Недільський втомив його, як ніхто раніше.

Але користь від нього все ж була.

Вимальовувався стрункий, хай поки без притомного, логічного пояснення зв’язок між активністю крикливої Шимчихи, наказами її дивного чоловіка Харитона, моровицею — і дивним гармидером довкола Олесі.

Не всіх клаптиків у картині вистачало, деякі були не звідти.

Та нарешті Чечелю вдалося відкинути зайве.

Розділ 21

Світло у вікні

З Полтави — до маєтку Соколовських

ругляк згорав від цікавості, так хотів знати новини.

Зарано — цим обмежився Платон, але коротун вчепився кліщем, тож іншого виходу не було. На вечерю Чечель не лишився, хоча згадав той сніданок й збирався, знаючи, що неодмінно запросять. Відбитися від настирного Панаса Пилиповича не мав ані сил, ані бажання. Одкровення Микити штовхали в спину, вимагали чимшвидше вертатися й діяти. Двічі дав Круглякові слово дуже скоро в усе втаємничити, запевнив — він знатиме все одним із перших, пообіцяв — буде таки першим, осідлав «даймлер».

Рушив.

Водієм Платон вважав себе непоганим, мав на те підстави. Але саме досвід застерігав від їзди поночі незнайомими дорогами. Вечір уже встиг перетекти в ніч, тиху й зоряну. Автомобіль їхав не в повній темряві, Чечель бачив, куди прямує. Та все одно не міг розігнатися на ту швидкість, яку вдень дозволяв битий шлях. Через те повернення з Полтави до Соколівки забрало більше часу, ніж нині зрання.

Кермуючи, Платон намагався гнати від себе все, що заважало зосередитись на процесі. Обмізкувати справи збирався

у спокійній обстановці, тоді ж вирішив скласти план дій. Щойно попереду замаячили знайомі акації, видихнув полегшено, розслабився, втратив пильність. Розплата не забарилася: ліве переднє колесо влетіло в рівчачок, котрий хтозна-де взявся, і Чечель мало не перелетів через капот уперед головою. Дивом втримавшись і придавивши гальма, він вибрався з салону, перевів подих, присів, вдивився в колесо — і роздратовано сплюнув. Навіть зоряне сяйво дозволяло побачити вигин на колесі, яке ще й налетіло на іржавий залізний костиль.

— Мать же ж твою нехай!

Чечель знову цикнув слиною під ноги, взяв костиль, підкинув на долоні. Жбурнув убік. Але потім випростався, знайшов його, замахнувся дужче й, вилаявшись, різко кинув чимдалі. Копнув пробите колесо, ніби автомобіль у всьому завинив. Зітхнув, посунув далі пішки.

Маєток уже спав. Двоє тутешніх собак усе ж почули, коли хтось пройшов через маленьку хвіртку на задньому дворі. Дружно кинулися навперейми, навіть загарчали. Проте впізнали свого за запахом: за тиждень, що Платон мешкав тут, устиг познайомитися зі сторожовиками, подружитися, пси навіть почали лащитися.

Коли чотириногі розбіглися далі спати, Чечель обігнув будинок з лівого боку, подався до флігеля через сад.

Як наблизився — завмер, ступив убік, заховався за найближчий стовбур.

Укотре за цей довгий день витягнув револьвер.

Вікно, яке виходило в сад, жило.

Світло пробивалося крізь фіранку — Платон запнув її, коли виходив уранці. Хто б там усередині не шурував, напевне мав ключ. Інакше був великий ризик викриття, адже Чечель одразу побачить зламані двері. А ще нічний незваний гість напевне знав, куди подався мешканець флігеля. Пробратися до помешкання серед білого дня не можна, непомітно прослизнути не вдасться. Доведеться дочекатися ночі. Додатковий сенс такого простого плану очевидний: автомобіль гостя або приїде до темряви, або вже завтра.

Тут уже вивчили його звички.

Усе промайнуло в Платоновій голові стрімко. Також зрозумів, як пощастило: аби «даймлер» тут знову не потрапив в аварію, шпигун почув би звук мотора й встиг утекти. Не було б щастя, аби не біда. Ось і не вір у приказки...

Далі Чечель перетворився на тінь.

Ступав тихо, обережно, завмирав після кожного кроку. Невеличку, лише з десяток метрів, відстань долав занадто довго. Світло раптом згасло, Платон принишк, подумалося — чимось усе ж виказав себе. Та, виявляється, нічний гість уже завершив свою справу. Сторожко вийшов з будинку на ґанок, почав вовтузитися із замком.

Невеличка, зовсім не грізна постать.

— Та-ак!

Чечель уже не ховався — стрімко, двома великими стрибками, досяг ґанку.

— Ай! Ні! — писнуло у відповідь.

Платон упізнав її, бо очі встигли звикнути до темряви. Не повірив першої миті. Потім погодився: шпигун, точніше шпигунка й має бути схожою на малу сіру мишу.

— Помилилися дверима, га, Павло? — спитав грізно, для повного ефекту показуючи покоївці револьвер.

— Не вбивайте, — знову писнула вона, ноги зігнулися в колінах.

Аби Чечель не притримав, притиснувши до одвірка, — впала б.

— Мені Саву Гнатовича гукнути?

— Ні! — судячи з реакції, Павла боялася прикажчика навіть більше, ніж наставленої зброї.

— Тоді — кругом марш, заходь назад.

Дівчина, ховаючи очі, слухняно повернулася всередину. Чечель ступив слідом, причинив двері, показав дулом на ліжко. Щойно Павла присіла скраєчку, він поклав револьвер на стіл, поставив стілець навпроти бранки, осідлав його, розмістив руки на спинці.

— У мене дуже мало часу на тебе, — мовив різко. — Вкрала щось — клади на місце.

— Паночку, хіба ж я можу... Я віруюча людина...

— До чого тут це?

— Боженька красти не велить.

— А отак приходити серед ночі, коли гостя нема вдома, — велить? І вірю я, що не крала нічого. Хіба гроші. Вони в кишеню твою влізуть, щось інше тобі й ховати нема куди.

— Не брала! Ні копієчки не взяла, ось вам хрест святий! — Павла похапцем перехрестилася раз, другий, третій.

— Тоді кажи бігом, якого дідька тут порпалася. У тебе п’ять хвилин. Потім таки підемо, розбудимо Саву Гнатовича. Йому каятимешся. Заразом — і за стеження за покійною панночкою. Ти ж стежила за нею останнім часом?

— Ні... пане... Платоне Яковичу...

— Хто ще розказав Шимчисі про чорного кота в маєтку? Чи про те, скільки разів панночка Олеся на хутір до Прокопихи ходила? Її вороги знали забагато того, чого покійниця від тутешніх слуг і не думала ховати. Тим більше — від покоївки, до якої звикла, уваги не звертала. Навіть не думай зараз мені перечити! — Він ударив ребром долоні по спинці стільця.

— Не губіть... Я на коліна стану... — Дівчина справді сповзла з ліжка, впала навколішки. — Не губіть... Я нічого такого...

— Тихо! — прикрикнув Чечель. — Не губитиму і зараз поясню чому. А ти слухай уважно, бо навряд зовсім дурна. Я все одно змушений буду розказати все панові Писаренку.

— Ні-і-і-і! — Крик перетік у рюмсання.

— Та слухай вухами, кажу! Думай головою! І не дратуй мене більше! Усе буде залежати від моєї доброї волі, Павло. Або ти все мені зараз говориш, у всьому зізнаєшся, відповідаєш на запитання — і тоді я так розмовляю з ним, що ти обходишся переляком. Або далі впираєшся — і я здаю тебе прикажчику як спільницю панночкиних убивць.

— Ні! — вереснула дівчина — тепер уся вона випромінювала жах. — Не треба! Не так! Не це! Ви ж його знаєте!

— І ти його знаєш, — мовив Чечель. — Я тебе слухаю. Вибрала?

— Не губіть...

— Стежила за панночкою?

Павла кивнула.

— Хто велів?

— Він гроші платив... Казав: наша панночка відьма. Багато горя від неї всім тута буде. Треба знати, що робить, аби не допустити, вберегти. Я ж у Бога вірю... Гріх...

— Стежити, пхати носа не в своє — не гріх? Хто?

— З Маньківки він... У економії служить... Підстеріг мене якось, літо тільки почалося... Я злякалася, він же страшний... Приблудний, люди говорять...

— Хто?! — Чечель знав відповідь.

— Чобіт... Дядько Харитон... У Маньківці родичі наші живуть, мамчина сестра. Від них, мабуть, почув — хворіють мамця. Грошей на лікаря тицьнув. Як відмовлю...

— У панночки попросити не могла? Невже б Олеся Степанівна відмовила?

— Не можу просити... І відьма ж вона... Люди не брехатимуть дурно...

Платон підвівся, ступив до вікна.

Відсунув фіранку, прочинив кватирку, пустив повітря.

Харитон Чобіт одним своїм словом завербував розгульного панича Недільського, пообіцявши списати три тисячі рублів боргу.

Скільки давав за шпигування покоївці Павлі — не важливо. Значно цікавіше, що відставний солдат, немолодий чоловік без даху над головою й шеляга за душею, пригрітий Палажкою Шимчихою, мав змогу крутити грішми, які далеко не в кожного заможного селянина знайдуться.

І все — заради зведення зі світу дев’ятнадцятирічної дівчини, котра володіє майже розореним маєтком.

Олесю Соколовську доволі вправно обкладали.

Змова.

У якій Харитон Чобіт і його Шимчиха — навряд головні персони.

— Біжи до себе, — сказав Платон, не повертаючись. — Не здумай тікати. Знайду. Не я, так Писаренко. Ти щойно була слухняною й розумною. Зроблю для тебе, що обіцяв. Моє слово! — Він тупнув ногою. — Каця!

Двері позад нього грюкнули.

Розділ 22

Твань

Полтавська губернія, Василівський повіт,

околиця села Маньківки

ечель довго вагався.

Та все ж не знайшов жодного варіанта, котрий у подальших діях дозволяв обійтися без Сави Писаренка. Не годилося пхатися проти ночі до сусіднього села, шукати там потрібну хату навмання, нехай відомо — вона десь на околиці. Та й пішки пертися не хотів. А без дозволу прикажчика йому коня, та ще й вночі, ніхто не запрягатиме.

Велетень скинув із себе сон, немов ковдру. Запитав, що сталося, і Платон обмежився поясненням: треба, поки гаряче, злапати Чобота й Шимчиху заразом. Передбачаючи реакцію, зауважив — скрутити обох, здати справнику, хай далі поліція морочиться, дає справі ладу. Писаренко слухати не хотів. Якщо обоє доклали рук до загибелі його панночки і Чечель ладен це довести, поліції не треба. Тим не менше Чечель узяв із нього слово: як витрусять обох, щойно зізнаються — Сава сам повезе їх куди слід. І далі діятиме самотужки, адже Платонові краще не потрапляти поліцейським служакам на очі без дуже нагальної потреби.

Зітхнув прикажчик.

Але вдарили по руках.

Так Чечель переніс надалі розмову про вчинок покоївки Павли — буде куди розлюченому велетневі жбурляти гнів.

Запряг коляску.

Прихопив рушницю, поклав мисливську сумку з набоями.

Рушили.

Околиць Маньківки дісталися, щойно почало розвиднюватися, — липневі ночі короткі. Писаренко правив і вивіз їх саме туди, куди треба, оминувши село й діставшись ближче до потрібної околиці. У цьому місці закінчувався ліс, тож прикажчик прив’язав коня за деревами на узліссі, взяв рушницю напереваги й кивком звелів Чечелю йти за собою. Так він без суперечок перебрав командування на себе, та Платон у цій ситуації зовсім не опирався.

Хата Шимчихи, крита свіжою соломою, крайня на цьому куті села, була зведена трохи далі від інших, від чого здавалася немов відірваною від чогось цілого. На підступах Писаренко притулив пальця до стиснутих губ, потім зробив з пальців фігуру, що нагадувала собаку. Чечель кивнув, хоч поки не мав плану, як упоратися з перешкодою. Та, схоже, Сава уже все вирішив. Передавши Платонові рушницю, він зігнувся в три погибелі й нечутно, чим уже раз дивував, ковзнув між жердинами тину, прокрався городами і зник у тилу. Чечель присів, аби не маячити й не потрапити на очі котромусь сусідові — раптом саме зараз хтось прокинеться до вітру. Але довго чекати не довелося — Писаренко виринув так само тихо, як зник, і Чечель не одразу розгледів, що велетень стискає в правиці.

Коли поруч м’яко впав труп собаки — Платона пересмикнуло, хоч уже бував у бувальцях.

— Нащо? — прошипів, відсуваючись далі.

— А як? — поцікавився велетень так само тихо, взяв назад рушницю, переламав навпіл, перевіряючи заряд. — Тепер гайда.

Чечель глипнув на мертвого собаку.

Приготував револьвер, так само про всяк випадок перевірив барабан. Усі кулі на місці, після стрілянини, коли відганяв оскаженілий натовп, зарядив наново. Рушив за Писаренком, переліз через тин. Підкоряючись, зайшов до ґанку з протилежного від прикажчика боку. Ковзнув повз вікно, приготувався постукати й чекати, поки відчинять.

Та велетень уже діяв за власним планом, про який Чечель нічого не знав.

Якби знав — не завадив би.

Писаренко з короткого розбігу, сильно відштовхнувшись від землі, налетів на двері плечем — так гармаш випускає ядро. Силу мав справді нелюдську, особливо в гніві. Усе одно довелося гатити вдруге, і тепер уже двері злетіли з петель.

Усередину Сава ввірвався з хижим ревінням.

Його зустрів протяжний жіночий вереск, змішалися докупи чоловічі крики, за мить гаркнув постріл. Платон оговтався, так само щось закричав, підбадьорюючи себе, і влетів слідом.

Нічого не встиг розгледіти до пуття — одразу хтось навалився. У вухо різко вереснули, чіпкі пальці спробували схопити за волосся. Та Шимчиха — атакувала вона, поки чоловіки вовтузилися в кутку біля печі, — не могла знати, що має справу з лисим.

Гострі нігті ковзнули по голому черепу, дряпаючи до крові.

Наступний удар цілився в очі.

Платон двигнув ліктем, влучивши Шимчисі в лице, відкинув від себе й дивом урятував око. Так само дивом примудрився не впустити револьвер. Тепер перейшов в атаку, влупив її руків’ям, але тут уже Шимчиха спритно відхилилася, пірнаючи під руку.

З кутка долинув зойк болю, за мить — радісний вигук.

А потім на Чечеля скакнув Харитон, у самому спідньому, але ба — у чоботях: не знати, як і коли встиг скочити в них. Перед собою виставив довжелезне лезо ножа-колія, замахнувся, вдарив навідліг.

Платон машинально підняв правицю, не знаючи іншого способу захиститись.

Обпекло кисть.

Пальці розтиснулися, револьвер з гуркотом упав на підлогу.

Від наступного випаду Чечелю вдалося ухилитися. Скочивши вбік, він опинився спиною до стіни, чим сам собі звузив можливості для маневру. Але Чобіт битися чомусь не збирався — стрімголов кинувся в пройму дверей.

Платон одразу ж зрозумів, у чому річ.

З підлоги піднімалася велетенська постать, руки наставили рушницю вперед.

Ще один постріл.

Харитон, чоловік із військовим досвідом, устиг пірнути вперед, під кулю.

— А-а-а-а! Вбили!

Шимчиха не допетрала, що сталося. Побачила лиш — Чобіт упав після пострілу. Не контролюючи себе, остаточно забувши про обережність, розпатлана фурія, у нижній сорочці, боса, сліпа від люті, стрибнула на Саву.

Сумка з патронами — поперек грудей, наче патронташ.

Не встиг.

Чечель стояв менш ніж за метр від свого револьвера.

Ступив крок, нахилився, підняв. Руків’я стало мокрим та липким від крові. На біль не зважав — кураж.

Харитон підвівся.

— Стояти! — гаркнув Платон.

Дивно — замість знову атакувати Чобіт зайцем вилетів назовні, у вологий ранок.

Писаренко намагався віддерти від себе Шимчиху.

— Назад, я сказав!

Уже гавкали довколишні собаки, розбуркані стріляниною.

Чобіт, як був, гнав до лісу.

Туди, де починалося болотяне кільце.

Платон загубив утікача між дерев.

Поки біг через відкриту місцину, навіть коли Харитон шугнув за кущі, він ще бачив його помітну білу спідню сорочку. Припустивши, добіг до узлісся, покрутив головою. Чобіт зник із очей, та наступної миті виринув — віддалявся великими стрибками, заплутуючи переслідувача, мов заєць — мисливців. Чечель вистрілив навздогін, без віри в те, що влучить. Затим прикусив нижню губу, помчав далі, намагаючись триматися в тому самому напрямку, що й втікач.

Не вдалося.

Якийсь час біла сорочка ще мигтіла вдалині. Але дуже скоро розчинилася, сховалася в лісовій зелені, що дедалі густішала. Та Платон вперто продирався крізь зарості. Гілки шмагали по обличчю, ноги шпорталися об коріння й час від часу потрапляли в ями, і лише диво вберігало від переламу чи вивиху. Чечель мусив визнати: пересування лісами — не для нього, звичного все ж таки до міських чи просто широких, відкритих доріг і просторів. Тут же сама природа ставала ворожою, оточуючи, стискаючи, гальмуючи, роблячи погоню що далі, то складнішою.

А незабаром ґрунт почав м’якшати.

Пробігши ще далі вперед і вглиб, Платон ураз зупинився. Комарі миттю обліпили з усіх боків, довкола голови утворилася густа хмара з огидних комах. Найспритніші лізли у вуха й до рота. Чечель закрутився на місці, махаючи руками і марно намагаючись розігнати нових ворогів. Від різких рухів ґрунт просідав ще дужче. Чечель не стояв на місці, стрибав, зовсім перестав стежити, куди прямує, почав втрачати орієнтири на місцевості. Єдине, що розумів, — його заманили на болото і звідси треба негайно вибиратися. Лишатися тут довше — зачиняти власну пастку зсередини.

Зрештою визнавши поразку, прийнявши програш, Платон грубо вилаяв довкілля разом із комарами. Розвернувся, пішов назад. І за декілька хвилин стало ясно: рухається не в тому напрямку, звідки прийшов. Бо замість ступати на тверде ноги що далі, то частіше занурювалися по кісточку в болотяну твань.

Чечель знову зупинився.

Покрутив головою, видивляючись.

Від тупцяння на місці вгрузнули одразу обидві ноги.

— Та де ти взялося на мою голову! — процідив Платон, ступаючи назад.

Чвакнуло.

Але тепер не тільки під ногами — схожий звук долинув ззаду.

Надто пізно оговтався, опанував себе.

Помітив атаку бічним зором. Встиг виставити вперед руку з револьвером. Палець натиснув на спуск. Бабахнуло, та наступної миті замашна палиця вдарила точно по враженому місцю. Біль пронизав руку до плеча, далі — розійшовся тілом.

Пальці знову впустили револьвер.

Єдине, що вдалося, — вдавити його ногою в твань, зробити непридатним.

А потім сильний удар палицею по голові змусив поточитися. Платон упав не одразу. Махав руками, наче крилами, намагався хоч якось втримати рівновагу. Новий удар вийшов іще міцнішим.

Чечель рухнув горілиць у болото.

Довкруж розлетілися смердючі бризки гнилої води.

Він лежав, поволі занурювався в твань і бачив перед собою захеканого, проте задоволеного Харитона. Той не наближався, напевне знаючи — далі зась. Рука крутила палицю, з нею він сам собі напевне здавався лісовим героєм — кимось, подібним до народного месника, що не дав чужинцю взяти себе просто так, заскочити, здолати.

До Платонового рота встигли якось набитися дрібні тонкі водорості.

Сплюнув із огидою, знову спробував підвестися.

Зараз Чечель ненавидів сам себе за те, що отак, безпорадно, крутиться на очах у ворога. А той мовчки стоїть, чекає на його смерть... Платон знову спробував підвестися, та вдалося єдине — зануритися у твань не горизонтально, а вертикально. Опинившись у трясовині по пояс, рвонувся з останніх сил, прагнучи, за прикладом барона Мюнгаузена, висмикнути себе з болота. Нічого не виходило. Що сильніше, активніше рухався, то глибше засмоктувала твань.

Чечель розправив плечі.

Досі не міг прийняти, що життя забере смердюче болото.

Та щойно подумав про це, глянув перед собою на застиглого Чобота — відчув, як повертається впевненість у власних силах. Він не помре. Тобто колись напевне помре, але не так, не тут, не тепер.

— Швидше! — гаркнув на всю силу легень, не шкодуючи про власну нестриманість.

Чобіт зиркнув здивовано.

Миттю зрозумів, до кого кричить жертва.

Випередив удар Писаренка, який у власній манері, нечутно, наближався ззаду.

Але, ухиляючись, теж втратив рівновагу. Встояв на ногах, скакнув уперед. Сава сіпнувся вбік, відрізаючи шлях до відступу. І Харитон одразу ж кинувся на нього, відчайдушно рвонув через твань, тримаючись одному йому відомої стежини.

Вузькою виявилася.

— Не стріляй! Живим! — крикнув Чечель, щойно прикажчик смикнув з плеча рушницю.

Сава в останній момент опустив дуло.

Та вигуку виявилося досить, аби втікач здригнувся, втратив рівновагу.

Ступивши крок не туди, сам занурився у твань одразу по пояс.

— Добре, що ти пальнув. Не знав би, де тебе тут шукати. І гаплик.

У виконанні велетня це здавалося подвигом.

— Робити нічого? — гаркнув Платон, безпорадно сіпнувшись посеред болота. — Не бачиш? Потім поговоримо!

— Ага. — Сава наставив дуло на такого самого безпорадного Харитона. — Зараз.

— Здурів! — вигукнув Чечель, ураз зрозумівши — намір прикажчика серйозний. — Його живим треба!

— Не мені.

— Саво, сюди глянь! Мене слухай! Нікуди Чобіт звідси вже не втече! А тут я балакати не можу, Гнатовичу!

Велетень ніби щойно побачив Платонову безвихідь. Гмикнув, притулив рушницю до найближчого стовбура. Пошукав поглядом, знайшов молоденьке деревце. Спробував видерти з корінням, та потім вирішив менше морочитися — відламав унизу. Ставши критично близько до небезпечного місця, простягнув рятівне деревце полоненому твані. Платон подався вперед так глибоко, як дозволили болотяні лещата. Вчепився обіруч, не зважаючи на гострий біль у порізаному місці. Боявся — рана завадить триматися міцно, зчепив зуби, навіть заплющив очі. Коли Писаренко потягнув, почав смикатися всім тілом, наче вугор на гачку, крутився за стрілкою годинника, перевернувся на бік, далі — на спину, не розтискаючи пальців, прикипівши ними до рятівної гілляки.

Спершу нічого не відбувалося.

Чечель навіть злякався — або він не втримається, або в Сави забракне сил. Усередині похололо, Платон закричав, до рота не знати яким дивом знову потрапили бридкі тонкі водорості. Аж раптом відчув — рухається вперед і вгору, твань вчепилася, але велетень долав опір. Дихати стало легше, і Чечель на видиху звільнився з полону, Сава висмикнув його, мов корок із пляшки, поволік болотом. Оговтався Платон на твердому, захрипів, ліс довкола перестав стрибати. Голова гула, та почувався вже значно краще.

Брудний, смердючий.

Живий, вільний.

Платон сперся на ліву руку, потім — сів, роззирнувся. Задоволений Писаренко стовбичив над ним. Простягнув розкриту праву долоню, допоміг підвестися. Тепер на Харитона дивилися обоє.

— Йому наказував хтось, — сказав Чечель. — І йому, і, думаю, Шимчисі теж. Де вона?

— Прив’язав, — похвалився Сава. — Писок мені подряпала, стерво, та нічого. Не царський, заживе.

— Чобіт не вбивав. Зі своєю бабою все робив, аби Олесю забили й це виглядало людським гнівом. Відьма, ще й навчена, нічого не взяти. Причина залізна.

— Не для мене. — Прикажчик підхопив рушницю.

Чобіт бовванів у твані мовчки. На ворогів своїх зиркав вовком. Нічого не робив, аби звільнитися, навіть не просився. Платон поклав руку на дуло, легенько опустив донизу.

— Скажеш, хто тобі наказував, — витягнемо. Житимеш, Харитоне. Етапом підеш у Сибір, заслужив. А може — відсидиш десь у тюрмі, як і баба твоя. Хто велів підкупити Павлу? Кому треба було стежити за Олесею? Хто через тебе шантажував молодого Недільського, вимагав звабити панночку? Кажи.

Чобіт презирливо сплюнув. Відвернувся. Сава штовхнув Платона ліктем.

— Нічого він тобі не скаже. Знаю я таких. Бач, видно, когось дуже важливого для себе прикриває.

— Не здохне ж добровільно за нього. — Чечель не відчув упевненості у власних словах.

— Хтозна. — Писаренко передав Платонові зброю, взяв деревину, ступив ближче, простягнув Харитонові. — Е, ти! Не дурій. Хапайся. Витягну.

— Можеш мовчати, твоє діло. — Чечель поміняв тактику. — Вилазь. Не мені, так у поліції скажеш. Доведеться.

— Тримай, кажу! — Велетневі уривався терпець. — Нема коли нам із тобою тут! Ну!

— Гну! — вигукнув Харитон.

І раптом зробив те, чого від нього не чекали.

Втупився поглядом в обох рятівників.

Зневажливо примружив очі, лишивши вузенькі щілинки.

Підняв руки, глибоко вдихнув.

Силою, яку докладають, аби вибратися з твані, почав штовхати тулуб усередину, в убивчу глибину.

— Е! Дурню! Якого чорта! Хапай!

Уже зрозумівши марність намірів, Писаренко все одно жбурнув деревце. Верхній край долетів до грудей, торкнувся Харитонового лиця. Він уже занурився по пахви, тож метляв руками незграбно. І все ж таки, як міг, відсунув рятівну жердину від себе.

Востаннє набрав повітря в легені.

Чечель завмер.

Прожив на світі двадцять вісім років. Служив у поліції, обтер одягом усі жахливі київські притони. Бачив трупи, понівечити які ніби не могла жива людина. Давав відсіч п’яним та божевільним, для яких не існувало гальм і чиї дії могли визнати неосудними. Виймав повішеників із зашморгів.

Та вперше в житті на його очах людина накладала на себе руки.

Зводила рахунки з життям, ще й у такий жахливий спосіб.

Твань затягнулася над маківкою.

Булькнуло, наче ковтають великий шматок.

Назад ішли мовчки, уникаючи дивитися один на одного.

Біля Шимчихиної хати вже товклися найближчі сусіди. Заходити боялися, як угледіли Писаренка й брудного, схожого на казкового болотяника Чечеля — дружно відступили назад. Сава зупинився, повернувся до людей, хотів сказати щось різке. Передумав, махнув рукою, а оскільки в ній була рушниця, селяни злякано позадкували ще далі.

— По справника доведеться комусь бігти, — вичавив Чечель. — Та й по старосту.

— Побігли вже, — припустив Сава. — Або ось зараз когось пошлють.

— Часу мало.

— На що?

Замість відповіді Платон кивком покликав велетня за собою до хати.

Тут наче буревій пролетів. У світлиці перекинули все, що можна було перекинути. Шимчиха зі сплутаними руками-ногами лежала на боку під піччю. Рота їй прикажчик теж додумався заткнути. Побачивши обох, Палажка замукала й закрутилася вужем на підлозі.

— Її запитай, хто мужеві платив. Повинна знати, — припустив Сава.

— Нічого вона не знає. — Чечель говорив упевнено, переконливо. — Чобіт, старий вояка, загинув за когось, за кого на війні ладен був життя віддати. Саме так виглядає.

— То Й ЩО?

— А те! Саво Гнатовичу, думай хоч трохи! Харитон чув, що жінка його жива й у наших руках. Знає, чого ми від нього хочемо. Аби Палажка знала, про кого мова, він би, навпаки, дозволив себе витягнути! Аби триматися поруч і крутити разом! Мав дати їй зрозуміти: мовчи. Наклав на себе руки, бо збагнув: забирає таємницю з собою. Когось важливого для себе рятує. І Шимчиха не викаже, бо від неї його персону так само приховали!

Писаренко пошкріб підборіддя.

— Де ж ти, розумний такий, раніше був? Коли вони Олесю мою готувалися вбити.

— Нічого б я не зробив. Так, глядач. Усе, потім договоримо, як захочеш. Більше поясню, ніколи зараз.

Чечель обтер руки об ковдру.

Став посеред світлиці, роззирнувся.

Якщо шукати підказки — лише серед особистих речей Харитона.

Навряд у нього їх забагато. Можуть вміститися хіба...

Безпомильно ступив до дерев’яної скрині, яку під час сутички відштовхнули в куток. Поторсав замок, озирнувся на Саву. Той зрозумів без зайвих слів. Вийшов, повернувся з сокирою.

Збити вдалося третім ударом.

Усередині — нехитрий сільський скарб. Святковий жіночий одяг, дві пари чобіт, нова солдатська шинель, ще якісь згортки. Під ними — наган, не інакше трофей військовий. Барабан повний, запасних набоїв не знайшов.

Папуша грошей, невеличка, але — «катеринки»[46]. Перелічив швидко, присвиснув. Тисяча. Для селянина, котрий до того ж узявся нізвідки, — добрий капітал.

На самому дні — щось, дбайливо, бережно перекладене шматком чистого полотна.

Він прикривав річ, яку Платон сподівався виявити в скрині найменше.

Вийняв, став ближче до світла.

Одразу впізнав людину з намальованого портрета, хай із вусами та в східній чалмі.

— Тю. Це що таке? — Сава наблизився ззаду, зирнув через плече. — Чиє воно? Для чого тут?

— Цирк. Смертельний номер. Гастролі в Полтаві два роки тому. Бач, отут дата стоїть.

— Чобіт і Палажка так цирком тішаться?

— Знаєш його? — Чечель тицьнув брудним пальцем у намальоване лице.

— Та де.

— Я, здається, знаю.

Платон скрутив циркову афішу трубочкою.

Він здогадався, як убили Олесю.

Зрозумів хто.

Навіть здогадався, що людину з портрета могло тісно пов’язувати з Харитоном Чоботом.

Але досі не розумів головного. Без чого вся картина не складеться, а знахідки й здогади не мають сенсу.

Чому вбили Олесю Соколовську.

Кому це вигідно.

Розділ 23

Три знаки оклику

З маєтку Соколовських — до Василівни,

далі на Полтаву

аруйте за чесність, Платоне Яковичу...

— Господь із вами, Ільку Михайловичу, хіба за таке вибачаються?

— Мої слова можуть вас образити.

— Я схожий на того, кого легко образити?

— Ви схожі на солдата, що повернувся з поля битви. Чечель спершу опирався, коли земський лікар прописав постільний режим. Та коли від різких рухів у голові зачало макітритися, дозволив собі погодитись. Після того як бійка на болоті завершилася й вони з Писаренком дочекалися справника, ще чувся бадьоро. Світ хитнувся, щойно минув шок і розвіявся кураж. Крім глибокого порізу на правій руці Платон сильно дістав від Чобота по черепу. Сучкувата палиця розкроїла брову, а сам удар спричинив струс мозку. Тепер Чечель визнав: його дуже вчасно знудило, справник скривився від огиди й дозволив Саві завантажити пораненого в коляску і відвезти назад у маєток. Так Платон уникнув небажаного спілкування з представниками влади й мав досить часу, аби продумати подальші дії.

Та й валятися в ліжку, на чистих простирадлах, третю добу поспіль йому подобалося. Кому б не сподобалося, на повному пансіоні. Прикажчик поки лишався старшим у маєтку, тож віддав відповідні накази. Саву Гнатовича тут слухалися.

— Десь так і є, — не заперечив Чечель.

— А я спершу не вірив у вас. Ось те саме чесне зізнання. Ніхто з тутешніх не йняв віри, що вам, чужому, вдасться так скоро владнати дивну справу.

— Мені й не вдалося, — зітхнув Платон. — Панна Соколовська загинула. Єдине, у чому переконався й чому маю докази, — вона ні в чому не винна. Хіба ставити їй за провину розгубленість. Звідти й певні дії, позбавлені логіки й здорового глузду.

— Так-так, уже все відомо, — закивав Дундукевич. — У сараї в Шимчихи знайшли жмутики зеленої кукурудзи. Хитро придумано. За певних обставин таке кукурудзиння ладне отруїти худобу. Аби ж ветеринару дали розрізати хоча б одну мертву тушу, він би все виявив. А так... Той покидьок Чобіт нагнав страху, користуючись моментом.

— Який створила Палажка Шимченко, — нагадав Чечель.

— Саме так! Може, буде цікаво: до кукурудзиння Чобіт задля певності додавав трошки щурячої отрути. Але саме по собі воно псує шлунок корови чи вола доволі швидко. Особливо якщо худоба звикла до якісних кормів. Економія Недільського на тому стоїть. Не знаю, сам додумався Чобіт чи підказав хто. Отруйна для худоби їжа діє не одразу. Ветеринар пояснив: від десяти до дванадцяти годин. Прислужуючи в економії, Чобіт міг вільно заходити до тварин зранку й згодовувати їм оте лайно. Далі худобу гнали на пасовисько. Спрацювати все могло, за його розрахунком, аж під вечір. Лишалося вчасно втрутитися, нагнати жахів, напустити туману, знищити сліди. Отже, — земський начальник потер руки, — вашими зусиллями, Платоне Яковичу, потрава в економії припинилася. Винних знайдено, один навіть сам себе покарав, до суду. Прикажчик Писаренко докладно й не раз усе розповів.

Чечель засовався на ліжку, вмощуючись зручніше.

— Ще багато неясного, Ільку Михайловичу.

— Як на мене, усе зрозуміло, — заперечив Дундукевич. — Ви ж іще не знаєте. Нашу поліцію називають провінційною, та коли треба — працює добре. Немає ніякої Пелагії Шимченко.

— Тобто?

— Немає! — Земський нагадував провидця, котрий розгадав кунштюки циркового фокусника. — У цієї особи було вже чотири паспорти. Ще два знайшли в льосі, сховок у стіні. На ній стільки подвигів — знаменита одеська Сонька Золота Ручка хай посунеться й поступиться місцем! Аби довго не морочити вас: вона справді має певний вплив на маси, переважно забобонні, не надто освічені. Придумала виявляти відьом за різними ознаками, накручувала людей. Потім милостиво дозволяла так званим відьмам забиратися з миром. А вони навзаєм віддавали їй різні цінні речі.

— Про таке я вже чув.

— Бачте, правда. Тепер доведено. Особа, яку тут знали як Шимчиху, мандрувала з місця на місце під виглядом погорілиці. Потім придивлялася до тих, поряд із ким оселилася. Вибирала підходящих жертв. Зізналася в усьому, я деталей сам не знаю. Дізнався через знайомих: чистий вам сенсаційний роман можна писати.

— Зрозуміло, чому не чіпала Прокопиху, — мовив Чечель радше сам до себе, міркуючи вголос. — Але взятися за таку жертву, як Олеся Соколовська, погодьтеся, ризиковано. На що розраховувала?

— Підняла ставки, — пояснив Дундукевич. — Загралася. Ще й Чобіт поруч виник. Думала, разом потягнуть таку грандіозну виставу.

— Не бачу кінцевої мети. — Платон стояв на своєму. — Чим панночка могла від них відкупитися? Для чого її вбивати? Хто її вбив? Не забувайте про Микиту Недільського, його роль у цій негарній історії. Поліцейське слідство враховує це?

Земський відкинувся на спинку крісла, присунутого до ліжка. Поклав ногу на ногу. Заговорив не одразу.

— Платоне Яковичу, прошу уважно послухати мене. У деталі поліцейського слідства бути втаємниченим не маю статусу й повноважень. Звісно, колись дізнаюся більше. Але не тепер. Я виклав вам ту версію подій, яка поліцію, а за великим рахунком — губернську владу влаштовує цілковито. Недарма зізнався, що спершу не повірив у користь від вашого втручання. Чекайте! — жестом зупинив намір Чечеля перервати себе. — Не все так просто. Про ваше існування я не знав. Але про моровицю й дивним чином прямо пов’язану з нею особу меншої доньки покійного Соколовського начуваний, бо належить. Мав необережність поділитися з паном Кругляком. А він незабаром наполегливо висватав мені вас. Мовляв, нечасто така видатна персона, сищик від Бога, опиняється в наших тихих краях. Запросив вас радше задля очищення совісті. Ну, й справді було бажання, аби хтось глянув на наші дивовижі стороннім, свіжим оком.

— Зрозуміло. Не ображаюся, не маю нічого проти такого підходу. Проте я дещо дізнався. Власне, до Шимчихи й Чобота мене привела розмова з Микитою Недільським. Він мав мотив для вбивства, та довів непричетність. Натомість розкрив одну таємницю, що дозволило знайти винних у моровиці. Без згадки про молодого Недільського...

— ...краще обійтися, — завершив фразу Дундукевич. — Пане Чечель, якщо хлопець не причетний до вбивства, краще його прізвище не писати в жодному протоколі. Це потягне за собою знеславлення поважного, шанованого прізвища. Заради виведення його з-під удару та збереження репутації мого повіту все з вами й почалося. Ви — приватна особа, Платоне Яковичу. До всього — не бажана для позитивної згадки. Вашої активної участі у викритті злочинниці Шимчихи та її приблудного чоловіка Харитона Чобота краще не афішувати. На щастя, є прикажчик Сава Писаренко. Це він дізнався, що покоївка Павла Горобець, підкуплена Харитоном, стежила за своєю панночкою. Ви на той час перебували в маєтку, знову пошкодився автомобіль. Тож прикажчик не знайшов нічого кращого, як ловити злочинців разом із вами. Ви просто були під рукою. У потрібному місці в потрібний час. Що сталося далі — знають усі, кому треба. Нещасну дівчину вбив Чобіт. Його жінка вже зізналася в цьому. Заявивши — нічого не знала. Харитон зробив так, бо план нацькувати на відьму погромників зірвала сама Олеся.

— Отак, значить, — протягнув Чечель. — А щоб запитати самого Чобота, треба пірнати в болото. Красиво, Ільку Михайловичу. Елегантно, я б сказав. Багато чого не в’яжеться, але все одно — гарно.

— Не пащекуйте, годі. — Дундукевич видобув із внутрішньої кишені піджака пухкенький цупкий конверт. — Тут навіть більше, ніж вам обіцяли. Пан Недільський та власники інших економій вдячні вам за допомогу. Ваше ім’я ніде не згадають всує, що вас, знаю, цілковито влаштує. Ви ж не згадуєте всує інших імен, окрім тих, кого поліцейське слідство вже визнало винними в трагічних подіях. Якщо спробуєте згадати, вас не послухають.

Конверт ліг на край ліжка.

— Вас прислали парламентером. Абощо. — Платон не торкнувся його.

— Думайте, що собі хочете. Тільки я говорю з вами не від імені поліцмейстера чи губернатора. Маю чималий досвід і власну думку. Тим керуюся, мосьпане. Одужуйте. Вибачте ще й за те, що тоді, в гостях у Панаса Пилиповича, при першій зустрічі й розмові, неправильно зрозуміли одне одного. То була моя провина. Та й ви, Платоне Яковичу, вочевидь прийняли мене не за того.

— Звісно. Ви ж не знали, Ільку Михайловичу, куди все це піде. І не уявляли, що синок Недільського — більш ніж розбещений капосник.

— Вірчими грамотами обмінялися. — Дундукевич підвівся. — Не тримайте зла. Я лише чиновник, мій ніс завжди по вітру. Нюх ніколи не підводить. І якщо раджу найкращий для всіх вихід, так воно і є. Маю честь.

Чорна кицька Трефа весь цей час тихенько лежала калачиком біля ліжка.

Вона встигла подружитися з Платоном.

Наступного ранку Чечелю остаточно набридло валятися без діла.

Хоча чому без діла: весь час міркував, крутив відомі та, як виявилося, не потрібні нікому факти. Візит земського начальника остаточно підтвердив правильність рішення заховати подалі від сторонніх очей знайдену циркову афішу. А ще — притлумити розмову про дивний спосіб убивства Олесі, який для Платона вже таким не був. Нарешті, про картярський борг Микити Недільського теж обачливо промовчав. Хоча б через те, що не мав кому розказати. Передбачив, наскільки небезпечною й небажаною виявиться новина для поліції та старшого Недільського. Та й панові Дундукевичу воно тим більше не треба.

Варто зрозуміти тепер, для чого все це треба йому самому.

Чечель почув не натяк, а пряму й відверту пропозицію: бери гроші, сідай на свою таратайку й катай звідси. Задля обопільного щастя. Усі лишаться спокійними та задоволеними одне одним. Брехати собі Платон не збирався: подібне частенько відбувалося з ним протягом двох останніх років, відколи він вимушено став перекотиполем. Йому дозволяли доходити до певної межі, після чого зупиняли словами на кшталт: «Далі вже хай вас не обходить». Ну, нехай, він ніколи не намагався ступати туди, куди не просять, це не зачіпало його самолюбства, не ті обставини.

Зараз усе інакше.

Олеся Соколовська постійно стояла перед очима. Втомлена молода жінка в липневих сутінках. Русалка з розплетеними косами на березі. Відчайдуха в самій білій сорочці. Мертва, зламана, скалічена, збезчещена чиєюсь злою волею, з ножем між лопаток.

І щоразу — прекрасна.

З нею не мало такого статися.

Хтозна, як збиралася далі жити.

Та ніхто не мав права вирішувати, як і коли їй померти.

З такими думками Платон попросив паперу й каламар, вмостився за столом і понад годину писав листа. Адресував Іванові Макаровичу Захарченку, відставному поліцейському, колись — агенту київської розшукової поліції, який досі лишався для Чечеля прикладом. Не придумавши, куди писати відповідь, вказав головну пошту в Полтаві, до запитання. Сидячи тут, у маєтку, він усе одно далі не просунеться. Тож доведеться вибиратися до губернського міста й намагатися нікому там не мозолити очей. Тим більше, поки чекатиме новин від Захарченка, має ще одну справу, яку за день не розв’язати.

Кицька Трефа цього разу облюбувала крісло.

Нарешті впоравшись, Чечель перевдягнувся. «Даймлер», знову полагоджений, чекав на нього в сараї. Голова вже не боліла й не паморочилася, тож вирішив ризикнути. Сів за кермо, пояснив прикажчику, куди зібрався прокататися.

Бинт на порізаній руці не заважав, рана швидко гоїлася.

Кицька провела до брами, потім шаснула у своїх справах у садок.

За півтори години дістався Василівки, там зупинився біля поштової станції. Придбав конверт, старанно заклеїв листа, вивів адресу і з чистою совістю передав для відправлення.

— А чекайте-но! — вигукнув поштмейстер, глянувши на прізвище. — То ви будете пан Чечель?

— Власною персоною, — визнав Платон.

— Сам Бог вас послав! Інакше мусив би пертися аж у Соколівку.

— Для чого?

Поштмейстер простягнув конверт.

Справді, доставити в маєток Соколовських, особисто в руки панові Чечелю, Платонові Яковичу.

— Я ніби не чекаю ні від кого листа.

— Уранці один добродій лишив.

— Хіба не простіше звідси самому дістатися до Соколівки?

— Так то ж не моя справа, мосьпане!

Дійсно, про що мова...

Чечель відірвав краєчок конверта.

Витрусив звідси складений вдвоє аркуш поштового паперу, такий самий бачив тут, на столику.

Розгорнув.

Я все знаю, все зрозумів, зустрінемось, покажу, жах!!!

П.П.К.

Три знаки оклику в кінці, хоч нічого не зрозуміло.

Ініціали не дозволяли помилитися: Панас Пилипович Кругляк.

Ніби пишуча людина, уміє викладати думки чітко, ясно. А тут — сумбур, емоції, та й записка схожа на шифр. Для чогось же примчав сюди з Полтави. Раптом вирішив не їхати далі, натомість створив дивне послання. Чому, в такому разі, не з Полтави його відправити...

Що він знає — сам скаже. Це запрошення зустрітися. Раптом має якусь нову сенсацію?

Платон згорнув листа, заховав до кишені.

Він не був готовий мчати до Полтави просто зараз. Не зібрався, не було при собі потрібних речей. Усе одно мав намір залишити гостинний маєток, ось нагода. Тому попрощався з поштарем, принагідно подякувавши. Повернувся, витративши ще півтори години. Поки вовтузився, пояснюючи Писаренку все, що міг собі дозволити пояснити. Поки пакував речі. Поки пообідав, без того не відпустили. Поки вислухав від Павли чергові вдячні слова — Чечель просив за неї, Сава Гнатович змилостивився, лиш наклав штраф, на що дівчина щасливо заплакала.

Поїхав.

Полтави дістався під вечір. Дорогу до Дальніх Павленків уже знав, тож не плутав довго.

Недобре відчув, побачивши біля воріт потрібного будинку натовп.

Люди сипнули врізнобіч, пропускаючи автомобіль.

Чечель квапливо вибрався з салону.

З двору саме вийшов городовий, тупнув на цікавих:

— Чого збіглися, гов’ядини? Без вас людям горе!

Глянув спершу на «даймлер». Тоді — на Платона. Знову гаркнув на зібрання, по тому зник за огорожею, причинив хвіртку.

Менше хвилини забрало, аби дізнатися від сусідів — біда, ох біда, нема більше Панаса Пилиповича.

Грабіжник зарізав.

Знайшли в одному дворі, годину тому додому привезли.

Розділ 24

Фото на добру пам’ять

Полтава, Дальні Павленки

ам краще піти звідси.

— Я знав його, Маріє Климівно. Прийшов висловити співчуття.

— Найкращий спосіб — залишити наш дім. І забути сюди дорогу.

Пов’язку з пораненої руки Чечель зняв уранці. Звик до неї, тож не міг поки позбавитися відчуття — бинт іще стискає зап’ясток.

На похорон прийшло небагато народу, хоч Платон чекав побачити значно більше. У Полтаві небіжчика знали, принаймні так виглядало. І сам Кругляк за життя подавав себе дуже важливою для міського життя персоною, здатною на щось впливати. Міський цвинтар став місцем прощання не тільки з людиною, нагло, силоміць забраною з життя, але також із ілюзіями, якими вона жила. З присутніх Чечель впізнав лише редактора Іваненка, якого бачив на прийомі, та й він не поїхав на поминки. Кинув жменю землі в могилу, на тому свій громадянський та людський обов’язок вважав виконаним.

Іншу публіку здебільшого складали, за Платоновим припущенням, родичі Кругляків, близькі знайомі, сусіди. Менших на кладовище не взяли, та поруч із вдовою і старшою донькою стояв юнак у чорному костюмі, при краватці, із зачесаним догори каштановим волоссям, змащеним для міцності бриліантином. Чечель тримався далі від усіх, маючи всі підстави почуватися зайвим тут. Та навіть зі свого місця міг побачити схожість між ним та покійним. Хіба що батько був невисоким, кругленьким, а син Олександр — на зріст середній. І назвати його можна чи струнким, чи кощавим, залежно хто як оцінює. Хлопець майже весь час тримав матір під лікоть, пускаючи тільки коли треба було підходити до домовини та виконувати інші прощальні ритуали.

Був ще невеличкий гурт, точніше — гурток із чотирьох чоловіків різного віку, вбраних, як звичайні міщани. Вони так само, як Платон, намагалися триматись на відстані, хоч і ловили на собі час від часу косі підозрілі погляди. Говорили про щось дуже тихо, двоє курили, і, коли народ повільно почав розходитися, а копачі — взялися за лопати, четвірка підійшла до могили. Кожен загріб по жмені землі, кинув на кришку труни, після чого компанія дружно, мов за командою, розвернулася й подалася геть.

Чечель з висоти власного досвіду визначив: чоловіки хто завгодно, але не поліцейські агенти. Хоча б тому, що шпигам службова інструкція не дозволяє отак явно триматися купи, ще й окремо від інших, привертаючи небажану увагу. Найімовірніше, вирішив Платон, це представники тутешньої полтавської фронди, до якої числив себе Кругляк. Вочевидь вони вважалися в колі втаємничених тією самою небажаною, шкідливою для репутації, політично небезпечною компанією, від якої небіжчика напевне закликали триматися чимдалі. І особи, що разом із ним потрапили під негласний нагляд поліції, знали вони про те чи ні.

Платон пішов за ними — не для стеження, просто не бачив потреби лишатися на цвинтарі. Четвірка взяла одного з візників, котрі чекали неподалік, і подалася в напрямку, протилежному жалобній процесії. Чечель до останнього вагався, вертатися самітником до готелю, де два дні тому оселився у звичайному, не люксовому номері чи набратися сміливості й рушити за всіма. Вибравши останнє, гукнув візника й звелів їхати за іншими.

Поминки зібрали більше бажаючих, підтягнулися сусіди. За традицією дверей не зачиняли. Тож ніхто не перешкоджав зайти у двір і пройти в садок, де поминальний обід накрили просто неба. Платон ще не знав, як поведеться далі. Поява перед ним удови, скорботної й суворої водночас, не лишила варіантів дії.

— Маріє Климівно, — тихо й швидко заговорив Чечель. — Я глибоко сумую й шокований не менше від вашого. Це велике горе і непоправна втрата. Але ви навряд чи знаєте, що вранці того лиховісного дня Панас Пилипович хотів зустрітися зі мною. Навіть вибрався заради того до Василівки, намірившись їхати далі, до маєтку Соколовських...

— Ви не маєте честі, совісті, зеленого поняття про такт, — різко перервала вдова. — Ввірвалися до нас у такий момент, ще й намагаєтеся морочити своїми дурницями. Вам мало того, що вже накоїли?

— Помилуйте, я нічого не накоїв.

— Справді? — Очі жінки блиснули, і то були не сльози, а гнів. — Вас привели до Полтави якісь свої справи. Зовсім далекі від того, чим переймався мій покійний чоловік. Аж раптом дізнався про вас — і загорівся. Відтоді, як уперше приїхали до нас, тільки й чула від Панаса Пилиповича згадки всує про вашу персону. А бути біля вас небезпечно, він сам казав мені, визнавав, навіть пишався таким знайомством. Ось, маєте, догрався.

— Невже ви справді вважаєте, що Панас Пилипович загинув через мене? Як не помиляюся, поліцейська версія — пограбування. Зник гаманець, невідомо, з якою сумою, золотий годинник. Інший би сказав: за таке не вбивають, просто забирають погрозами. Та всякі нападники трапляються. Раптом жертва кричала, навіть опиралася...

— Ви ще й про таке хочете говорити? — Обличчя Марії Климівни перетворилося на білу маску. — Панас ніколи не ходив у тій місцевості, де його знайшли. Так, зранку він кудись завіявся. Я звикла, він же в нас був perpetuum mobile, вічний двигун. Потім примчав, утаємничений, загадковий. Нічого не пояснив, навіть не пообідав, а це не схоже на нього. Сказав лише: Платон Якович мене оцінить. Знову побіг кудись. І ці слова — останні, почуті від нього. Пане Чечель, — вона повільно посунула на нього, — невже цього не досить? Панас захопився чимось, що може бути цікаво вам. — Палець тицьнув його в груди. — Він поводився не так, як завжди. Часом встрявав у неприємності, але викручувався, все ж мав якісь знайомства, зв’язки, підтримку. Те, що сталося, трапилося через вас. Згодна, не за вашої прямої участі. Але — через вас.

Чечелю перехопило подих, він швидко опанував себе.

— Маріє Климівно, щойно ви підтвердили — я правий. Не вірю у випадковості. Якби ми зустрілися того дня, може, трагедії вдалося б уникнути. Прошу, давайте поговоримо.

— Якщо ви просто зараз підете звідси, вдасться уникнути скандалу на поминках, — твердо мовила вдова. — Без того змусили проти моєї волі наговорити більше, ніж вам належить знати.

— Мамо?

Обоє, не змовляючись, повернулися на голос.

— Що відбувається? — Як підійшов Сашко, жоден із них у запалі суперечки не помітив.

— Я прошу цього добродія піти, — видушила Марія Климівна.

— Дозвольте мені все владнати. — Тембр голосу м’який, та говорив хлопець твердо.

— Не дай йому заморочити себе. З нього станеться.

— Мамо, на вас справді чекають.

Удова озирнулася, кинула погляд на зібрання, зітхнула.

— Сподіваюсь, ви мене почули. І не станете зловживати.

Не змовлялися, залишили поминки, пішли в дім.

— Зла на матінку не тримайте, — заговорив Сашко першим. — Для нас усіх це все досі за межами реального. До всього довелося тягнути з похованням, чекали на мене.

— Ви були десь на Донбасі.

— Так, під Юзівкою.

— Тато казав — брали уроки японської мудрості в китайця.

— Радше, східної мудрості, — поправив хлопець. — Де поговоримо?

Чечель не бачив іншого варіанта.

— Можна в кабінеті? Виглядає, Панасу Пилиповичу найкраще думалося й велося саме там. Я мало знав його. А здається, наче все своє доросле життя.

Олександр пропустив Платона вперед, причинив за собою двері.

Тут нічого не змінилося, але Чечелю одразу здалося — ступив у лунку порожнечу. Побачив усе на своїх місцях, там, де поклав чи поставив Кругляк. Бракувало єдиного: господаря.

— З вашого дозволу. — Сашко вмостився на батьківське місце за столом.

— Коли так, дозвольте й ви мені дещо. Панас Пилипович тримав тут, у секретному місці, потаємну посудину.

Хлопець здивовано скинув брови. Платон, не кажучи більше нічого, нахилився до тумби, сіпнув дверцята. Зачинено, та Олександр умить знайшов ключик.

— На видному місці. А я ламав голову, що відчиняє.

Чечель кивнув, упорався з замком, зазирнув. Солдатська фляга була на місці, усередині бовталося. За Платоновою прикидкою, не менше від половини. Скрутивши кришечку, понюхав, простягнув Сашкові.

— Панас Пилипович напевне образиться, якщо ми не пом’янемо його отак.

— Знаючи тата — згоден. Він хотів би цього. Келишки...

— Царство небесне, земля пухом.

Чечель приклався до алюмінієвого горлечка, ковтнув, обпікши горло. Закашлявся, передав флягу хлопцеві. Той не квапився брати.

— Східна мудрість не дозволяє?

— Чому? Я просто не прихильник. — Сашко повів плечима. — Можу, але задоволення не маю. Несмачно. Хіба трошки японського саке, але виключно як частину культури, не більше. За царство небесне.

Він теж хильнув, поклав флягу біля себе. Чечель тим часом умостився у кріслі навпроти, як минулі рази.

— Ви не повинні ображатися на матінку.

— Господь з вами, Олександре Панасовичу! Чудово її розумію. Прикро, що моя поява засмутила її додатково, їй... вам усім без того непросто зараз.

— Мабуть, — мовив Сашко. — Не те щоб я не сумував. Хоч те, що скажу, може здатися незвичним, навіть черствим, далеким від пристойності. Але японці, та й загалом азійці, до смерті ставляться інакше.

— Інакше? Хіба можна якось інакше?

— Не тільки можна. Я б навіть сказав — треба. Ми, слов’яни, надто накручуємо себе. А для того ж японця смерть — лише природний перехід із одного стану в інший. Переродження, як хочете. Відродження в іншій іпостасі.

— Ваш батько помер не своєю смертю, — нагадав Чечель.

— Що це міняє? Його вбили. Вчинив так зовсім не друг. Отже, тато зустрівся сам на сам із ворогом. І загинув у нерівному бою. Я зі своєї дзвіниці, спираючись на власний багаж знань, трактую саме так. Підозрюю, батько загинув із честю. Це не огидно, не ганьба. Сумувати не варто, краще славити полеглого воїна.

— Цікаво, — протягнув Платон. — Чесно, ніколи б не додумався розглядати вбивство пана Кругляка під таким кутом. І знаєте, згоден. Особливо після почутого від Марії Климівни.

— Цікаве щось?

— Олександре Панасовичу. — Хлопець був молодшим за нього менш ніж на десять років, та Чечель усе ж не хотів панібратства. — Я нині проводжав вашого тата в останню путь з переконанням: його вбили навмисне. Не знаю мотиву. Не знаю жодної подробиці. У місцевих газетах деталей слідства не друкували. Місця злочину не оглядав. Тим не менше я поліцейський. Був ним, принаймні.

— Знаю. Платоне Яковичу, ми з татом листувалися. Він мав талант до письма, не забереш. Знайомство з вами одразу описав у всіх фарбах, тільки яскравих. Лист був лише один, більше не встиг. Та, здається, я знаю вас, мов далекого родича. З тих, кого бачиш нечасто. Хіба на похоронах.

— Я тепер теж наче втратив рідню, — з сумом промовив Чечель.

— А ще — вірю вашій чуйці.

— Тобто?

— Готовий прийняти — батька вбили не просто так. Хоч відсутність очевидного, як кажете, мотиву й залишає правдивою думку про випадкового грабіжника-душогуба. Тато опинився не в той час і не в тому місці, кажуть отак.

— Згоден. Але мова не про місце, де знайшли тіло. І не час доби, коли він там опинився. Панас Пилипович, іще вам скажу, хотів того дня зустрітися зі мною. Щось зашкодило, написав дивну записку. Вона при мені, та ви з неї нічого не зрозумієте. А мені ясно одне: є речі, про які небіжчик не хотів писати, бо лист потрапить у треті руки. Тільки особисто, тет-а-тет. Не встиг. Ваша матінка підтвердила його намір донести щось важливе саме до моїх вух.

— Гаразд. Я зможу чимось допомогти?

— Поки не знаю, мосьпане.

— Дайте слово: як виникне потреба, мені скажете першому.

— По руках.

Платон простягнув правицю.

Сашко коротко й міцно стиснув.

Чечель зиркнув на флягу, навіть торкнувся її.

Раптом завмер.

Увесь час перед очима стояла карта Полтавської губернії. Частину Олександр затуляв головою, та стовпом не сидів, іноді відкриваючи той клапоть, що позад нього. Дурня, та Чечелю щоразу муляло.

Око чіпляло щось, чого не бачив у ті рази, коли сидів на цьому самому місці.

Клята — а може, рятівна, корисна звичка помічати дивні деталі, яких не було раніше.

Зараз, коли хлопець подався вперед і відкрив шматок карти за собою, Платон нарешті зміг розгледіти зображення повністю.

Може, це нічого не означає...

Чечель пружно підвівся. Обійшов стіл, наблизився до стіни, нахилився майже впритул. Тицьнув у накреслені олівцем паралельні прямі, заштриховані в одному місці. Далі палець перемістився праворуч.

Такі самі лінії.

Намальовані жирніше, грифель сильніше тиснули.

І три знаки оклику поруч.

— Що це?

— Не знаю. У кабінеті тато хазяйнував, його королівство. Що робив тут, нікому не звітував, не пояснював. Я взагалі давно не був удома.

— Але ж карта не щойно почеплена.

— Раніше була, — погодився Олександр.

— Теж розмальована?

— Не звертав уваги.

Три знаки оклику.

Чечель відступив на кілька кроків назад.

— Хто б подумав. Ви запропонували допомогу — і одразу вона знадобилася. Хочу попросити про послугу. Вона здивує вас. Але дозвольте не пояснювати. Або так, або — ні.

Пелехатий парубійко в окулярах здавався збентеженим.

Це був той самий, хто фотографував біля «даймлера» свою родичку Наталку — покоївку з «Континенталя», де Платон оселився знову. Чечель сам знайшов його в ательє Фріденталя, де той служив асистентом. Показав купюру, найняв, і фотограф спершу радо погодився, адже не за кожен знімок малознайома особа готова платити аж п’ять рублів. Та коли його під вечір привезли в будинок Кругляків, першим бажанням було повернути гроші і стрімголов забиратися геть. Бо відчув — його втягують у якесь дивне, чуже, малоприємне дійство.

Ані фотографу, ані тому, хто його привів, тут не зраділи.

— Сашо, що відбувається? — запитала сестра, заступивши незваним гостям шлях усередину. — Ці люди кажуть — ти покликав, ти дозволив.

— Машо, все гаразд. — Брат поклав їй руку на плече, м’яко відсторонив, даючи прибулим дорогу. — Вони зроблять, що треба, і підуть.

— Ти зовсім тю-тю? — Марія постукала себе зігнутим пальцем по лобі. — Матінці після всього зовсім погано. Її насилу приспали. Краплі не діяли, лікар змушений був зробити укол, а з її серцем... — Вона штовхнула Олександра в груди. — Матінка дала тобі зрозуміти своє... наше ставлення до пана Чечеля.

— Платон Якович не має жодного стосунку до татової загибелі.

— Можливо. Але матінці боляче бачити саме його. Тим більше — в нас удома, де щойно, Сашо, щойно поминали твого батька! — Дівчина піднесла голос. — А пан Чечель, якого просили піти, має нахабство не просто повертатися, ще й притяг із собою невідомо кого! З фотоапаратом!

Олександр приклав палець до губ.

— Тс-с-с. Сама не хочеш матінку розбуркати. Вони зроблять, що треба, і ніколи більше сюди не повернуться.

— Панові Чечелю нічого не треба робити в нашому домі. — Голос стишила, та говорила твердо.

Фотограф крутив головою, явно намірившись дати драла.

— Чекайте. — Платон виступив наперед. — Маріє Панасівно, я жодним чином не хочу образити вас чи вашу родину. Тим більше — у такий сумний, скорботний день. Я попросив вашого брата про послугу. Вона здається дивною й дуже дрібна. Мені хотілося б мати щось на пам’ять про Панаса Пилиповича. Знайомство з ним справило на мене сильне враження, а я, мосьпані, людина цинічна. Як усі поліцейські, навіть колишні. Брати нічого звідси не маю права. Вихід — попросити фото робочого кабінету вашого тата. Ось чому я привів майстра. — Він кивнув на пелехатого.

Марія зиркнула на Чечеля, мов на хворого. Такий самий погляд кинула на Олександра.

— Люди добрі, ви при своєму розумі?

— Машо... — Брат знову поклав їй руку на плече. — Не бачу в тому нічого образливого для татусевої пам’яті. У Платона Яковича склалося своє враження від знайомства й спілкування з ним. Багато часу то не забере.

Дівчина вочевидь хотіла знайти ще якісь обурені слова. Та враз махнула рукою, протягнула втомлено:

— Робіть, що хочете. Тільки швидко. І, Сашо, більше не приводь до нас пана колишнього поліцейського.

Вона пішла у кімнату до менших, щільно причинила за собою двері, відділившись від зовнішнього світу, лишившись із дітьми та горем.

— Дякую. — Чечель потиснув хлопцеві руку.

— Ви обіцяли потім усе пояснити, — нагадав Олександр.

— Я обіцяв вам навіть більше — знатимете першим усе, про що дізнаюсь я.

У кабінеті Платон дав пелехатому вказівку. Якщо той здивувався — не виказав себе нічим. Заховався під чорну шмату, вставив пластину, налаштував апарат, навів фокус на потрібну ділянку карти.

— Пташка вилетить, — сказав невідомо до кого.

Спалахнув магній.

Рука зняла кришку з об’єктива, зробила коло, поставила назад.

— Усе? — перепитав.

— Чудово, — кивнув Платон.

Фотографію отримав за кілька годин.

Могло почекати, все одно вечоріло й до ранку навряд пощастить просунутися далі. Але Чечель затявся, навіть доплатив фотографові за швидкість. Пелехатий уже заспокоївся, навіть запитав, чи не треба панові зняти щось іще. Чечель відповів обтічно, аби не розчаровувати фотографа. Тільки попросив не ляпати язиком, на що той щиро здивувався: тю, а кого така історія зацікавить. Його вже кілька разів просили фотографувати небіжчиків у трунах, для сімейних альбомів, тож забаганка з якоюсь там картою Полтавської губернії навряд здивує чи є оригінальною.

На тому розійшлися.

Спав Платон погано, крутився й пошкодував, що не замовив у номер коньяку.

Насилу дочекався ранку, розпитав у знайомої покоївки дорогу до будинку, де розташувалися «Полтавські відомості».

Редактора Іваненка довелося чекати з півгодини.

Побачивши Чечеля, той не виявив особливої радості, та все ж ввічливо запросив до кабінету.

— Невгамовний ви, — промовив. — Давно б уже поїхали. А вам у Полтаві медом намазано.

— Еге, медом. Соколівським, — вирвалося в Платона.

— До чого тут? — Редактор глянув підозріло. — Б’юся об заклад, ви щось задумали. І навряд приємне, знову гармидер почнеться. Ми до спокою звикли, пане Чечель.

— Не маю наміру його порушувати. — Платон витягнув із кишені фотокартку. — Дмитре Олексійовичу, у мене в місті мало знайомих газетярів. А ваша компетентність поза сумнівом. Напевне знаєте чи бодай зрозумієте, що тут до чого.

Іваненко взяв картку обережно, наче боявся обпектися.

Глянув на Чечеля.

Потім підніс зображення ближче до очей. Наморщив лоба, зсунув брови, віддаючись процесу думання. Нарешті зморшки розпрямилися, брови сіпнулися догори.

— Не одразу, але дотумкав. Дуже просто все.

— Для вас?

— Не для вас — так точно! — Редактор реготнув. — Місцеві, котрі втаємничені в прожекти державного значення, усе знають і розкажуть.

— Я гість.

— Залізниця.

До Чечеля дійшло не одразу.

А щойно дійшло — осяяло миттю. Про всяк випадок, аби переконатися в правильності здогаду, перепитав:

— Залізниця? Там, де намальовано позначки, вона будується?

— У планах, — підтвердив Іваненко, повертаючи фотокартку.

Чечель взяв, заховав назад у кишеню.

Думки літали далеко.

Нарешті він мав при собі мотив убивства Олесі Соколовської.

Розділ 25

Зрада при світлі місяця

Полтава, Монастирська гора

олодне дощове літо остаточно попрощалося за три дні.

Тепер вечори стали теплими, ночі — задушними. Полтавці, ще тиждень тому незадоволені незвичною для липня погодою, тепер бурчали: уночі спати неможливо, доводиться відчиняти вікна, запускати комарів. Погода ніколи не могла догодити всім.

Але лісок на Монастирській горі тішив свіжістю. З різних боків його розтинали артерії тонких струмків, їхній дзюркіт заспокоював, а вода наповнювала повітря свіжістю й приємною прохолодою. Хоча підрядник Граков чувся незатишно, на що одразу поскаржився Чечелю.

— Ви справді не могли знайти для нашої зустрічі інше місце? Затишніше.

— Здається, тут досить затишно. Ставки під тихими вербами...

— Ніколи б не розгледів у вас романтика. Тут вогко. А в мене суглоби болять. Кілька останніх років лікуюся грязями. І все одно... — Граков повів плечем, скривився. — Та ви не були б собою, Платоне Яковичу, аби не влаштували нашу зустріч у такій потаємній обстановці. Лишається зрозуміти мету.

Чечель запросив не особисто. Передав листа в контору через свого приятеля Лавра Сулиму. Не здивувався, побачивши його на передку Гракового екіпажа. Хазяїн напевне взяв би з собою довірену особу. Коляска під’їхала до лісистої місцевості з того боку, звідки на гору вела широка стежка, — люди облюбували гору як місце прогулянок, то тут, то там на пагорбах уже ставили лавки й навіть альтанки. Освоюючись на місцевості, Чечель встиг зігнати з намоленого місця молоду парочку, котра старанно уникала свідків своїх амурних ігрищ.

Лавро лишився біля коляски, Граков пристав на Платонову пропозицію прогулятися. Вони заглибилися, теревенячи по дорозі ні про що, і нарешті вийшли на невеличку галявину. З одного боку — густий зелений верболіз, із другого — став, у гладенькій воді якого відбивався місячний серпик.

— Ще трохи, і я подумаю — ви заманюєте мене, аби вбити й прикопати, — мовив Граков, роззирнувшись довкола.

— Хіба я схожий на вбивцю? Насправді, Павле Павловичу, я тепер перестраховуюся. Знаєте приказку про налякану ворону, котра кущів боїться? Отож. Підозрюю, вам самому не хочеться, аби вас, шановану в Полтаві людину, випадково побачили в компанії сумнівної особи.

— Годі вам, Платоне Яковичу, — поблажливо реготнув підрядник. — Не набивайте собі ціну. Нікого в Полтаві не цікавить, з ким я проводжу час.

— Тим не менше конспіруюся. Пробачте мені набуту роками звичку. Спершу поліцейська робота й потреба не афішувати контакти. Тепер от життя в статусі неблагонадійної персони.

— Я все розумію. Вже навіть цікаво. Слухаю вас. Сподіваюсь, чимось та й зацікавите.

Чечель зняв капелюха. Провів долонею по жорсткому йоржику — волосся відростало.

— Гаразд, ви праві. До справ. — Капелюх повернувся на голову. — Павле Павловичу, ви не просили, але натякнули: можу звертатися до вас у разі потреби. Якщо матиму певні труднощі чи не обійдуся без допомоги. Не забули?

— Не пригадую, — чесно зізнався Граков. — Утім, нічого не маю проти, аби допомогти вам. Якщо, звісно, це в моїх силах.

— Не лише в силах. У ваших інтересах.

— Цікаво. Ви знаєте про мої інтереси?

— Проти власної волі, та все ж утаємничений у справи, пов’язані з маєтком Соколовських. Пані Лизавета Щетініна, єдина спадкоємиця, готова продати його після того, як знайдуть і покарають убивцю її молодшої сестри Олесі.

— Здається, там усе скінчилося. Газети щось писали, небагато. Хіба вбивця не потонув у болоті?

— У болоті потонув злочинець, який труїв худобу в економії Недільського. Він був спільником убивці. Його давнім другом, ще й вдячним по життю. Наклав на себе руки в мене на очах, аби тільки не мати спокуси виказати, зрадити товариша.

Граков байдуже знизав плечима.

— Поліцейське слідство ніби іншої думки. Охоче послухаю вас на дозвіллі, Платоне Яковичу. Та загалом маєток Соколовських мене вже не цікавить. І якщо ви зараз хочете почати торги за дорученням пані Щетініної, не гайте час.

— Тобто ви виходите з гри?

— Так. Нехай пан Булатний тішиться. До речі, можете йти з цим до нього. Данило Іванович не пошкодує комісійних.

— І вам уже не потрібна дача в Соколівці? Надибали інше підходяще для відпочинку місце?

— Пане Чечель, розмова заходить на дивне коло. Пощо вам перейматися моєю дачею? — Усе це починало дратувати Гракова.

— Шкода. — У Платоновому голосі чувся смуток. — Шкода, дуже шкода. Я мав надію допомогти вам, аби ви навзаєм допомогли мені.

— Не бачу перешкод і взаємного зв’язку. Ми ніби домовилися: на мою допомогу можете розраховувати без того, аби придатися чимось мені. Повторюся лише: якщо в моїх силах.

— Лизавета Степанівна ангажувала мене провести власне слідство. Пані Щетініна не надто вірить поліції.

— Чомусь це мене не дивує. Маю на увазі, залучення до справи вас. Поліції в наш час мало хто вірить. Яка моя роль?

— Я вирахував убивцю. Справжнього.

— Та зрозумів із ваших натяків, Платоне Яковичу. Вже мав нагоду переконатися — ви меткий чоловік, знаєтеся на подібних справах. Далі?

— А далі я хотів би передати вбивцю поліції. Разом із доказами, — просто відповів Чечель. — Проте мене з моєю репутацією його превосходительство пан Додін Мирон Ілліч навряд захоче слухати. І напевне не сприйме серйозно. Тож вирішив спробувати заручитися вашою підтримкою. Павло Павлович Граков — поважна, шанована особа в Полтаві. На короткій нозі з міським головою, депутат міської думи, благодійник, попечитель лікарні.

— Ви перебільшуєте мій вплив. Хоча лестощі приємні, чорт забирай.

— Додін послухає вас, — правив своє Чечель. — До вас більше довіри. Звідки у вас надані йому докази — не питатиме. Важливіше скористатися плодами чужої роботи й прославитися. Ще й показати підлеглим, як треба працювати.

— Можливо, — погодився Граков після короткої паузи. — Проте досі не розумію, чому ваш вибір упав на мене. Чому саме мені ви довіряєте місію допомогти правосуддю.

— Дуже просто, Павле Павловичу. Вбивця — наближена до вас особа. Ваш прикажчик, Лавро Сулима.

У тиші щось хлюпнуло — може, риби чи жаби колобродили в ставі.

Вітерець шелестів вербовими гілками.

— Ви при своєму розумі, пане Чечель?

— Я завжди при своєму розумі, — відрізав Платон. — Не мав жодного сумніву, ви не вірите мені. Та маю докази. Певен, вони вас переконають.

— Сулима — моя довірена особа. Ви встигли переконатися, Лаврові можна доручити будь-яку небезпечну місію. Він не так давно виручив вас, зіграв важливу роль, допоміг розв’язати складну задачку. І зараз ви називаєте його вбивцею Олесі Соколовської. Абсурд.

— Більше скажу, — мовив Чечель. — На совісті вашого Лавра також смерть Панаса Кругляка. І щонайменше ще однієї особи. Ви знали про його гріхи, коли брали до себе на службу. Хіба ні?

— Розмову завершено. — Граков повернувся з наміром іти геть.

— Невже вам не цікаво, звідки я все взяв?

Підрядник зупинився, повернувся назад.

— А знаєте що? Послухаю вас справді — з цікавості.

— Хай так і буде. Почну від самого початку.

Чечель витягнув із внутрішньої кишені піджака складений у кілька разів цупкий аркуш. Розгорнув, повернув до Гракова. Місячна ніч дозволяла роздивитися зображення.

— Пізнаєте? Не фотографічний портрет. Малюнок. До того ж тут на ньому — бутафорська чалма, вуса, борідка клинцем. Смертельний номер. Метальник ножів, єдиний учень індійського факіра. Але це він, Лавро Сулима. Як повернувся з японської війни, вирішив попроситися до цирку. Де він навчився вправно кидати ножі, ще й із зав’язаними очима, — хтозна. Популярний був атракціон. Молода жінка стоїть спиною до широкої дошки, розведені руки прив’язані міцно, як розіп’яті. Факір кидає один за одним десять ножів. По п’ять із кожного боку асистентки. Два останні — уже наосліп. Зазвичай кажуть: є дар від Бога. — Платон звів очі догори. — Так Лавро кочував із цирком шапіто Ганса Мюллера, аж поки два роки тому тут, у Полтаві, не сталося лихо. Він убив свою асистентку, мадемуазель Жанну. Рука здригнулася, лезо вдарило точно в серце. Померла на місці, був великий скандал. Хтозна, чому ви втрутилися. Кажуть, викупили факіра з тюрми. Тим більше — нещасний випадок, буває.

— Ви забагато знаєте.

— Цирк Мюллера далі гастролює в цих краях. З року в рік щоліта. Легко дізнатися, де він тепер. У Ромнах, якщо вам цікаво. Сів на автомобіль, прокатався, зустрівся з цирковими. Історію пам’ятають. І невдоволені. Лавра мали б покарати. Адже випадок — не такий уже нещасний. Узагалі — зовсім не випадок. Сулима любився з Жанною, а потім вона зрадила його з клоуном Бобом. Хай би з силачем, борцем чи акробатом. Добре, фокусником. Але — клоун Боб, пане Граков! Ти воюєш, ризикуєш життям, тебе поранили, тобі майже нічого не виплатили, відпустили з війська лише з солдатськими онучами, весь скарб. А тебе ще й зраджують із клоуном! — Платон перевів подих, далі заговорив спокійніше: — Доказів ні в кого немає. Циркові не готові виносити сміття за ворота. Проте Лавро навмисне вбив мадемуазель Жанну, я в це вірю.

— Так, Сулима працював у цирку і я витягнув його з халепи, — мовив Граков. — Не вдавався в подробиці. Хоча підозрюю: циркові людці — ще той гадючник. Ви почули від них плітки, повірили в них. Дати ходу не вийде. Чи збираєтесь?

— Клоун Боб поволі спивається. Бачив його два дні тому, на власні очі. Більше тією цирковою трагедією вже ніхто не переймається. Йдеться про вбивство Олесі Соколовської. Конкретніше — про спосіб, яким її вбили. Ніж у спину, Павле Павловичу. І довкола на піску — жодного сліду. Поліцейське слідство, тим більше — у провінції, не взяло того до уваги. Коли принесли на тарілочці прийнятного кандидата, який нічого не скаже, бо втопився в болоті, узагалі забули. А мені це муляло. Аж поки не знайшов оцю афішку. — Чечель акуратно склав її, повернув на місце, у кишеню. — Тут важливо розуміти, де знайшов.

— Можна без фальшивих ефектів з любительського театру?

— Навіть треба. Афішу дбайливо приховав у своїх речах Харитон Чобіт. Для чого вона йому? І раптом я згадав ваші, Павле Павловичу, слова. Рекомендуючи свого прикажчика, ви обмовилися: надійна людина, безстрашна, воювала. Яка найближча війна була? З японцями, шість років тому. На скільки старший від мене ваш Лавро? Років на два, невелика різниця, інакше б мною не прикидався. Родич покійного Кругляка, племінник його дружини, воював там, у складі Полтавської дивізії. Харитон Чобіт теж був на тій війні. Тепер — дуже уважно слухайте: один ветеран для чогось береже циркову афішку з портретом іншого ветерана. Ну не можу знайти іншого пояснення, для чого Чоботу здирати її зі стовпа! Солдат упізнав однополчанина. Тинявся, вигнаний з дому зрадливою дружиною. Наймався по людях на різну роботу. Два роки тому ноги завели до Полтави. Там випадково побачив афішку. Подався до цирку. Я зараз лише припускаю, пане Граков, ніхто мені цього не розкаже. Але все логічно, збігається в часі. Ага, ще одне.

Чечель поліз до іншої кишені, видобув поштовий конверт.

— Тут лист. Захочете — прочитаю. Ні — переповім коротко, по суті. Я впізнав Лавра на афіші. Як знайшов час, дізнався його циркову історію, відшукати в губернії шапіто не складно. Набагато важче довідатися щось про армійські справи Сулими. Через те написав у Київ, одному товаришу. Так само колишньому сищику, тільки зі значно більшим досвідом і можливостями. Відповідь прийшла вчора. До кого мій товариш постукав, які слова знайшов — не знаю. Зате маю результат. Харитон Чобіт і Лавро Сулима справді служили в одному полку. І Лавро заслужив хреста за геройський вчинок — витягнув Чобота з-під японських куль. Майже добу пер його, пораненого, на собі, бо вскочили в оточення через дурість командирів. Від чоти їх двоє й лишилося. Ось чому Лаврові вдалося вийти сухим із історії з мадемуазель Жанною. Герой війни, не фунт ізюму. — Платон багатозначно клацнув язиком. — Ну, а Харитон зобов’язаний молодшому товаришу. Життя врятував, дорого коштує. Тому й наклав на себе руки. Тепер він товариша рятував.

Помахавши конвертом, Чечель заховав і його.

— Рятував, кажете, — протягнув Граков. — Не знав, не знав. А від чого?

— Забули, про що мова? Сулима убив панночку Олесю, хазяйку маєтку в Соколівці. Влучно кинув ніж у спину. Перед тим закинув камінь у прочинене вікно спальні. Циркове минуле навчило приборкувати тварин, тому собаки на нього й не гавкали. Записку не читав, та бачив її, спалену в каміні. Найімовірніше, Лавро виманив Олесю на побачення. Міг написати від імені Микити Недільського. Почерк? Дурня. Сьогодні навіть дитина може підробити, пишучи друкованими літерами. Події, що закрутилися довкола Олесі, не лишали вибору. Вона змушена була піти на таємне побачення. Припускаю — записка обіцяла все пояснити й припинити безумство. Але дівчина знайшла на березі річки смерть. — Платон знову передихнув. — Ось звідси, Павле Павловичу, починається найцікавіше.

— Справді? Не думав, що можна ще цікавіше.

— Усе ви думали.

Ураз тон Чечеля змінився, як і сам Платон. Перед Граковим у місячному сяйві стояв чоловік, котрий насилу стримував гнів.

— Без вашого відома Лавро не чхне. Тієї фатальної для Олесі ночі він був у Соколівці. Потай від усіх, крім відданого йому Харитона. Дочекався, чим завершиться розіграна Палажкою Шимченко вистава зі спробою погрому. Він справді припускав — дівчина, виснажена кількома місяцями скандалів і боротьби, запанікує остаточно. Мета, заради якої все починалося, буде досягнута. Та все пішло не так. Олеся кинула виклик, вона опиралася, відчайдушно, ні на кого не озираючись. Стояла за себе, як могла, вміла, відчувала. І тоді Лавро вирішив прискорити події. Тільки мені одне досі не ясно: ви дозволили йому вбити Олесю, самі віддали такий наказ — чи довірена особа діяла самостійно, на власний страх та ризик?

— Не розумію.

— Неправда. Розумієте. Ви все придумали, пане Граков.

Тріщали цикади, з ними перегукувалися цвіркуни.

Чомусь лиш зараз Платон Чечель відчув, як гарно пахне ця світла липнева ніч. Сильно, до внутрішнього болю, закортіло кинути все, забути, зачинитися в мушлі маленької кімнати. А ще краще — сісти ось тут, поруч із тихим ставом, на лавку, заплющити очі й слухати, слухати, слухати дивні звуки.

Натомість почув:

— А я вас недооцінив, мосьпане.

— Ви не перший мені таке кажете, Павле Павловичу. І навряд останній. Не думали, що мені вдасться розгадати ваш задум?

— Міг би здогадатися: ви, Платоне Яковичу, звичайнісінький шантажист. Вимагач. Визнаю — не дрібний, потіште самолюбство. Ось як вирішуєте приватні справи заможних клієнтів.

— Зараз у мене клієнта нема. Істину в цій трагічній історії вирішив дізнатися самотужки. Я не люблю, коли ось так убивають беззахисних людей.

— Кого ж я вбив?

— Хіба я сказав — ви когось убили? Пане Граков, я навіть припускаю — відданий вам Лавро убив Олесю без вашої санкції. Уже потім поставив вас до відома. А щодо Кругляка... Ще не готовий сказати, як ви дізналися про його відкриття і як Панасові Пилиповичу це взагалі вдалося. Але ножа в спину Сулима кинув йому вже за вашим наказом.

— Чому я досі вас слухаю?

— Вам цікаво, де помилилися. Чесно визнаю: ніде. Розрахували точно. Знаєте, у котрійсь розмові я сам сказав правдиву фразу, якій тоді не надав належної уваги. Усе, що відбувалося довкола Олесі, — вистава, на яку я потрапив випадково, зайнявши місце в глядацькій залі. І коли мені набридло бути глядачем, ваш ідеальний план дав першу тріщину. Адже саме я знайшов зв’язок між Харитоном Чоботом і Лавром Сулимою. Якби перший не приховав у себе циркову афішу, я не взяв би сліду. Проте я вирахував убивцю, метальника ножів, вашого прикажчика. Через Харитона, зобов’язаного йому життям, Сулима тиснув на розгульного панича Недільського. Якого, між іншим, сам же затягнув у тенета. Говорив вам, що в цирку Мюллера разом із ним служили двоє фокусників, чоловік із дружиною? Обоє звільнилися з трупи після арешту Лавра, та я дізнався: трійця певний час трималася нерозлийвода. У вільний час фокусники, котрі, серед іншого, знали чимало трюків із картами, оббирали до нитки азартних багачів. Жертв їм ніби між іншим, випадково, приводив Лавро. Цим досвідом шахраї скористалися, коли ви почали полювання на маєток Соколівських, шукали до Олесі підходи. А Лаврові лишалося свиснути поплічникам, з якими за ці два роки, що служить у вас, зв’язку не рвав.

— Не люблю я авантюрних романів, — гмикнув Граков. — Та визнаю, як ділова людина: сюжет вигадали захопливий. Маєте бажання чи вміння писати — посприяю. Продасте в газету чи ілюстрований журнал, за публікацію заплатять. Звісно, не так багато, як ви намірилися витрусити з мене. Але не образять, поклопочуся.

Платон нічого не вдавав — справді не чув зараз Гракова.

Його слова не мали й не матимуть значення.

— Без вашої згоди Сулима нічого такого не робив би. А ще — без грошей для Чобота, навряд платив би йому свої. Вирахувавши Лавра, я зрозумів: ви, його хазяїн, якимось чином причетні. Шукав мотив, аж лихоманило. І таки знайшов.

Тепер Чечель показував Гракову фотокартку, зроблену в кабінеті Кругляка.

— Що це таке? — Не грав, подив звучав щиро.

— Панас Пилипович тримав у себе на стіні карту Полтавської губернії. На ній час від часу позначав місця, яких торкається чи скоро торкнеться прогрес. Він уболівав за рідний край. Хотів, аби Полтаву вже не називали провінцією, а Полтавщину — застиглим у розвитку сільським, відсталим краєм. Звідки дізнався про намір прокласти залізничну колію саме поруч із Соколівкою — хтозна. Газетяр, активний, має купу знайомств. Щось десь від когось почув. Незадовго до загибелі так само дізнався — плани міняються, колію переносять в інше місце Тобто, Павле Павловичу, болота довкола Соколівки не сушитимуть. Та й саму місцевість лишать у спокої. Остаточні рішення в подібних справах, ви це знаєте, ухвалює Петербург. Залізниця — діло державної ваги. І, відповідно, туди вливаються державні кошти. Мільйони, пане Граков. На частину яких претендували ви.

— Ого, куди замахнулися. Ну-ну.

— Залізничні прожекти не розголошувалися широко. Проте ви, один із найвідоміших тутешніх підрядників, мали змогу дізнатися про грядуще будівництво. Труднощі — у тому, що пан Булатний так само отримав подібні відомості. Припускаю, ви домовилися між собою більше нікуди новину не випускати, аби не набігло ще конкурентів. І головне — аби молода, недосвідчена й не дуже щаслива власниця соколівського маєтку раптом не дізналася, яких грошей буде коштувати належна їй земля вже за кілька місяців. Купити за порівняні копійки, сто двадцять тисяч. Потім продати державі вже за кілька мільйонів. Про руйнацію маєтку не йдеться. Навіть государ імператор не поставить підпис під прожектом, котрий передбачає викупити майно певного поміщика й знищити його заради залізниці. Але його можна здавати в оренду. Розпорядитися власністю мудро. Наприклад, облаштувати санаторій. Місце поруч із залізничною станцією дуже вигідне. Також — побудувати кілька промислових об’єктів у самій Соколівці. Залізниця, рейки й пара — рушії прогресу. Ну, і згадані вже мільйони. — Платон розвів руками. — Лишалося трошки: переконати Олесю продати маєток і прилеглу до нього ділянку, досить велику. Колія ж лягатиме там. Та дівчина несподівано вперлася. Родинний маєток — єдине, що мала. Там місце сили, там їй затишно. Жоден із вас цього не врахував.

— Досить! — раптом перервав Граков. — Пане Чечель, ви дізналися чимало, ще більше додумали. Визнаю — дійшли правильних висновків. Аби ще дівка вміла мислити так само розумно, жила б собі деінде. Що б вона робила, дізнавшись про залізницю? Як би розпорядилася всім? Хіба дала б раду?

— Чому ви вирішили за неї?

— Бо все, все в цьому житті вирішують і надалі будуть вирішувати люди, здатні правильно вкладати гроші й примножувати капітал! Мала Соколовська заважала й не розуміла того! Простіше вивести її з гри, ще й з вигодою для неї! Ніхто не думав її вбивати! Так сталося, бо набридло в певний момент розбивати об неї лоби й ламати зуби! Старшій сестрі маєток не потрібен! З нею можна було домовитись простіше! Тільки Лизавета теж уперлася!

— Я її намовив. Не знали?

— Підозрював. Ще й грошенят, напевне, пообіцяла.

— Судити по собі — помилка більшості людей, — завважив Платон. — Давайте завершимо розмову, вже недовго лишилося. Отже, коли я дізнався про залізницю, зрозумів наміри будь-що купити землю, і чимшвидше. Адже скоро про будівництво дізнаються широко, торгуватися стане важче. Так виявив ваш мотив. На той момент уже знав: Недільського змусили шантажем зайнятися кривенькою сусідкою й збезчестити її. Припускалося, вона, вразлива натура, не зможе й не захоче більше лишатися в Соколівці. Тут — вдала і вчасна пропозиція продати все, забратися й почати нове життя деінде. Харитон за наказом вашого Лавра, фактично — за вашим, знайшов у маєтку шпигуна, точніше — шпигунку. І тут ви всі дізнаєтеся: розгублена, вибита з колії Олеся повелася ну зовсім незвично. Дівчина пішла до тамтешньої знахарки чи, як таких зазвичай кличуть, відьми й наївно попросила навчити її ремесла. Не важливо вже, кого з вас осяяло використати це проти неї. Навчена відьма — історія дуже вдячна, коли мова про забобонних селян. Ще й з погодою цього літа пощастило, холодна, неврожай. Налаштувати проти панночки СоколовськоІ не кількох людей, а цілу округу — змушений визнати злу геніальність такого єзуїтського плану. Тепер уже аж два села робили життя дівчини неможливим. Ще й Чобіт навчився грамотно труїти худобу. А для його подруги, потім — дружини, яка називала себе Пелагією Шимченко, підбурювати народ проти когось заради своєї вигоди не вперше. Ви захопилися власноруч поставленою виставою, пане Граков. Втратили пильність, буває, як практик кажу. Інакше б не проґавили намірів головного конкурента — Булатного.

Чечель виставив перед собою фотокартку.

— Він зробив простіше, мудріше, геніальніше. Діяв напевне. Не помилюсь, якщо скажу: пошкріб по засіках, нашкріб суму, якої цілком вистачило на хабар. Звичний важіль Російської імперії, погодьтеся. Ви ж так само даєте чималі хабарі, отримуючи підряди. Інакше, ніж за хабар, Булатний не домігся б перенесення колії ось сюди. — Палець тицьнув у потрібне місце. — Діяв за вашою спиною, бо не бажав стояти поруч із убивством. Швиденько домовився в Петербурзі, потім — з власником землі. Викупив, а всюдисущий Кругляк дізнався й про це. Далі — знову царина припущень. Та Панас Пилипович розв’язав нехитру арифметичну задачку. Допетрав, чому колію передумали тягнути повз Соколівку. Кілька запитань — і вже знає про вас як конкурента Булатного. І жарти скінчилися, адже Кругляк — тертий книш. Відчув — пахне продажністю, величезним хабарем. Для людини з його поглядами вивести на чисту воду вірнопідданих, котрі дають хабарі й втручаються тим самим у державні прожекти, — за щастя. Ви ж визнали все, пане Граков. Кажіть уже, як дізналися про відкриття Кругляка і наказали заткнути йому рота.

— А здогадайтеся-но самі, Платоне Яковичу! Не розчаровуйте мене!

— Ви вже розчаровані, Павле Павловичу. — Фотокартка зникла в кишені. — Уся вистава, усі зусилля, усі гроші — котові під хвіст. Олесю таки вбили, ви прийняли це, навіть вважали за краще. Але все одно програли, бо маєток Соколовських і все, прилегле до нього, уже не матиме тієї вартості. Усе, пшик! Двоє людей, хороших людей, загинули з вашої волі ні за що. Ви не отримали головного призу цієї гонитви за мільйонами.

Аж тепер Чечель зрозумів — кричить у запалі. Тож видихнув, витер краплинки поту з чола.

— Чому у вас, правдолюбів, стільки патетики? Звідки? — Голос Гракова звучав рівно, тенькали сумні нотки. — Ви заморочили мені голову. Почали во здравіє, скінчили за упокій. Що в залишку? Радість від власної кмітливості? Куди, до кого підете з цим? Я ж усе заперечу, ви — підозріла, небажана, неблагонадійна особа. Кого послухають? А ви, пане Чечель, самі, без мене розумієте все й усвідомлюєте.

— Навіть дуже добре. На власній шкурі перевірив.

— Тож дозвольте й мені довести власну здогадливість. Спроба в чомусь звинуватити мене провалиться. Знаючи це, ви все одно знайшли спосіб виманити мене для розмови. Пощо? Висновок очевидний — ви шантажист крупного калібру. Я — ділова людина. Товар ваш ніхто не купить, але ж ви старалися. Маєте дістати винагороду. Скільки? Без нахабства, та все ж. Називайте розумну ціну, будемо торгуватися.

— Хіба ви не зрозуміли? Я нічого не продаю. Важливіше виявити істину й кинути її вам у писок.

— Я підозрював. Але така відповідь засмучує. Могли отримати компенсацію за витрачений час. Ваша надто принципова позиція змушує до непопулярних рішень. Хоча ви не скажете, що вам не давали шансу. Ви, Платоне Яковичу, взагалі більше нічого нікому не скажете.

Сигнал, зрозумів Чечель. Позаду почув стрімкий рух. Усе.

Спершу Павло Граков нічого не зрозумів.

Можливо — захопився собою. Можливо — через те, що огляд йому затуляв Платон, а все відбулося за його спиною. Та коли Чечель ступив набік, побачив, як у темряві сплелися дві постаті. Одна — Лавро, він тихцем підкрадався ззаду й чекав команди. Друга — чорна, немов виринула з ночі й лишилася пофарбована нею. Міцний, спритний, досвідчений боєць явно програвав не знати кому.

Платон уперше бачив, як діє японське — гаразд, східне! — бойове мистецтво. Сам володів джіу-джитсу, та проти прийомів, яких навчився Сашко Кругляк, навряд довго протримався б.

А тут — швидко. Ефект несподіванки додався до вміння бити й густо замішався на ненависті сина до вбивці батька. Чечель розрахував усе правильно, взявши Олександра з собою. Той щойно довів: уміє скрадатися нечутно. Його рухів Платонові вуха не вловили, натомість шерех неподалік зафіксував давно.

Ще коли вони з Граковим йшли стежкою в лісову глибину.

Сулима напевне дістав наказ слідувати нишком.

— Та вали його! — вирвалося в хазяїна.

Лавро знайшов спосіб вивернутися, відскочив. Нарешті зміг діяти рукою, мить — і вона стискала вбивчо гострий стилет.

Наступав стрімко, виставивши лезо попереду й відчайдушно махаючи, креслячи в темряві півкола. Сашко підпустив його до себе ближче, і Чечель вирішив: необережно, погано розрахував. Уже сіпнувся з наміром кинутися на допомогу. Та боєць у чорному враз махнув ногою — і ніж вилетів, упав на землю.

Ще удар — рівновагу втратив Судима.

Вужем відповз назад, ближче до ставка — інші шляхи для відступу йому відрізали. Сашко не переслідував. Корячись жестам Чечеля, лишився на місці. Платон ступив ближче, підхопив стилет, підкинув, зловив за руків’я.

Різко пожбурив, заганяючи лезом у землю.

Лавро опинився в небезпечній близькості до своєї зброї. Але Платон не зважав — показав Олександрові великого пальця, повернувся до Гракова. Став, аби бачити всіх.

— Тепер поговоримо, Павле Павловичу? Дійшло, що я дещо можу сам? Не зовсім сам, як бачите, і тим не менше. Далі буде?

— Нічого не буде. — До Гракова поволі поверталася впевненість. — Ви мене вирахували, визнаю й подумки аплодую. Проте що міняється? Ви потягнете нас із Лавром за карк до поліцмейстера? Припустімо. І? На який результат очікуєте? Невже оцей ваш товариш у чорному — свідок, якого почують і якому повірять?

— Жодної ілюзії, — визнав Чечель. — Та ви не взяли до уваги: нашу розмову ще дехто слухав. І цій людині доказів більш ніж достатньо.

На цих словах хруснули кущі десь збоку.

З наперед облаштованого схову вибрався Сава Писаренко.

— Ви не підете звідси, пане Граков. Разом зі своїм лакеєм та найманцем ви зазіхнули чи не на єдине святе в житті оцієї людини. — Платон кивнув на велетня. — Тут є в одній особі вбивці Олесі Соколовської й Панаса Кругляка. За жодною з жертв ви не сумуєте. А син, що лишився без батька, та чоловік, для якого кожен із родини Соколовських є сенсом життя, ще й не в одному поколінні, дуже сумують. Я віддаю вас їм. Нехай справляють тризну. Вибачте, якщо знову вдався до патетики, але ж крапку інакше не поставиш.

Сава стиснув кулаки.

Повільно посунув на Гракова.

З протилежного боку насувався Олександр.

— Е, припиніть! Не до жартів! — вигукнув підрядник.

— Ніхто не жартує. Ви скоїли зло. Якщо нема змоги покарати його інакше...

— Чекайте! — закричав Граков, нарешті усвідомивши своє становище. — Чекайте! Стійте! Стоп! Я не вбивав! Нікого не вбивав! Я був проти! Я вам не потрібен! Я заплачу, кожному заплачу!

— То робіть цікаву пропозицію, — підстебнув Платон. — І заразом скажіть, як бути з Лавром.

— А що з Лавром?

— Цим двом потрібен убивця, — терпляче пояснив Чечель. — Ви кажете, що нікого не вбивали. Хтозна, раптом домовимося, погодимо суму. Але вбивця входить у її вартість. Або віддавайте Сулиму, або ви лишитесь тут удвох.

Бічним зором Платон засік — Лавро уважно слухає, напружений, устиг сісти, навіть ледь посунувся вперед.

— Я не просив, не наказував убивати Олесю! — частив у запалі Граков. — Аби не це, зараз усе було б інакше! Смерть привернула зайву увагу, тож маємо! Ні-ні, Лавре, я ще тоді тобі казав — з часом доведеться платити за все. Наврочив... чи передбачив. Забирайте його! Пане Чечель — хай забирають!

— Зрікаєтесь відданого слуги? Зраджуєте його отак, просто?

— Сказати чесно, він уже давно заважає. Міркував, що з ним робити. Тут така нагода.

— Тобто ви його зраджуєте.

Відповісти Граков не встиг.

Рука Сулими дотягнулася до стилета, який Платон навмисне кинув чимближче.

Зі свого місця метнути лезо зручно.

Хоч зачепити не могло, Чечель усе ж піддався інстинкту — скочив назад.

Куди цілив Лавро — незрозуміло.

Влучив у горло.

Зойк.

Хлюпання.

Граков вирячив очі, схопився за вражене місце обома руками.

Їх миттю залила кров.

Ноги підкосилися. Та все ж зміг ступити кілька непевних кроків, перш ніж упасти долілиць.

Ще міцніше насадивши себе на гостряк леза.

Лавро Сулима міг не мати при собі стилета. Але Платон навіть не припускав, що той може ходити взагалі без зброї. І напевне має своєрідний кодекс честі. Він витягнув пораненого Чобота з оточення. Відтоді Харитон життя за нього віддати готовий, що й довів на очах у Чечеля.

Олесю вбив, одним махом наближаючи хазяїна до омріяної мети. Граков урятував Лавра, витягнувши, викупивши з тюрми два роки тому. Сулима був відданим, виконував усі накази. І ось тепер, коли припекло, хазяїн миттю відмовився від слуги.

Плата за зраду.

Точний розрахунок.

Розділ 26

Ще кілька справ

Полтава, готель «Континенталь» —

Василівна — знову готель

а другу добу газети вже писали про вбивство відомого підрядника Павла Гракова менше.

Деякі ще лишили публікації на перших сторінках. Та більшість перенесла чимдалі, до кримінальних хронік, обмежуючись скупішими повідомленнями. Чечель читав за сніданком. Вирішив не замовляти в номер, спустився до ресторану. Поки несли омлет зі шпинатом і котлети, пив каву й гортав ранкову пресу.

Учора про страшну знахідку кричали перші шпальти. Тільки один автор загадався, за яким дідьком пан Граков та його прикажчик Лавро Сулима проти ночі подалися на Монастирську гору. Вдова підрядника ніколи нічого не знала про чоловікові справи і взагалі, здається, не бажала знати, обмежуючи себе господарством. Граков часто спав у себе в кабінеті, тож дружина не панікувала, не побачивши ранком біля себе чоловіка.

Але потім місцевий волоцюга побачив на краю вулиці, що впритул до гори, запряжену коляску без господаря. Показав себе відповідальним громадянином, знайшов городового. Разом із ним пройшов стежкою, яка вивела до ставка. Там — закривавлений труп із перерізаним горлом і ще одне тіло, до половини занурене у воду.

Уже потім газетярі звідкись дізнаються: прикажчика Сулиму втопили, тримаючи голову під водою. Комусь стукнуло в голову згадати не таке вже й давнє вбивство полтавця Панаса Кругляка. Чоловіка так само знайшли доволі близько від Монастирської гори. Спритники вже лякали бандою зарізяк. На Гракова напали, його прикажчик кинувся рятувати хазяїна, сили не рівні.

Загинули обоє.

Чечель сам не розрахував силу людської фантазії. Але його влаштовувало: подібним чином страту вбивць і намагався подати писакам, коли продумував усі деталі свого плану. Зникнення без сліду дозволяло говорити й писати довше, раз по раз привертаючи до Гракова увагу. А так цю історію незабаром витіснить інша, подібна або ще страшніша.

Народ полюбляє подібне, якщо все трапляється з кимось іншим.

Платон відволікся від читання, коли принесли їжу. Появу полтавського поліцмейстера Додіна зафіксував одразу. Старанно вдавав, що не помічає його. Відклав газету, взявся до омлету. Тим часом Додін так само зображав випадкового відвідувача, якого вранці ноги привели сюди випити кращої, ніж деінде, кави з рогаликом. Гра тривала недовго — Додін перейшов через залу, взявся рукою за спинку стільця.

— Не заважатиму, Платоне Яковичу? Апетиту не зіпсую?

— Жодним чином, Мироне Іллічу. — Підвівшись, Чечель простягнув руку.

— У такому разі — смачного. — Коротке стискання, Додін розмістився навпроти, кинув погляд на газети. — Цікавитесь полтавськими новинами?

— Потроху родичаюся з вашим містом.

— Кримінальна хроніка? Вас переймають погані новини про наше місто?

— У колишнього поліцейського специфічне коло інтересів. — Платон перевернув газету. — Ви як поліцейський чинний повинні розуміти.

— А ви не виглядаєте колишнім поліцейським. Обставини, за яких ми познайомилися...

— Пане Додін, ви знаєте про мене стільки, скільки треба. Здається, не так давно, на бенкеті, ми все з’ясували про мою скромну персону.

— Я теж так думав. І, до речі, наша розмова приватна, як минулого разу. Говоритиму не як поліцейський, а як старший товариш. Поки що.

Чечель взяв паузу на роздуми, пережував шматок омлету. Додін терпляче чекав, лиш замовив наспілому офіціантові чашку кави.

— Інтригуєте, Мироне Іллічу. Або лякаєте.

— Вас залякаєш. Закликаю до обережності, не більше. І водночас хочу швидше позбавити себе та місто, за порядок у якому відповідаю, зайвого клопоту. Маю на увазі вашу персону, Платоне Яковичу.

— Проганяєте?

— Боже збав, Полтавщина — край гостинний. Ще й смачний, годують тут славно.

— Устиг переконатися.

— Тим не менше забратися з міста протягом найближчої доби вам дуже бажано. Інакше доведеться вживати заходів. І вже не тільки мені. Хоча по шапці за вас із Петербурга діставатимуть усі, я — в тому числі.

— Невже я знову щось накоїв?

Додіну принесли каву, він розмішав цукор, пригубив.

— Ми мали розмову про покійного, Царство Небесне, Панаса Кругляка. Я особисто попередив — він під наглядом. Не мав права, та убезпечив себе. Ви ж активно контактували з Кругляком, тож туди, куди слід, дуже швидко звітують про близькі стосунки двох не надто благонадійних осіб. Я маю про вас високу думку. Певен: ви розуміли все й мали змогу врахувати, зробити висновки. Не зробили. Наступного ж ранку поїхали з візитом до Кругляка. Потім не з’являлися в місті, і я вже заспокоївся — однією проблемою менше. Але за якийсь час повернулися й знову навідали Панаса Пилиповича.

— За мною стежили?

— Не поліція. Агенти охоронного. — Додін зробив ще один ковток. — Платоне Яковичу, ви ж подавали великі надії в київському розшуку. Вас могли з часом забрати до Москви, а то й до столиці. Ви знаєте собі ціну навіть у нинішній ситуації, коли змушені виконувати доручення панів на кшталт Добронравова. Але від власних успіхів у вас паморочиться в голові. Ще й нападає куряча сліпота.

— Ви про що зараз?

— Захопилися собою, поринули у власні справи. Втрачаєте обережність. Не припускаєте: за вами, гончаком, можуть стежити інші нишпорки. Тому не піклувалися про безпеку. Зокрема, не перевірили, чи пасуть вас. А за вами після останнього візиту до Кругляка тупали філери.

Чечель не знайшов слів. Тож відправив до рота ще один шматок уже холодного омлету.

— Мовчите? Правильно робите. Ви навідалися в бордель у Карпівському провулку. Наробили там шороху. Тамтешня мадам — інформатор поліції. Ви шукали і знайшли Микиту Недільського, непутящого сина тутешнього поміщика. Про що балакали в трактирі на Садовій — не знаю, хоч половий там — теж інформатор. Нарешті, ви весь час перед тим провели у Василівському повіті, у маєтку Соколовських, дивним чином опинившись там у момент, коли його молоду власницю вбили. Хоча — що я кажу, для мене нічого дивного тут немає.

— Я гостював у маєтку, — сухо відповів Платон. — Закон забороняє?

— Жоден закон не заборонить ходити в гості. Навіть мешкати в одному з найкращих готелів Полтави має право всякий, хто платить за номер. Але — поки гості займаються виключно приватними справами, не вриваються до борделів, не крутяться біля трупів, не ганяються за підозрюваними в кримінальних злочинах. Зараз маю на увазі той випадок із сільськими шахраями. Здається, подружжя, Шимченко й Чобіт.

— Багато знаєте.

— Служба така. Мої знання не на вашу користь, пане Чечель. Проте, — Додін ковтком допив каву, — за певних обставин на все можна заплющити очі, знайшовши пояснення. Аби не отаке.

Поліцмейстер видобув із кишені три аркуші, складені разом удвоє. Показав Платонові списані дрібним почерком сторінки. Поклав біля себе.

— Хочете — дам почитати. Та наразі обмежуся стислим переказом. Бо слів забагато, важливіша суть. А вона в тому, Платоне Яковичу, що ви скористалися добрим до себе ставленням і вели політичну агітацію серед населення повіту. По селах.

Чечель закашлявся — шматок став поперек горла.

— Я? Політичну агітацію? Я дуже далекий від політики, пане Додін!

— Розмови про сепаратизм — тема політична. Ви критикували державний лад Російської імперії, називали його неспроможним. Натякали на можливість відокремитись, жити у своїй державі за своїми законами. Махрове мазепинство, не інакше.

— Брехня. Наклеп. Нічого подібного я собі не дозволяв.

— Можливо, — легко погодився Додін. — Проте, враховуючи вашу особистість і певну репутацію, в це повірять. Уже повірили. Пощастило, що колеги з охоронного відділення трусяться за свої крісла. Дати листу офіційний хід — визнати, що під носом тривалий час розгулював прихований ворог. Ще й змову готував.

— Змову?

— Тісні контакти з Кругляком про те свідчать.

— Маячня.

— Тим не менше охоронне вирішило доручити мені місію провести з вами розмову. І переконати чимшвидше залишити Полтаву. Принаймні кілька місяців не мозолити нікому очі.

Чечель покрутив виделку, повозив нею по тарілці, колупаючи недоїдки.

— Даєте мені час до завтра?

— Звісно. Цікавить, хто автор листа?

— Є певний здогад.

Додін підсунув ближче третій аркуш, підписаний.

Платон ковзнув поглядом по прізвищу.

Ось і привід навідати перед від’їздом.

Цього разу не стримувався — тиснув на газ, гнав «даймлер» по вибоїнах.

За ним далі могли стежити, але від готелю філерів навздогін не пустили. Хоча, поміркувавши, Чечель дійшов думки: навряд бесіда з поліцмейстером давала час на маневри, тож напевне лишили в спокої. Тим більше він поспішав до особи, яка повідомить охранку про його візит, не встигне Платон виїхати з Василівки.

Містечко зустріло задухою — липнева спека впевнено вступала в права. Поруч із будинком земства бабралися в поросі горобці. На них ліниво гавкав кудлатий пес, не так від бажання прогнати, як від нудьги. Трохи далі дорогу перебігли перевальцем гуси.

Автомобіль розігнав усіх. Та щойно Чечель заглушив мотор, горобці й пес повернулися на свої місця. Платон стягнув краги, кинув на шоферське сидіння. Туди ж полетіли окуляри-«консерви». Ніхто тут не вкраде, не те добро.

Дундукевич був у себе в кабінеті. Рвучко підвівся з появою незваного гостя, навіщось виставив перед собою руки, мов відгороджуючись. Чечель щільно прикрив двері. Поки їхав — гнала злість. Зараз, побачивши перед собою переляканого сірого чиновника, відчув жаль та величезну втому.

— Прибув особисто висловити повагу й захват, — мовив він, наближаючись до широкого столу, накритого зеленим сукном. — Вам вдалося обкрутити мене найкраще з усіх.

— Забирайтеся! — вереснув Дундукевич. — Я гукатиму поліцію!

— Своїм листом до охоронного ви зробили навіть більше. Тому поліція — дрібно, Ільку Михайловичу. Поясните, чим моя персона вам раптом не догодила, чи дозволите самому?

— Не бажаю вас слухати!

— Доведеться. Хоча б тому, що я приїхав сюди, послухавши вас. І чомусь не замислився, хто саме міг давати Палажці Шимченко потрібні їй відомості про Олесю Соколовську. Сільська баба, тим більше — чужа тут, не мала звідки все те взяти. Зате земський начальник має доступ до всіх книг із потрібними записами. Дні, місяці, години народження. Дещо можна почути від земського лікаря, наприклад про годування груддю до певного віку. Ненав’язлива розмова з начальством — і все стане ясно. І не лише Соколовської стосується. Більше беріть: хто, крім земського, почує одним із перших про намір прокласти в повіті залізницю? А хто має в розпорядженні громадську нерухомість та земельні ділянки, котрі нікому приватно не належать? Господи, Ільку Михайловичу, тут, біля залізниці, за хабарі можна ще одну, власну, приватну збудувати! Назвати своїм іменем. Уявіть — залізниця Дундукевича!

— Не пащекуйте. Усе сказали?

— Лиш почав. — Платон наблизився ще більше, тепер їх розділяв стіл. — Навіть служачи в поліції, я не знайшов доказів, аби вважати вас спільником вашого благодійника Гракова. Вже оплакали його? А наклепали на мене охоронці, бо здогадалися, хто міг докласти руку до того, що з ним та Лавром сталося? Пане Дундукевич, у день загибелі ваш добрий приятель Кругляк примчав сюди. Він поспішав у Соколівку, до мене. Зробив відкриття — Булатний за хабар домігся змін у плані будівництва залізничної колії на свою користь. Панас Пилипович не розгадав, для того був надто емоційним, далеким від логічних міркувань, але відчув якусь змову. Коли ми познайомились, Кругляк не надавав жодного значення прожектам. Хіба тішився — ось як у губернії рухається прогрес. А потім дуже здивувався: як так! Ще вчора ніби колії планували класти близ Соколівки, і маєте — пересунули. Не просто ж так! Панасові Пилиповичу кортіло поділитися зі мною дивовижним відкриттям. Запитати, щоб воно могло б значити. Б’юся об заклад — він також поговорив про це з вами.

— Язик мій — ворог мій, — вирвалося в земського.

— Тому ви й зупинили Кругляка. Які слова знайшли — не важливо. Він написав мені записку, відправив із тутешньої пошти. Я отримав раніше, ніж треба, так склалося. Тим часом ви подбали про те, аби ваш товариш повернувся до Полтави. А самі повідомили Гракова про небезпеку. Чим міг зашкодити такий, як Кругляк? Розмовами про продажність чиновників? Хто їх слухає... Але раптом хтось та й почує. Підуть хвилі по воді, випливе якимось боком історія з відьмою. Граков програв, жертви принесені дарма. Та він дуже хотів, аби про Соколівку більше ніде не згадували всує. Почнуться балачки, рано чи пізно назвуть його прізвище. Та й ваше. — Платон натиснув кулаком на стіл. — Ви віддали Панаса Кругляка на заклання. І не кажіть, що нічого не знали. Вбивство нещасної Олесі позбавило ілюзій. До останнього мав щодо вас сумнів. Кляуза перекреслила.

Дундукевич обсмикнув поли форменого сурдута.

— По мою душу приїхали? Ви — прокурор, суд присяжних і кат в одній особі?

— Не готовий до такої місії. Хочу повернути оце.

Платон видобув із кишені конверт. Витрусив звідти купюри. Гроші посипалися на підлогу, Чечель наступив на банківський білет носаком.

— Звичайно, красиво й ефектно було б жбурнути все вам у морду, пане земський. Занадто театрально, не хочу. Без того багато тут театральщини. Ви брали у виставі, розіграній Граковим, непряму участь. Хоч свою роль зіграли на ять[47].

— Знову ви про якісь там ролі. Заспокойтеся вже.

— Не можу, не хочу й не буду, — процідив Чечель. — Ваша роль проста. Ви поширювали створену Граковим байку про капості навченої відьми в повіті. Ваш надміру цікавий товариш Панас Кругляк з доброї волі вирішив вам допомогти. Тут нагодився я. Усі причетні розуміють: випадково. Добрійший Панас Пилипович активно, наполегливо сватає вам мою персону, мої послуги. Він бажає добра всім. Чи можете ви відмовити? Звісно! Та коли повіт переживає серйозні труднощі, коли ви декларуєте наполегливий пошук виходу чи бодай пояснення, відшивати Платона Чечеля щонайменше не мудро. Аж тут приходить розуміння: а Платон Чечель — цінний свідок! Я вже не раз говорив, вам ще скажу: весь час, поки я був тут і намагався долучитися, уявляв себе глядачем. Став одним із тих, для кого розіграли виставу. І в разі чого визнаю: життя нещасної Олесі забрав котрийсь із дрімучих, наляканих, забобонних місцевих жителів. Кому цікаві мої визнання? Та хоч родичам загиблої! Вислухають мене, сторонню неупереджену людину, і домовитися вийде швидше. Лизавета Степанівна сама не захоче мати нічого спільного із Середньовіччям — а саме як у Середньовіччі, поводилася шахрайка Шимчиха. — Він розкидав купюри носаком по підлозі, декілька копнув під стіл. — Ви набагато гірший, ніж навіть можна собі уявити, пане Дундукевич. Ви заради власної вигоди схвалили план, який дозволив виставити керований вами повіт, людей, за яких ви відповідаєте, недалеким забобонним бидлом. На початку двадцятого століття, у час технічного прогресу, коли письменність та загалом освіта матимуть чільну позицію.

Більше слів і справ Платон тут не мав.

Залишив земство, уявивши, як Дундукевич кинеться рачки збирати розкидані по кабінету «катеринки».

До Полтави доїхав глибоко по обіді.

Дорога вимучила. «Даймлер» стрибав, мов корабель на штормових хвилях. Колеса здіймали клуби сірого пилу, і Чечелю кортіло чимшвидше змити її з себе. Та в готельному холі служка зупинив, показав на ресторанні двері.

— Там на вас чекають.

— Хто?

Служка байдуже знизав плечима — справами гостей він не переймався. Платон запідозрив — знову всюдисущий Додін, бо принижений земський начальник міг встигнути відбити якусь нову звинувачувальну телеграму. Але назустріч із-за найближчого столика дружно підвелося подружжя Щетініних.

— Даруйте, я тут не зовсім... Ну, в такому вигляді, — зніяковів Чечель. — З дороги саме, приведу себе до ладу.

— Усе гаразд. — Чоловік потиснув Платонові руку. — Ми вибралися з Києва спеціально до вас. І, зізнаюся, боялися вас не застати. Довелося б шукати.

— Еге, вітра в полі, — вирвалося в Чечеля.

— Хотіли б запросити на вечерю.

— Коли так, ви справді вчасно. Завтра мене уже не було б у місті, — знову не стримався. — Дали час до ранку.

— Дозвольте нічого не коментувати. — Щетінін глянув на дружину.

— Платоне Яковичу, чоловік зміг дещо дізнатися про вас, — мовила Лизавета. — Тож без зайвих пояснень. Знаємо, з ким маємо справу.

— Ми вирішили не продавати маєток, — сказав Щетінін.

— Олеся не бажала того. Хай лишиться як пам’ять про неї, — додала старша сестра.

— То ваша, родинна справа, — розвів руками Чечель.

— Я там оглянув усе. Дещо вивчив. Багато нового для мене, але раду дам. Поки за маєтком добре наглядає прикажчик. Надалі спробую здавати, мати з того ренту, — пояснив чоловік.

— Нічого не можу тут порадити.

— Ми вдячні за все, зроблене для нашої родини.

Платон не помітив, як і звідки Щетінін видобув заклеєний конверт.

— Ось. Не відмовляйте.

— Змушений відмовити. — Чечель говорив твердо. — По-перше, я нічого такого не зробив. Лише дізнався дещо, дав кілька порад кому слід. По-друге, перейнявся історією Олесі, тож сприймав її за близьку людину. Хай це вас не образить.

— Усе гаразд, — усміхнулася Лизавета. — Але все ж таки просимо прийняти скромну винагороду.

— По-третє, — стояв на своєму Платон, — мені вже заплатили повітові економи. Худоба більше не мре, шахраі виведені на чисту воду. Їхня винагорода більш ніж щедра.

— Ви впертий. — Рука Щетініна далі простягала конверт.

— На тому стою, мосьпане.

— Влаштовує. Як і відомості, зібрані мною про вас із певних джерел. У такому разі прийміть гроші авансом.

— Тобто?

Подружжя перезирнулося.

— Готовий ангажувати вас для виконання одного делікатного доручення, — промовив Щетінін. — Є філія нашого банку. Там кояться дивні речі. Хтось напевне махлює з великими сумами. Не всі надходять вчасно, деякі затримуються. Підозрюваних троє, проте всі — службовці з бездоганною репутацією.

— Поліція?

— Думали. Звернутися офіційно — забруднити репутацію банку. Ще й підозрілі особи зачаяться, їх відлякають. Тільки приватний шлях має перспективи. Вашу кандидатуру схвалено.

Чечель глянув на Лизавету.

— З’являтися в Києві? Кортить, та не бажано. Ви розумієте, про що я.

— Хіба я хоч слово сказав про Київ? Платоне Яковичу, їхати треба до Білої Церкви.

Платон кліпнув.

— По очах бачу — згодні, — посміхнувся Щетінін. — Відпускаємо вас. Змивайте дорожній пил, чепуріться. Чекаємо тут. Або — обирайте кращий ресторан. Екіпаж біля готелю, до наших послуг.

Київ

Січень — квітень 2019 року

Джерела натхнення та інформації

Бондаренко О. З історії розвитку скотарства на Полтавщині (кінець XIX — початок XX століття). — Вісник Полтавської державної аграрної академії.—№ 1—2.— 2015.

Водотика Т. Простір можливостей. Україна в добу заліза та пари. — К.: Кліо, 2018.

Волосков В. Подорож Полтавщиною з монетою в руці. — Полтава: Оріяна, 2008.

Головко О. Поштовий, телеграфний, телефонний зв’язок у Полтаві в кінці XIX — на початку XX століття. — www.battIe-poItava.org/fiIes/conf_pavlovsky.../goIovko.doc

Ігнатенко І. Традиційна обрядово-магічна культура українців. — К.: Інтелектуальна книга, 2017.

Ігнатенко І. Чоловіче тіло в традиційній культурі українців. — X.: Клуб сімейного дозвілля, 2016.

Коротенко В. У передгроззі української революції. — http://histpoI.narod.ru/books/poltava_hist_essay/007.htm

Литвиненко А. Культурно-мистецьке життя Полтавщини середини XIX — початку XX століть у дзеркалі періодики. — http://dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/43541/01-Lytvynenko.pdf?sequence=l

Литвиненко А. «Фотографічний досвід» Полтави на початку XX століття і його суб’єкти. — Scientifikjoumal «ScienceRise».— N° 12/1(17). — 2015.

Макаров А. Беды, язвы и пороки старого Києва. — К.: SkyHorse, 2018.

Садовнича В. Старовинна магія українців. — X.: Клуб сімейного дозвілля, 2018.

Тесленко В. Їм аплодувала Полтава. — Полтава: Оріяна, 2008.

Подяки

Роман «Вигнанець і навчена відьма» неодмінно був би написаний. Адже це — моя робота, мої зобов’язання перед видавцем і читачем, які чекають наступні ретродетективи, і також — частина великого видавничого та, маю надію, кінопроекту. Проте без допомоги тих, хто знає Полтаву й Полтавщину набагато краще за мене, обійтися було неможливо, інакше атмосферу цього українського краю повною мірою відчути та відтворити мені не вдалося б. А Полтавщина — унікальна й неповторна, як кожен регіон України.

Зрозуміти це мені допомагали:

• Костянтин та Юлія Іщейкіни;

• Ольга Ружицька, журналіст та історик;

• Ольга Курчакова, директор Полтавського художнього музею;

• Алла Тимошенко, завідувачка відділу науково-масової та виставкової роботи Полтавського художнього музею;

• Наталя Рисенко, завідувачка відділу соціокультурної роботи Полтавської обласної бібліотеки ім. О. Гончара.

За гостинність окремо дякую готелю «Reikartz», ресторану «Шато Галері».

Кожному окремо і всім разом — подяка і приємного прочитання

Андрій Кокотюха — лідер книжкових продажів в Україні, журналіст, автор понад 70 романів і понад 100 сценаріїв, член Української кіноакадемії та Асоціації письменників детективного і пригодницького жанрів.

Літо 1911 року. Колишній київський слідчий, а тепер вигнанець Платон Чечель виконує в Полтаві делікатне доручення. Але його затримує в місті ще одна історія — не кримінальна, а містична. У краї діється щось дивне. Псується погода, масово мре худоба, молоду місцеву поміщицю звинувачено у відьомстві, а за всім цим криються старі чужі сімейні гріхи, кривава розплата за які невідворотна. Які ж чорти ховаються в заболоченому кутку Полтавщини? Чому господарі посміхаються й водночас гострять на чужинців ножі? Віднайти істину для Платона — справа честі. І виживання...

Примітки

1

Стрітенська вулиця — названа на честь розташованої на ній Стрітенської (Срітенської) церкви, одна з найдовших вулиць міста. (Тут і далі прим, авт., якщо не вказано інше.)

2

«Дев’ятка» — інший варіант назви гри у Російській імперії — «залізка» (рос. железка). Оригінальна назва — баккара (фр. baccara). Мета гравців — набрати комбінацію з трьох карт, аби сукупне число очок складало в сумі 9. Вирішальною стає третя карта, яку гравець бере або не бере на власний розсуд.

3

Шлимазл (іврит: шлемазл) — тут: придурок.

4

Шпалер — револьвер (жарг.).

5

Апаш — кишеньковий револьвер, комбінований варіант холодної та вогнепальної зброї. Випускався бельгійською компанією «Луї Дольн» у 1870-х роках. Особливість конструкції — відсутність дула, кулі вилітають через отвори у барабані. У нижній частині, перед барабаном, є гостре лезо, яке вивільняється натисканням кнопки. Руків’я має отвори для пальців, аби використовувати револьвер як кастет у рукопашній бійці.

6

Ванька — поширена в Російській імперії назва візників.

7

Миколаївський бульвар — тепер: вулиця імені Небесної сотні.

8

«Оселедець» — поширена назва шашки (шаблі), яка входила до екіпірування городових.

9

Петровський Полтавський кадетський корпус — військовий навчальний заклад для хлопчиків. Відкритий 1840 року наказом російського царя Миколи Першого. У 1918 році за наказом гетьмана Скоропадського став військовим навчальним закладом Української держави.

10

Статський — тут: цивільний.

11

У Російській імперії державні чиновники ділилися на 14 розрядів.

12

Згадано твір Миколи Гоголя «Повість про те, як посварилися Іван Іванович із Іваном Никифоровичем» з циклу «Миргород».

13

«Рідний край» — український політичний, економічний, науковий, культурно-просвітницький та літературний журнал. Заснований у 1905 році в Полтаві. З початком реакції з 1907 року видавався в Києві. З 1915 року через заборону україномовних видань виходив російською. Попри цензурні перешкоди проіснував десять років. Був майданчиком для висловлювання української демократичної думки в Російській імперії.

14

Мазепинець — тут: зрадник інтересів Росії, прихильник розбудови України як окремої держави, виведення її зі складу Російської імперії. У широкому розумінні тогочасних імперців — зрадник узагалі. Термін походить від прізвища українського гетьмана Івана Мазепи, який під час битви військ російського царя Петра І й шведського короля Карла XII вирішив перейти на бік шведів в обмін на можливий військовий союз задля звільнення України від російського протекторату.

15

Софістика (від д.-гр. «софізм») — хитрий виверт, майстерність. Серед значень — складне чи ускладнене міркування з метою показати власну розумову перевагу, зумисне порушення правил логіки.

16

Усі згадані нижче особи на момент оповіді жили й працювали в Полтаві.

17

Коваленко, Григорій Олександрович (1868—1937) — український письменник, громадський діяч. Серед іншого, автор першого в Наддіпрянській Україні підручника з української історії, перше видання — 1906 рік. Підписував публікації різними псевдонімами.

18

Короленко, Володимир Галактіонович (1853—1921) — український письменник, публіцист, громадський діяч. Називав себе російським письменником українського походження, проте мав повагу до українського і не підтримував українофобію як державну політику царської Росії.

19

Падалка, Лев Васильович (1859—1927) — український історик, краєзнавець, громадський діяч. У своїх працях послідовно відстоював право українців мати власну, виведену з російського контексту історію й культуру.

20

Панас Мирний — псевдонім письменника Рудченка, Панаса Яковича (1849— 1920). Поліція безуспішно розшукувала саме цього автора, бо Рудченко не афішував себе як літератора, розуміючи наслідки, і весь час конспірувався.

21

Вовчий білет — документ, зазвичай паспорт, із позначками, що свідчать про політичну неблагонадійність особи й позбавляють її громадянських прав. У подальшому це ускладнює можливість знайти добру роботу, а то й роботу взагалі.

22

Дальні Павленки — складова Павленків, села в передмісті Полтави. Разом із Ближніми Павленками ввійшло до складу міста на початку XX століття.

23

Олександрівська — тепер: вулиця Соборності.

24

Поділ — давній ремісничий район Полтави, на правому березі Ворскли.

25

Російсько-японська війна — війна між Російською та Японською імперіями 1904—1905 рр. за контроль над Маньчжурією і Кореєю. До бойових дій Російська імперія залучила, серед інших, українські військові дивізії: 9-ту Полтавську і 31-шу Харківську, які мали великі втрати. У війні Росія зазнала нищівної поразки.

26

Судзіловський, Микола Костянтинович (1850— 1930) — російський і американський вчений та політичний діяч. За переконаннями соціаліст. Учився на медичному факультеті Київського університету, організував у середовищі студентів «Київську комуну». Після викриття, рятуючись від арешту, втік до Європи, згодом перебрався до Америки тощо. Під час російсько-японської війни допомагав полоненим воякам російської армії, серед яких були українці. Провадив соціалістичну агітацію.

27

Зелений Клин — територія південної частини Далекого Сходу (Зовнішня Маньчжурія), від кінця XIX століття компактно заселена етнічними українцями.

28

Юзівка — тепер: Донецьк. З початком XX століття у Російській імперії, до складу якої входив Донбас, на роботи на шахтах залучали переселенців із Далекого Сходу. Серед них були хунхузи — члени китайських злочинних угрупувань, котрі переховувалися від влади чи помсти конкурентів. Вони володіли азійськими бойовими мистецтвами.

29

Ярошенко, Микола Олександрович (1846— 1898) — художник-передвижник, уродженець Полтави. Свою художню спадщину заповів рідному місту.

30

Прикажчик — тут: найманий службовець у поміщика, що наглядав за ділянкою господарства, виконував господарські доручення або керував господарством.

31

Економія — тут: фермерське господарство.

32

«Хуторянин» — популярний сільськогосподарський журнал, виходив у Полтаві з 1896 до 1917 року.

33

«До закаблука» — чоловіча зачіска, яка дозволяє лишати над чолом довше волосся, а на потилиці — коротше.

34

Басаврюк — образ із української міфології: «бісова людина», «сатана в людській подобі».

35

Курульне крісло — широкий низький стілець з поручнями, на яких зручно розміщати лікті.

36

«Літературно-науковий вісник» — всеукраїнський літературно-науковий часопис, виходив з 1898 до 1932 року. Від 1907 до 1919 року мав львівську та київську редакції.

37

Пранці — тут: сифіліс.

38

Voilá (фр.) — тут: готово.

39

Кобищани — передмістя, засноване вихідцями з села Кобижчі. На момент оповіді входили до міської смуги.

40

Анабазис — військовий термін, походить від грецького «сходження». Тут його вжито в непрямому значенні, як визначення початку походу, великої пригоди.

41

Карпівський провулок — тепер: провулок Романа Шухевича.

42

Лупанар (лупанарій) — будинок розпусти в Давньому Римі. Назва походить від слова «лупа» — вовчиця (так римляни називали повій).

43

Французька хвороба, французка — в описаний час: одна з назв сифілісу.

44

Мається на увазі «Джерело» (1856) — робота французького художника Жана Домініка Енґра (1780—1867).

45

«Півник» — картярська гра, суть якої — зберегти 25 очок. Така кількість очок дається кожному партнеру на початку. Далі в процесі гри бали списуються з того, хто програє. Кожен втрачений бал записується як борг. Якщо гравець під час гри боргу не повертає, стає «півником» і мусить або повернути програні гроші, або голосно кукурікати стільки разів, скільки балів заборгував, або, в деяких випадках, виконувати бажання переможця. Виконання списує борг.

46

«Катеринка» — у царській Росії: банкнота вартістю 100 рублів. Отримала народну назву через зображення на ній портрету імператриці Катерини Другої.

47

Ять (Ѣ) — найскладніша для використання літера в дореволюційному правописі Російської імперії. Нею користувалися, зокрема, на українських територіях, котрі входили до складу Росії. Вжитий вираз перегукувався зі сталим «знати/робити/виглядати на п’ять». Тобто досягнути складної мети на «відмінно», здолавши всі труднощі.

Content

Андрій Кокотюха
Вигнанець і навчена відьма

Розділ I Гра на чорну перлину

Розділ 2 Свічка

Розділ 3 Мандрівний лицар

Розділ 4 Тихе болото

Розділ 5 Так штурмують фортеці

Розділ 6 Садок вишневий коло хати

Розділ 7 Історія, старіша за світ

Розділ 8 Маньківці пороблено

Розділ 9 Селянин хреститься

Розділ 10 Навчена відьма

Розділ 11 Нічні роздуми, ранкові погрози

Розділ 12 Моровиця

Розділ 13 Рушниця й револьвер

Розділ 14 Шукайте серед своїх

Розділ 15 Сльози велетня

Розділ 16 Старша сестра

Розділ 17 Таємниця Прокопихи

Розділ 18 Житіє студента Недільського

Розділ 19 Лови

Розділ 20 Картярський борг

Розділ 21 Світло у вікні

Розділ 22 Твань

Розділ 23 Три знаки оклику

Розділ 24 Фото на добру пам’ять

Розділ 25 Зрада при світлі місяця

Розділ 26 Ще кілька справ

Джерела натхнення та інформації

Подяки

Примітки