Есаулов Олександр

Зоряна електричка

Олександр Есаулов

Зоряна електричка

Присвячую своїй родині: дружині Зіні, дітям Наталці та Михайлу

Автор вдячний співробітниці Історичного музею Лесі Дідух за консультації щодо подій, які відбувались у Києві у XIII столітті

Розділ 1. Рудий кіт, або Чий рюкзак важче?

— Льохо, привіт! Чуєш, я тобі зараз таке розповім…

— Відчепися! Я тут із хлопцями у мережі… Ми в «Контру» ганяємо…

— Та облиш ти цю дитячу забавку! — У слухавці щось затріщало, а тоді крізь перешкоди знову долинув Петьків голос. — Чувак, я тут таке надибав! Твій комп’ютер навіть поруч не стояв!

— Та ну тебе, Петько! Завжди у тебе в голові якісь бзіки… У мене якраз… Ага, ти ось як! — гаркнув Льоха супротивнику і кинув слухавку, не дослухаючись, що там далі кричить його ліпший друзяка.

Але довго йому грати таки не дали — у двері настирливо задзвонили.

— А, нехай тобі! — розлютився Льоха. — Зараз хтось отримає по шиї…

Але дати по шиї не довелося. У дверях стояв усе той же Петько, та ще й нахабно посміхався.

— Ну, знаєш… — обурився Льоха. — Я ж тобі сказав: твої заморочки мене не цікавлять! Я через тебе ціле життя програв! Відвали, давай…

— Стривай, стривай… — Петько нахабно вдерся до хати. — Я тобі зараз такий фокус покажу, що ти свою «Контру» забудеш, як математику після іспиту, слово честі!

— Знаєш, Петько, сказав би я, який ти нахаба, та виховання не дозволяє.

— Ти не задавайся, я тебе зараз так… Окуляри спітніють…

Зайшли до кімнати. Льоха надіслав у мережу повідомлення про тимчасове припинення гри. Чого не зробиш заради друга, навіть такого нахаби?

— Слухай-но, Льохо, я тут знайшов таку штукенцію… Одним словом, сам не розумію, що це таке, тільки воно може закинути тебе куди завгодно. Треба тільки побажати, розумієш? Раз — і готово!

— Ну, все! Ти мене таки взяв за печінки! Фантастики начитався проти ночі? — посміхнувся Льоха, бо знав: Петько від народження жодної фантастики не читав, та й взагалі нічого не читав. Хіба те, що вимагали у школі.

— Не віриш? Гаразд! — Петько кинув погляд на годинника. — За п'ять… ні, за чотири хвилини сорок п'ять секунд у твоїй кімнаті з'явиться кіт.

— Хто з'явиться?

У Льохи вдома ніколи ані котів, ані собак не водилося. Принциповим противником цього був батько. Мати, затята чистьоха, теж від тварин у хаті була не в захваті:

— Ще чого! А прибирати за котом хто буде? А з собакою гуляти? — одразу припинила вона синове скиглення. — Жодних собакокотів!

— Цього не може бути з однієї причини, — заявив Льоха, — тому що цього не може бути ніколи!

— За три хвилини, — незворушно дивився на годинника Петько.

— Давай домовимося так, — промовив глузливо Льоха. — Якщо кіт не з'явиться, ти звалюєш звідси і до завтра даєш мені спокій. Годиться?

— За хвилину тридцять секунд, — відраховував час Петько.

— От дурень… — пробурмотів Льоха.

— Тридцять секунд…

— А як він з'явиться? Невже предки принесуть?

— Десять секунд…

— От халепа…

— Дві секунди…

За мить вікно накрила чиясь тінь, пролунало нестямне нявкання — і крізь відчинене вікно до кімнати влетів великий рудий котяра.

— Пуск! — переможно гаркнув Петько — і додав (певно, надивився десь фільмів про космонавтів): — Тангаж та рискання у нормі!

— Ні фіга собі… — розгублено промовив Льоха.

Він підбіг до вікна і визирнув назовні. Адже це восьмий поверх! Як же котисько залетів до квартири? Тим часом кіт з абсолютно божевільними очима рвонув під Льохове ліжко, де забився у найтемніший куточок і принишк, наче його там взагалі ніколи і не було. Льоха ще раз визирнув у вікно: жодного карнизу, вантажного здіймача чи бодай якогось задрипаного ґвинтокрилу видно не було.

— Повний атас…

— А я що казав? Предки принесуть, предки принесуть… — передражнив Петько друга. — Дід Мороз у серпні підкинув… Ну що, вимикай компа?

— А як ти дізнався, що він у вікно влетить? — Льоха поправив пальцем окуляри.

Петько заздрив цьому рухові. Виходило дуже круто, наче у менів з голівудських бойовиків. Він навіть роздумував і собі завести окуляри, щоб ось так поправляти їх мізинцем, але зір у нього був відмінний, а на темні окуляри, які носять від сонця, батьки грошей не дали.

— Проста справа, я сам сюди його закинув, — наче між іншим промовив Петько і скромно спустив очі. — Навіть і не знаю… Ти ж у «Контру» граєш… Тобі, мабуть, це й не цікаво.

— Та ти що?! Розповідай, як ти це зробив? Тільки знаєш, давай кошака викинемо, бо не дай Боже мама побачить! Ураган буде наче легкий протяг порівняно з тим, що потому станеться, слово честі. Я вже не кажу про тата… Він у нас взагалі важка артилерія, ти ж знаєш!

Льоха плюхнувся на підлогу і зазирнув під ліжко. Рудий котисько скажено виблискував очима й войовничо вимахував пазуристою лапою та сичав, наче пробите колесо.

— Йой… — раптом сяйнула йому думка. Льоха здригнувся й сів на підлогу. — Стривай, стривай… Як ти міг закинути кота у вікно, якщо ти був тут?

— Ох, і довго до тебе доходить! Я вже збирався сам тебе запитати. Тому, що ця штукенція пересуває не лише сюди-туди, — Петько зробив неозначений рух рукою.

— У просторі, — підправив його Льоха, який таки чимало читав.

— Ось-ось, у просторі, — погодився Петько, — а ще дозволяє соватися по цьому…

— По часу? — знов додав Льоха.

— Ага, саме по часу… Я цій штукенції сказав, що маю бажання закинути тобі у вікно цього котиська, але о тринадцятій годині. Так і сталося: я закинув його за двадцять хвилин до тринадцятої, але приземлився він у тебе рівно о першій.

— Оце-то так… І де кіт був ці двадцять хвилин?

— А ти в нього запитай.

Льоха поправив окуляри, що від подиву сповзли на самісінький кінчик носа, чим одразу скористався Петько:

— Що, спітніли? А я ж обіцяв!

Друзі намагалися витягнути кота з-під ліжка, але той чинив відчайдушний опір, відмахувався лапою з гострими, наче голки, пазурами, махав хвостом та злостиво сичав. Льоха облишив небезпечні намагання, сходив до комори й дістав татову підсаку, з якою той ходив рибалити.

— Зараз ми його, наче метелика…

Але і з підсакою нічого не вийшло: кіт не бажав залишати притулок і далі пручався.

— Мабуть, ті двадцять хвилин, що котюга був невідь де, наклали на його психіку незабутній відбиток! Але ж незабаром прийде мама… Уявляю, що станеться, коли вона побачить це руде чудовисько!

Петько так гарно висловлюватися не вмів, що пояснювалося досить просто. У Льохи вдома була велика бібліотека, і читав він багато. Петько ж пробувався здебільшого журналами з коміксами та голівудськими бойовиками по телевізору.

— Та не переймайся ти! Ходімо, я тобі зараз покажу, як ця штука працює, а разом і твого котиська з кімнати витягнемо!

— Не заперечую!

Льоха негайно вимкнув компа, перевдягнувся й запхав у кишеню ключі від квартири:

— Я готовий!

Йти довелося недалеко. Штукенція перебувала у старому парку, лише за квартал від Льохової багатоповерхівки. Це був великий сірий, з блакитним полиском, валун. Він стирчав у землі на невеликій галявині й з одного боку поріс мохом.

— Мох на каменях буває з північного боку, — негайно згадав Льоха географічну істину усіх часів та народів. — Ет!.. Немає компаса, щоб перевірити.

Вони обійшли довкруж валуна. Петько поблажливо посміхався й не заважав другу.

— Ну? — запитав Льоха.

— Що ну? — не зрозумів Петько.

— Та я його вже разів із п'ять просив, щоб він мене додому за кошаком доправив, і нічого… А ти часом з мене не збиткуєшся?

— Які збитки? Дивись…

Петько наблизився до валуна і раптом розчинився у повітрі. Льоха від подиву ледь не сів просто на землю.

* * *

Тим часом додому з роботи повернулася Льохова мама.

— Синку, ти вдома? Агов, синку! — але у відповідь вона почула лише тишу.

І раптом посеред цієї, взагалі-то нормальної для порожньої квартири, тиші почувся відчайдушний кошачий лемент. Цей звук миттєво довів маму до стану легкого стресу. Лемент долинав із синової кімнати. Без сумніву, там був кіт! Мати, наче вправний спринтер, рвонула на звук, почути який вдома очікувала менш за все. Те, що вона побачила, відчинивши двері, перевело стрес із легкого стану у середній: біля ліжка стояв товариш сина Петько з брудним рудим котом на руках.

— Боже поможи!.. — прошепотіла мати, заплющила очі та притулилася до дверей. — Петре, що ти тут робиш? І що тут робить ця жахлива істота?

У відповідь вона почула лише тишу. Коли мама розплющила очі, у кімнаті нікого не було. Ця подія перевела стрес зі стану середнього у важкий. Позаяк розумного пояснення появі та зникненню Петра, а що більше — рудого кота, не було й бути не могло, мати знову заплющила очі.

— Негайно у відпустку! Допрацювалася! Завтра до лікаря — і терміново у відпустку! Мені ще галюцинацій бракувало…

Мати знову з острахом розплющила очі й оглянула кімнату. Слава Богу, галюцинація зникла остаточно. Жінка повторила дослід ще кілька разів, впевнилася, що кіт зник надійно й повертатися не збирається, тоді нарешті зняла туфлі і взулася у капці.

* * *

Петько знову з’явився біля валуна, тримаючи на руках рудого котиська. Той геть здичавів від таких несподіваних та дивовижних пригод. Щойно Петько розтиснув руки, котюга з диким нявом дременув до кущів, де й зник.

— Отакої… — пробурмотів Льоха.

— Там саме твоя мати прийшла, — обережно, з острахом у голосі, сказав Петько друзяці.

— І що? — схвильовано запитав Льоха.

— Та нічого особливого… Охнула лише…

— За серце хапалася?

— Ні, тільки за двері.

— Ну, тоді ще нічого… Ти їй щось розповідав?

— Та ні… Вона відразу очі заплющила, а в цей час мене й висмикнуло.

— Так… — Льоха обійшов валун ще раз, наморщив лоба, потім обхопив голову долонями, навіть замукав від напруги і здивовано глянув на Петька. — Слухай-но, не працює! В тебе працює, а в мене — ні. Незрозуміло… А як це сталося першого разу?

Петько замислився.

— Розумієш, я повз цей камінь проходжу майже щодня — і нічого такого ніколи не траплялося, але вчора…

I Петько почав розповідати, як учора він посварився з Патлатим і отримав від того важелезним рюкзаком по голові.

— Слухай, Петько, а може вся справа саме у голові?

— Тобто? — не зрозумів Петько глибоку думку друзяки.

— Ти бачив, як носять на вусі «Bluetooth»?[1]

— Ти маєш на увазі «Синій зуб»?

— Саме так. Так ось, мобільник випромінює хвилю визначеної довжини. Синій зуб також. Щоб цей самий зуб почув мобілку, їхні хвилі мають бути однаковими, тобто їх треба налаштувати одну на іншу. Може статися, що ти ходив, ходив, а довжина хвилі твого мозку була не такою, як довжина хвилі цієї каменюки. А потім Патлатий вперіщив тебе по кумполу рюкзаком і ваші хвилі збіглися! Ти почав чути камінь, а камінь — тебе. Як тобі версія?

— Ну, ти й намудрував… — Петько знизав плечима. — Хоча, чом би й ні?

— Тоді в мене не виходить тому, що хвиля мого мозку не такої довжини, як у цієї каменюки. Може, зробимо дослід? — запропонував Льоха.

— Який? — поцікавився Петько.

— Твій рюкзак зараз де?

— Ясна річ, вдома.

— Давай його сюди.

Петько зник, але миттю з’явився знову. Рюкзак на льоту випав у нього з рук і гепнувся прямісінько Льосі на ногу.

— Ойййййй! — виснув він. — У тебе там цегла, чи що?

— Та підручники у бібліотеці отримав, — розгубився Петько, доки Льоха підстрибував на одній нозі та сичав від болю.

— Дослід набуває небезпечного розвитку, — врешті-решт задумливо сказав Льоха, рішуче підняв рюкзак, виклав з нього половину книжок та зважив на руці.

— Нумо, давай! — сказав він, простягнувши рюкзак другові.

— Що давати? — не зрозумів той.

— Як що? Бий мене по голові! А раптом спрацює?

— Ти гадаєш?.. — невпевнено запитав Петько, але старанно розмахнувся та вгамселив друзяку по довбешці.

Льоха охнув.

— А легше не можна?

— Так мене ж Патлатий теж приклав не слабо…

Льоха ще з хвилину трусив головою, намагаючись прийти до тями, а тоді знову заходився напружено думати. Він наморщив лоба, напнув щоки, зчепив зуби, навіть почервонів від напруги, але нічого в нього не вийшло. Камінь не відгукувався.

— Дослід проведено некоректно, — пометикувавши, нарешті заявив Льоха.

— Що значить некоректно? — запитав Петько.

— Це означає неточно. Патлатий бив тебе своїм рюкзаком?

— Звісно. Моїм рюкзаком його бив я.

— Ось! Давай сюди Патлатого із його рюкзаком.

За мить звідкись згори, точнісінько так, як кілька хвилин тому обвалився Петро, перед ними гепнувся приголомшений Патлатий з брудним рюкзаком у руці.

— Гей! — заволав він розгублено. — Що за хохми? Зараз як буцну когось в торець!

— Та буцай! — не розгубився Льоха, і миттю отримав те, що бажав. Патлатий, здоровий, гладкий та нахабний, з усієї сили лупонув по Льоховій макітрі своїм рюкзаком. Льоха присів і завив від болю, а переможний крик Патлатого розчинивсь у безодні блакитного неба.

— Йййййооой, — скривився Льоха, — але наука потребує жертв…

— Ну? — запитав його Петько, як тільки друг припинив кривитися та стогнати, але той заперечно похитав головою.

— Отже, в нас занадто різні мізки, — задумливо промовив Петько.

Обидва знову втупилися очима у валун.

Розділ 2. Не кожен камінь — камінь…

Темно у парку вночі. Темно, тихо та лячно, лишень дощ токотить по листю, наче незліченна кількість маленьких барабанчиків: тук… тук… тук… Дощик посилився, і удари окремих краплинок злились у тихий шелест. Таємничий камінь, який удень так уважно вивчали Льоха з Петьком, змокрів від дощу й виблискував у слабкому світлі самотнього ліхтаря. Раптом камінь засяяв. Не дуже сильно, але цілком помітно, а надто — коли місяць і зорі затулені низькими хмарами. Світло то посилювалося, то зникало, потім камінь набряк багряним кольором і згас. Поруч із ним з’явилася постать дванадцятирічного хлопчика, такого на зріст, приблизно як і довготелесий Льоха. На уроках фізкультури Льоха як найвищий учень завжди стояв першим у шерезі.

Постать, яка з’явилась у парку, виглядала не зовсім звичайно. Довгі руки та ноги, величезні, з блакитним вилиском, очі. Вух узагалі не було, волосся незвичного блакитного кольору. Дивна постать, дуже дивна!

Постать уважно роззирнулася і з подивом знизала плечима. Потім глянула на камінь, заплющила очі, знову глянула на камінь, і врешті-решт злостиво копнула його ногою. Нічого від того не змінилося — і це, мабуть, постаті дуже не сподобалося. Вона знову вдарила камінь ногою, щось промовила стиха, витягла з кишені невеликий прилад, схожий на мобільний телефон, спрямувала на валун і натиснула кілька кнопок. Валун зблиснув блакитним сяйвом, згас і більше не відгукувався. Постать спантеличено поглянула на прилад, тоді на камінь, знову натиснула кілька кнопок, але без будь-якого результату. Було видно, що перелякалася вона не на жарт. З кущів нечутно вистрибнув кіт, мокрий та брудний, роззирнувся, рушив до таємничого незнайомця й потерся об його ногу. Той підскочив від несподіванки, зойкнув і озирнувся у пошуках будь-якої зброї, але поряд не знайшлося ані дрючка, ані камінця. Бідаха нічого ліпше, ніж заскочити на валун, не придумав, і звідти з острахом позирав на невідомого звіра.

— Няв, — сказав кіт і теж стрибнув на камінь.

— Няв, — відповів незнайомець, і, зауваживши, що кіт не збирається нападати, трохи заспокоївся.

Тим часом кіт задер голову, понюхав повітря і, не відчувши запаху їстівного, зневажливо пирхнув та зістрибнув на землю. Прибулець навів прилад на кота і клацнув кнопкою.

Так, це справді був прибулець, і справді — ще хлопчик. Звався він Маняма Корпурама. Лише півгодини тому він вирушив до діда та бабці, які мешкали недалеко, за якихось двадцять парсеків від Голуша. Голуш — так називалася рідна Манямина планета. Двадцять парсеків — це півгодинна подорож зоряною електричкою. Це настільки близько, що батьки навіть не пішли провести його. Тільки дбайлива мати, похапцем готуючи сніданок, гукнула у коридор:

— Манямочко, як приїдеш до бабці — обов’язково зателефонуй, а то я буду хвилюватися!

— Добре, ма… Обов’язково… — і грюкнув дверима.

Спочатку все йшло як належно. Маняма вже мріяв про риболовлю на річці біля дідусевої хати. Дід, завзятий рибалка, як пішов на пенсію, спеціально переїхав з Голуша на Менпель, ближче до природи та подалі від промислового центру галактики.

— Бодай під старість подихаю свіжим повітрям! А ти, бабо, терпи! Вік уже доживаєш, а все по крамницях не нагулялася! Всілякого ганчір’я в хаті — шафи не зачиняються, а тобі все мало! — бурчав він на дружину, коли та почала опиратися переселенню. — Уявляєш собі, як там класно? Вийдеш зранку на ґанок, візьмеш вудки і… А навкруги тиша, пташки співають…

— Ага… — невдоволено підхопила дружина, — і корова мукає, бо не доїли… А хто її доїти буде? Невже ти?

— Ну, бабо, ти розігналася! Корова! Я стільки грошви не заробив, щоб справжню корову придбати! От на робокору вистачить… А що? Й пасти її не треба… Кидай в неї сіно чи траву — і отримуй натурпродукт. Бажаєш молоко — будь ласка! Бажаєш масло? Отримуй масло! А решту можна купувати у крамничці на найближчій планеті. Я вже довідався, зупинка зоряної електрички прямісінько біля ґанку. Справа на хвильку… А можна домовитися, щоб замовлення возили прямо до хати. Націнка за доставку лише десять відсотків. Зате відпочивай досхочу! А робокору пасти не треба ж! Сіна я десь замовлю… Чи мотокосарку на ядерному мініреакторі придбаємо. Двадцять років безперервної роботи без дозаправки! Я тобі стільки сіна накошу, що цілому стаду робокор вистачить!

— Мені й однієї забагато, — не здавалася бабуся, але врешті-решт дід наполіг на своєму — і бабуся підписала заявку на тимчасове переселення на Менпель.

— Спробуємо! — твердо сказала вона. — А вже згодом вирішуватимемо остаточно.

На тому й зійшлися. І ось уже два роки на радість Манямі дідусь із бабцею жили на Менпелі, на березі великої ріки. Риболовля тут була просто фантастична! Дід не визнавав жодних сучасних наворотів: гіпнотичних блешень, пахучих та співочих гачків та інших штучок-дрючок. Прості вудки та спінінг — ось і всі його рибальські снасті. Та й риба за великим рахунком була йому не потрібна. Дід брав рівно стільки, скільки можна було підсмажити чи вкинути в юшку, а решту відпускав на волю, примовляючи навздогін:

— Давай, давай… Приводь татуся із мамою…

Ось такий класний дідусь був у Манями. Бабуся була не менш чудовою. У домі завжди панувала хірургічна чистота. Вона й онука привчила до охайності та точності. Крім того, кожен ранок бабуся приносила від робокори по три літри чудового свіжого молока.

Мабуть, у системі зоряної електрички стався збій, і на одній із зупинок Маняму викинуло з підпростору. І ось зараз він не обнімався з чудовими дідусем та бабусею, а опинився на невідомій планеті в товаристві, цілком можливо, небезпечного звіра. А може, це й не звір взагалі? Може, це тубілець? Спробуй дізнайся! Про всяк випадок Маняма витяг комунікатор та занотував у пам'ять образ звіра-тубільця. По-перше, для колекції, а по-друге, може, знадобиться замаскуватися, адже чужа планета — вона і є чужа.

З неба падали маленькі краплини води, збиралися на комірці й неприємною цівкою збігали на спину.

— Бррр…

Відходити від буя він боявся: а раптом прийдуть рятувальники, а його нема? До того ж, він нічого не знав про планету, на якій опинився. Для нього це був просто зоряний буй номер вісімсот двадцять два, та й годі.

Дощ приніс прохолоду, і Маняма почав мерзнути. Рудий абориген потягнувся та ліг на траву. «Добре йому, — подумав Маняма, — вдома, і шерсть гріє… А може, і я? А чому ні? Буду собі як той тубілець!»

Він зіскочив із каменя. Тубілець лежав собі як і лежав, не звертаючи на прибульця жодної уваги. Маняма витяг комунікатор, натиснув кілька кнопок і… зник. Зате біля каменя з’явився ще один рудий кіт. Справжньому коту категорично не сподобалося, що на його території з’явився конкурент. Він негайно схопився, вигнув спину й засичав. Маняма точнісінько скопіював його рухи, сказавши на додачу:

— Не бійся! Нічого поганого я тобі не зроблю, мені б зігрітися трохи…

Але кіт не розумів голушської мови і кинувся на прибульця. Зав'язалася коротка відчайдушна бійка. Манямі не поталанило. Кіт був вуличний і на бійках знався. За мить він прокусив бідолашному Манямі вухо та подряпав писок, і той ганебно втік з поля битви. Рудий котисько, який залишився переможцем, гоноровито здійняв хвіст, наче прапор, обійшов довкруж валуна, пирхнув і зник у кущах. На нічній галявині не залишилося нічого, що нагадувало би про дивні події, які відбулися тут кілька хвилин тому. Нічого, крім невеличкого чорного приладу, схожого чи то на мобільний телефон, чи то на пульт дистанційного керування. Прилад лежав у траві, таємничо виблискуючи мокрим корпусом.

Маняма, ускочивши в темряву мокрих кущів, одразу заблукав. Ледь він встиг заховатися за низькою чорною гілкою, як у кущі посунув рудий тубілець. І тоді Маняма стрімголов кинувся у рятівну пітьму, остаточно загубивши місце, де стояв зоряний буй. А рудий кіт навіть і не думав гнатися за ним, він просто біг у своїх котячих справах. Переконавшися, що супротивник не збирається його переслідувати, Маняма спробував повернутися до зоряного буя, але в нього нічого не вийшло. Він був ладний заплакати з відчаю. Мало що він міг проґавити рятувальників, він ще й загубив комунікатор, без якого не міг повернути собі звичайний вигляд, тобто знову стати голушським хлопчиком Манямою Корпурамою. У пошуках валуна минула вся ніч. Нарешті розвиднілося. Маняма здогадався, що на цій планеті, крім ночі, є ще й день, і дуже зрадів. Все ж таки вдень зоряний буй знайти буде значно легше.

* * *

Усю цю ніч Льоха спав погано. Йому не давала спокою історія з дивовижним каменем. Те, що це не звичайний камінь, не викликало сумнівів. Навкруги безліч каменів, і великих, і маленьких, але жоден із них не може не те що кота на восьмий поверх закинути, але навіть з місця зрушити. Отже, це не звичайний камінь, а може, і зовсім не камінь, а щось таке, чому надали подобу каменя.

«А може… — Льоха аж спітнів від хвилювання. — А може, це інопланетяни? Як там у Стругацьких? Зона… Пікнік на узбіччі… Залишили, як непотріб… А може, все навпаки? Якийсь міжгалактичний телепорт чи ще щось… От було б класно!»

Льоха навіть сів у ліжку й витріщився у нічну пітьму:

— Треба буде завтра зранку піти й усе уважно вивчити. Може, Петько чогось і не помітив? А може, там є якісь кнопки? Чи ще щось таке, що можна увімкнути чи вимкнути, налаштувати чи переналаштувати?

Учора вдень, після того як Льоха двічі отримав по голові різними рюкзаками, вони ще з годину топталися біля каменя, та все марно. У Петька камінь працював ідеально, а у Льохи ж геть відмовлявся. Врешті-решт Льосі спала на думку проста річ:

— Слухай-но, Петько, хутчіш валимо звідси, та якомога далі.

— З якого дива?

— Тому, що тут небезпечно.

Вони відійшли від каменя на безпечну відстань. Петько перевірив: камінь його не чув.

— Слухай, хлопче, а якщо тобі заманеться, щоб камінчик відправив тебе кудись до дідька, як ти звідти повертатимешся? Адже там може таких камінців і не бути… Га?

— Гммм… — протягнув Петько. — Я якось про це й не подумав.

— А ти подумай. Можна ж так загриміти бозна-куди, що жоден пошуковий собака тебе не знайде.

Петько боязко глянув на камінь, який мирно лежав собі на галявинці.

— Гайда звідси, — запропонував Льоха, — цю справу треба обмізкувати.

З цим вони учора і пішли.

Льоха перевернувся на лівий бік і поклав долоню під щоку:

— Треба придумати якийсь захист. А то спробуй не думати про руду лисицю, як кажуть англійці. Думнеш щось здуру, і слід від тебе прохолоне…

Він не помітив, як заснув. Під ранок дощ припинився. Темні серпневі ночі… Темні й зоряні. Якщо небо не вкрите хмарами, то всипане зорями, наче якийсь велетень з розмаху жбурнув повну жменю світляків на чорний оксамит, і вони застигли, утворивши неймовірні візерунки. Зрідка чорну безодню перекреслював миттєвий розчерк падаючої зорі, а потім знову все ставало прозорим, нерухомим та нескінченним. Нарешті на сході з’явилася ледь помітна світла смужка. Наближався світанок.

Саме в цей час прокинувся Петько, наче хтось штовхнув його у бік. Він здригнувся й сів у ліжку.

— Це що вчора Льоха казав? Можна опинитись у дідька на городі? Так це ж класно! Можна змотатися куди завгодно! В Індію, наприклад, чи у Штати… Та що там Штати? На іншу планету! Зачекай… А якщо там повітря немає? От як на Місяці… Прилетиш туди — й одразу копита відкинеш! Ні, Льоха таки має рацію! А що, коли…

Одним рухом він вистрибнув з ліжка, так сподобалася йому нова думка.

Льоха прокинувся на початку восьмої. На дворі світло, сяє сонечко, наче вночі дощу й не було. Закінчувався серпень, останній місяць канікул. До школи залишалося всього кілька днів, тому кожен був на вагу золота. Наступні канікули будуть лише за два місяці, тому спати зараз часу немає! Тим більше, що на нього чекала зустріч із дивовижним каменем. Сьогодні він разом із Петьком хотів оглянути цю каменюку найретельніше. Може, навіть перевернути її, якщо вийде. Адже якось же нею керували! Якимось кнопками, тумблерами, ручками… Щось там має бути! Швиденько поснідавши, він ледь дочекався, коли годинник на кухні показав восьму ранку. Як на Льоху, то це вже саме той час, коли можна телефонувати друзям, не боячися при цьому здатися неввічливим. Слухавку узяла Петькова мама:

— А його немає… Вже десь побіг.

— Як це? — у Льохи похололо у грудях від поганого передчуття. — Так рано?

— Сама дивуюся! О сьомій його вже вдома не було. Я думала, ви десь разом. Коли ви разом, Льошику, мені якось спокійніше.

«Мені також», — подумав Льоха, але про свої побоювання вголос нічого не сказав, лише ввічливо попрощався.

Вибігши з під’їзду, Льоха, не гаючи ані миті, кинувся у бік парку. Думки в його голові безладно стрибали: «Ну ж Петько! Ну барбос! Це ж небезпечно… Ой, як небезпечно! До каменя подався, це точно! А той закинув його кудись… Мати моя рідна! Що зараз буде? Де ж цього бовдура шукати? Ну, стривай! Отримаєш по повній програмі! Тільки б знайшовся! Тільки б знайшовся…»

* * *

— Люба, агов! Маняма телефонував?

— Та ні! Я вже хвилююся…

— А діду телефонувала?

— Аж п’ять разів! Не приїхав він… Зник десь по дорозі… М-а-а-анямочко-о-о… — мати розпустила у некрасивій гримасі губи та й заплакала.

— Треба оголошувати у розшук. Нехай підключаються рятувальники! — і батько поліз до кишені по комунікатор.

* * *

Зоряні рятувальники отримали повідомлення про зникнення Манями Корпурами о 21:35 за середньогалактичним часом. По тривозі було піднято два найкращих спеціальних агенти: Флоквел Обламо та Мозя Тсе.

— Ну, хлопчисько! — вигукнув Мозя. — Завжди вони пхають свого носа куди не треба, а нас потім духопелять по повній! Шукай його зараз по всій трасі! Це ж півтори тисячі буїв! Нічого собі, шматочок роботи!

— Ти, Мозю, спочатку хоча б трошки помізкував своєю довбешкою, а потім уже вмикав ноги, — посміхаючися, сказав Флоквел. — Гайда до центру керування. Може, у них є якась інформація? Можливо, на трасі якісь негаразди? Це ж може бути зачіпкою…

І обидва спеціальних агенти чи, як їх прозивали, специ, вирушили на супутник Голуша Фря. Голушкоїди полюбляли проводити відпустки на Фря. Невеличкий супутник кружляв довкола Голуша, роблячи один оберт на добу. На Фря голушкоїди побудували всілякі розважальні заклади. Багато ресторанів та барів, стадіонів та басейнів, готелів та мотелів, пансіонатів та котеджів очікували тут на гостей. «Усе для відпочивальників!» — такий лозунг мав уряд Фря. Індустрія відпочинку годувала весь супутник. Жодних виробничих підприємств там не будували — боялися забруднити атмосферу промисловими викидами. Натомість розташували кілька великих урядових закладів, чиновники яких залюбки працювали та мешкали у курортних умовах Фря. У тому числі на Фря розташували й Управління переміщень у підпросторі — просто кажучи, управління зоряною електричкою.

У холі управління друзів зустрів досить похмурого вигляду охоронець. Шлях у будівлю перегороджував контрольний промінь. Потрапляти під його дію було дуже небажано — било електричним струмом.

— Що? — коротко запитав охоронець.

— Специ, у диспетчерську, — так само коротко відповіли агенти, показавши свої посвідчення.

Охоронець вставив до контролера картку Мозі. Одразу з’явилася Мозина голограма. Уважно порівнявши її з оригіналом, охоронець зробив те саме з Флоквелом і схвально кивнув:

— Проходьте…

Диспетчерська зустріла друзів неголосним, але густим шумом. Працювала чи не сотня комп’ютерів і з десяток кондиціонерів. Чергова зміна зібралася за великим столом та обідала. Хтось щось розповідав, усі в захваті слухали й вибухнули реготом саме у ту мить, коли специ зайшли до приміщення. Мозя набурмосився, Флоквел поклав йому руку на плече:

— Спокійно, Мозю, інакше все зіпсуєш, — посміхнувся й вітально помахав рукою: — Привіт, голушкоїди! З чого регочемо?

Сміх наче відрубало. Ніби по команді всі повернулися до дверей. Один з них, мабуть, старший зміни, незадоволено запитав:

— Хто такі?

— Спеціальні агенти загальнопланетного пошукового бюро, — ляпнув Мозя і справді ледь не зіпсував усю справу. Кожна загальнопланетна служба мала драконівські повноваження, а тут у наявності жахливі порушення: обідали всі разом, за комп’ютерами ніхто не слідкував, а якщо копнути глибше, то, можливо, у старенькому столі вже стояла порожня пляшка (а може, й не одна) з-під пінного бадьоруха — лише за це можна було вилетіти з роботи, наче корок з тієї ж пляшки.

Веселий настрій миттєво випарувався, а диспетчерів наче протягом з-за стола видуло. Старший, знервований, аж трохи затинався, підійшов до спеців:

— Ваші посвідчення, будьте ласкаві.

Перевірив документи, не знайшов до чого прискіпатися, підвів спеців до столу, на якому за цей короткий час дивовижним чином було наведено лад.

— Слухаю вас, шановні…

— Скажіть, будь ласка, а чи не було якихось проблем у русі зоряної електрички променем А-зет від першого буя до тисяча чотириста двадцять восьмого?

— Та що вони можуть тут знати? — не витримавши, презирливо кинув Мозя. — Їм би лише жерти та іржати!

— Мозю! — знову поклав Флоквел товаришеві руку на плече. — Мій напарник хвилюється. Бачите… Під час руху цим променем зник Маняма Корпурама, дванадцяти років. Він виїхав до бабусі на Менпель ще зранку, але й досі не прибув до місця призначення. Батьки подали заявку на пошук.

— А-зет? Зараз перевіримо.

— А хіба до вас не одразу надходить сигнал тривоги, якщо щось не так?

— У нас понад триста променів, — гоноровито сказав начальник зміни, — спробуй дати лад усьому цьому господарству. У нас усе на бекапі записується, а перевіряється, коли потрібно. Як оце зараз.

Він витяг з кишені маленький комп’ютер і потицяв у кнопки товстими, з помаранчевим волоссям, пальцями:

— Ось… Це комп’ютер двадцять восьмий, директорія «Ю». Прошу за мною…

— Нехлюї… — знов пробурмотів Мозя, за що тут же отримав нового стусана від Флоквела.

— Саткесе, а ну глянь, чи не було чогось по променю А-зет від першого буя до тисяча чотириста двадцять восьмого?

— Секунду, майстре… Одненьку секундочку… Ой…

— Що ой?!! — вигукнув начальник зміни.

Розділ 3. Знайомство

Петько, дивлячися на валун, роздумував нечувано довго — цілих півхвилини.

— Льоха все читає та читає, а я подивлюся своїми очима. Оце буде круто! А з цього місця нікуди не зійду, камінь буде тут, під рукою. Раптом щось не так — одразу додому. Це ж по приколу: побувати у минулому! Тьотя Лошадь потім почне на історії розповідати, а я їй бац що-небудь! А вона: звідки?! А я їй: сам бачив!

Він навіть розреготався від задоволення, уявивши собі, як витягнеться від подиву обличчя Ольги Василівни, вчительки з історії.

Можливо, все пішло б інакше у цій дивовижній історії, якби Петько так не поспішав здивувати вчительку приголомшливими знаннями, чи хоча б обійшов довкола цей дивовижний валун. Може, знайшовши загублений Манямою комунікатор, він би кинувся до Льохи та не подумав би про те, про що подумав. Але все сталося так, як сталося. Петько, не помітивши, що потрапив у зону дії валуна, й далі міркував:

— Ось зараз скажу каменюці, аби відправила мене до древнього Києва… Сторіччя десь у тринадцяте…

На мить світло в його очах згасло, в обличчя війнуло вітерцем, волосся на голові стало сторч і впало… Й усе… Петько розплющив очі. Він стояв у лісі, поміж дерев. Поряд з високої трави стирчав валун:

— Матко моя рідна… Де це я опинився? Я ж був у Києві!!!

Метрів за десять від валуна за деревами він побачив просвіти. Петько обережно пішов уперед і за кілька хвилин вийшов на узлісся. Перед ним розлягався нескінченний, до самого небокраю, степ.

— Нічого собі… — протяг він. — Певна річ, піти подивитися можна, тільки як запам’ятати, де лежить валун? Тут Льоха не збрехав, можна у чорта на рогах і залишитися. Що скаже мама — це ще так собі… Але що зробить татусь?! І де подівся Київ?!

Петько роззирнувся, вибрав одне дерево, підстрибнув і вчепився за нижню гілку. Повисів трохи, звиваючися та намагаючися підтягнутися, згадав, як сачкував уроки фізкультури, посварив сам себе та кинув це безглузде зайняття. Метрів за десять він знайшов інше дерево, трохи нижче від першого. Боявся загубити валун, тож повсякчас озирався. Цього разу Петько легко виліз на нижню гілку, а тоді швиденько видряпався нагору. З висоти він розгледів річку і те, що його потішило й налякало водночас. На березі було дещо, що дуже нагадувало військовий табір, — саме такий, якими їх малювали у підручниках історії. Поміж коней ходили люди, горіло декілька багать. Здалеку він не міг роздивитися все докладно, як люди були вдягнені та що тримали у руках, але побачив, як в одного з воїнів у руках щось зблиснуло. «Меч! Або шаблюка… Ого… Цікаво, хто вони?» Він напружив пам’ять: може, княжі дружинники? А може, половці? Чи як їх там… Печеніги? А хто ще міг бути?

«Льоху би сюди… — розгублено подумав Петько. — Він би одразу вирахував…»

Але Льоха був далеко, тому доводилося сподіватися лише на себе.

«От дурень, — подумав Петько, — треба було хоч щось почитати, перш ніж затівати таку подорож! От і гадай зараз, хто це може бути… Ех, фотоапарат було б узяти з собою… Теж не додумався… Хоча стривай! А мобіла?»

Кинувши погляд на брудні руки, Петько раптом згадав про носову хустинку, яку мати силоміць всунула йому у кишеню ще вчора. Петько ретельно витер руки та вийняв з кишені мобільний телефон.

— Далеченько… Треба підійти ближче. Камера заслабка, лише два мегапікселі…

Відходити від каменя було лячно, але піти, не зробивши жодної фотки, — то був би повний відстій! Поміркувавши трохи, він прив’язав свою хустку на найвищій, до якої тільки зміг дотягнутися, гілці.

— Молодець! — похвалив він сам себе за винахідливість. — А тепер можна й поцікавитися, хто ж там на березі прохолоджується?

Петько зліз з дерева та зробив крок у траву, де й провалився у неспокійну зелень майже по плечі. У лузі стояв міцний запах нагрітого сонцем різнотрав’я. Петько глибоко вдихнув і відчув, як йому наморочиться від свіжого п’янкого повітря. «Гарно, — подумав він, — а в нас чим тільки не смердить! Якщо не вихлопними газами, то чимось із смітника».

Зорієнтувавшися за сонцем, Петько пішов у бік табору.

* * *

Льоха прибіг до валуна о пів на дев’яту. Ще здалеку він побачив — біля каменя нікого немає, і важко зітхнув.

— Ну, Петько! Одне слово — барбос! Де ж його зараз шукати? Що робити? Піти сказати дядькові Володі?

Дядею Володею звали Петькового тата. Льоха виразно уявив собі, як дядя Володя з тяжким зітханням знімає з вішалки штани, а зі штанів витягує паска. А тьотя Саша… Про неї краще взагалі не думати, тому що перепаде на бублики всім: і дяді Володі, і Петькові, і, скоріше за все, й самому Льохові. За віщо? А для профілактики!

Льоха обережно наблизився до каменя, намагаючись ні про ще не думати, але так не виходило. Спробуйте не думати про те, про що думати не можна! А раптом камінь тепер його почує? Як закине кудись! І Петько зник, і він зникне… І ніхто не взнає, де вони поділися, тільки батькам сивого волосся додасться.

Але нічого не сталося, нікуди його не закинуло, отже, все у повному порядку. Льоха обережно обійшов камінь і раптом побачив у траві щось чорне. Річ була трохи більша за телефон і нагадувала пульт дистанційного керування. Льоха обережно підняв її й покрутив у руках. Так, схоже на мобільний телефон чи пульт. Тільки літери на приладі були незнайомі: ні англійські, ні українські. На арабську в'язь букви теж не тягнули, як і на китайські ієрогліфи. Льоха замислено почухав потилицю. Теплий пластик, а може, і метал, наче влився у долоню, надійно та щільно. Крім того, знайшлася ця штука саме поряд із таємничим валуном. Льоха вже зібрався натиснути якусь кнопку, просто так, спробувати, але у цей момент із кущів вистрибнув кіт, точнісінько такий, якого Петько вчора закинув йому у вікно. Кіт голосно нявкнув.

— Ти диви, — пробурмотів Льоха, — наче знайомий котисько…

* * *

Маняма знайшов галявину та валун. Коли він вистрибнув із кущів, то одразу побачив дуже схожу на голушкоїда істоту. Істота стояла на задніх кінцівках, а у передніх тримала комунікатор і вже збиралася його ввімкнути. Маняма захолов. По-перше, цей рудий абориген, який напав на нього, виявляється, був не найбільшою істотою на цій планеті, а по-друге, мабуть, і не найголовнішою. Істота, яка тримала комунікатор у кінцівках, скоріше за все була розумною або майже розумною, бо була вдягнена. А по-третє, якщо істота зламає комунікатор, то Маняма не зможе повернутися до свого звичного вигляду, а це вже було справді кепсько! Тому він загорлав на всю горлянку:

— Стій!!! Не чіпай комунікатора!!!

Тобто, він хотів так крикнути, а вийшло тільки хрипле:

— Няв-няв-няу!!!

Істота відвернула погляд від комунікатора і щось пробурмотіла. Маняма ні слова не зрозумів, але зрадів, що відволік її увагу від приладу. Істота кілька разів доторкнулася верхньою кінцівкою до волосся на потилиці. «Цікаво. — подумав Маняма, — це навіщо? Такий від масажу? Мабуть, для припливу крові до мозку, і він тоді краще працює…»

Тим часом істота сунула комунікатор до кишені і пішла собі геть. Маняма рушив за нею. Стежина привела їх прямісінько до широкої вулиці.

Був час пік. Місто поспішало на роботу. Величезна кількість аборигенів і чудернацьких засобів пересування, за кожним з яких тягнувся шлейф смердючого диму, вразили Маняму. На Голуші давно таких машин не було, усі пересувались у повітрі на антигравах. Вони працювали на енергії гравітації, палива не потребували, тому повітря всілякою гидотою не псували. А земля була засіяна травичкою, по якій прокладено пішохідні доріжки. А тут… Було від чого жахнутися! Уздовж вулиці поспішала безліч аборигенів. Дорога забита машинами на колесах, які повільно тягнулися в одному напрямі. Маняма ледь ухилився від однієї, величезної, чорної, з широчезними колесами. Мабуть, аборигену набридло тягнутися по дорозі — і він раптово виїхав на тротуар. На рудого кота він не звернув уваги, лише розлючено поблимав світлом фар істоті, у кишені якої знаходився дорогоцінний комунікатор. Істота у відповідь насварилася на машину кулаком, на що та відповіла оглушливим гудком. Маняма розгубився і ледь не випустив з поля зору аборигена. Нарешті побачив знайомий одяг і щосили кинувся навздогін.

— О!.. Поглянь лише… Не відстаєш, рудий? Тільки даремно ти це робиш. Не можу я тебе узяти до себе, мати не дозволить.

Ясна річ, Маняма ніц не зрозумів з того, що сказав абориген, але відстати від нього не міг, бо той ніс у кишені дорогоцінний комунікатор. Усе було б значно простіше, якби Маняма зміг дістатися до свого універсального приладу. Увімкнув би аналізатор та за півгодини вивчив незрозумілу мову, а так…

* * *

Льоха перебіг вулицю по пішохідному переходу, він квапився додому. Рудий кіт не відставав. Він забігав наперед, кидав на Льоху благальні погляди, плутався під ногами чи просто біг попереду, задерши хвоста вгору. Тільки Льоха відкрив двері під’їзду, кіт шмигонув уперед, забіг на майданчик першого поверху і сів, не зводячи з Льохи очей.

— Ти бач, — пробурмотів Льоха, — і що ж із тобою робити? Ну, йдемо, хоч нагодую…

Батьки давно пішли на роботу, тому з цього боку ускладнень він не очікував. Льоха відчинив двері, кіт глянув на нього з недовірою, але у двері зайшов.

— Ну, ось… Нормально, по-людськи… А то у вікно влітати! Так не личить, справді ж… — Він поліз до холодильника та дістав пакет молока. — Ось… Хоча б підхарчуєшся…

Але кіт не став хлебтати молоко, як це зробив би будь який порядний кіт, а зненацька стрибнув на стіл, куди Льоха щойно поклав знайдений біля каменя прилад.

— Агов! Ти що?! — обурено закричав Льоха. — Нічого собі! Пустив його додому на свою голову! Ану забирайся звідси!

Раптом кіт схопив у зуби комунікатор. Льоха у відповідь озброївся віником.

— Стій, паразит! — горлав Льоха, розмахуючи своєю зброєю та ганяючись за невдячним котом. А той, шмигонувши крізь нещільно причинені двері, з льоту пірнув під Льохове ліжко.

— Ну, начувайся, невдячна тварюко!… — репетував Льоха, розтягнувшися на підлозі та намагаючися вигнати кота з-під ліжка, але там щось клацнуло, тоді блимнуло… Льоху обдало хвилею теплого повітря, а потім під ліжком хтось оглушливо чхнув!

— Е… е… — розгубився Льоха. — Що за хохми?

А далі… А далі з-під ліжка з’явилася рука!!! Вона тримала знайдений Льохою прилад, так схожий на мобільний телефон!!!

Слідом за рукою, крекчучи та обтрушуючись, на світ виліз і її власник, хлопчина, приблизно такий на зріст, як і Льоха, у легкому, дивного крою спортивному костюмі. Льоха замахав руками, наче відмахувався від комарів, але хлопчик не зник. Спочатку він так само замахав руками, потім спинився, усміхнувся і щось промовив незнайомою Льохові мовою.

— Ти хто? Де кіт?

У такт словам Льохи на приладі замерехтів вогник. Незнайомець схвально закивав головою, а неживий голос з приладу запитав:

— Ти хто? Де кіт?

— Я кіт? Це ти кіт!

* * *

Маняма уважно слухав, що казав абориген. Ще під ліжком він вставив у вухо ґудзик навушника від комунікатора і зараз уже міг користуватися аналізатором мови. Спочатку аналізатор мовчав, лише зрідка попискував, що означало брак інформації. Але ось абориген заговорив, і аналізатор одразу взявся до роботи. За кілька хвилин Маняма вже міг проказати перше речення.

— Я не кіт. Я — Маняма.

Для прозорості він поклав руку собі на груди й повторив:

— Я — Маняма.

Абориген замислився на хвильку, потім тицьнув себе у груди пальцем та сказав:

— Я — Льоха.

— Льо-ха? — повторив за ним Маняма.

— Ти — Маняма, — ствердно сказав Льоха, — це добре, а я — Льоха. Це теж непогано. А де подівся кіт? І звідки узявся ти?

Аналізатор запищав, перетравлюючи отриману інформацію.

— Льо-ха… Я не кіт, я був кіт… Це — комунікатор, — Маняма підняв прилад на рівень очей, — він кіт.

— Комунікатор кіт? — здивувався Льоха.

Маняма покачав головою, потім показав пальцем на вікно:

— Це кіт?

— Який ще кіт? Це вікно! — здивувався Льоха, а потім зрозумів: — Ага! Тобі слів не вистачає!

І він почав показувати пальцем на різні речі та називати їх. Півгодини він допомагав аналізатору мови, називав різні слова, потім відкрив книгу й показав літери, увімкнув комп’ютер… З комп'ютером справа пішла легше. Комунікатор сам налаштувався й миттєво скачав з Льохової машини всю потрібну інформацію. Ще за годину Маняма видав цілком зрозумілу фразу:

— Льохо, чи можна щось спожити у їжу?

— Типу пожувати? Не питання! Йдемо на кухню.

Нарізаючи хліб та величезний червоний помідор, Льоха запитав у гостя:

— Манямо, хто ти і як тут опинився?

— Мені бракує інформації, — чесно відповів той, — я думаю, що це якась несправність у зоряній електричці.

— А валун? Ну… камінь, біля якого я знайшов комунікатор?

— Це не камінь. Це зоряний буй номер вісімсот двадцять два. Не є добре, що я звідти пішов. Але я мусив піти, бо ти забрав комунікатор.

— Зоряний буй… — тихо промовив Льоха, — от у чому справа… Ви тут буїв наставили, а в мене Петько зник. Де його зараз шукати?

— О-о… Петь-ко?

— Мій друзяка… Ну, товариш… Ранком пішов до каменя та зник.

— Треба повернутися до буя. Туди можуть прийти рятувальники. Особи, які мене народили, вже точно здійняли тривогу. Певен, особа жіночої статі здійняла тривогу по всій планеті.

— А ти по цій штукенції зателефонувати додому можеш?

— По комунікатору? З електрички можу, там стоїть дуже потужна антена. А звідси ні. Я вже намагався. Якби буй не зламався, ймовірність позитивного результату спроби була б значно вищою.

Помідор та хліб Манямі сподобалися, але покуштувавши ковбасу, він скривився:

— Як ви можете споживати такі несмачні продукти харчування?

— Манямо, спробуй розмовляти простіше. Чого ти увесь час так завертаєш, що нічого второпати не можна?

— Що ти мав на увазі? Я нічого не зрозумів.

Льоха наморщив лоба. Ну, як пояснити прибульцю, що так, як він говорить, говорити не заведено?

— Ну, ось ти сказав: як ви можете споживати такі несмачні продукти харчування. Сказав?

— Так, сказав. А що тут не зрозуміло?

— А треба було сказати: як ви можете їсти цю гидоту! Коротше, а головне, ясніше. І що це за «особа жіночої статі»? Це мама, зрозумів? Мама, а ще коротше — ма!

— Ма… — наче луна, повторив Маняма сумовитим голосом, а потім запитав: — Якщо це гидота, навіщо ви її їсте?

* * *

— Саткесе, що означає твоє «ой!»?!

Саткес забарабанив по клавішах комп’ютера.

— Майстре, у районі вісімсот дев’ятнадцятого — вісімсот двадцять третього буїв був дуже потужний викид субпросторового часового континууму.

— Ділянка, де міг зникнути хлопчина, — пробурмотів Флоквел Обламо.

— Шість буїв! — вигукнув Мозя Тсе.

— П’ять, Мозю, п'ять… У тебе завжди було погано з арифметикою. — А потім звернувся до майстра: — Субпросторовий часовий континуум? Це означає, що його могло закинути куди завгодно й у будь-які часи? П’ять буїв — це п'ять планет! Само по собі багацько, а тут ще часовий фактор! І ви все це проґавили? І де зараз шукати Маняму? Як довго буї глючать?

Майстер кивнув, і Саткес знов забарабанив по клавішах:

— Добу… — захриплим голосом сказав він.

— Добу?.. Добу!!! Добу безліч голушкоїдів могли зникнути, загубитись у часі та підпросторі, а ви п'єте бадьорух, жерете м’ясо та веселитеся? — Мозя щосили гупнув кулаком по столу.

Саткес перелякано здригнувся, майстер же був напрочуд спокійний. За свій вік він і не такі скандали бачив. «Ну, порепетують, порепетують, вгомоняться та й підуть собі, — думав він, — ну, загубився пацан, знайдеться, куди він подінеться? Спробували б таким штатом три сотні променів обслуговувати! Розумники…» — але вигукнув зовсім не те, що думав:

— Системнику! Негайно до мене!

Мозя все ще кипів гнівом навіть на порозі управління.

— Добу! Флоквел, розумієш? Добу вони нічого не робили! Добу на промені відбувалося невідь-що… Я дивуюся, чому надійшла лише одна заява про зникнення!

— Алло! — Флоквел, слухаючи Мозю, про справу не забув: витяг комунікатор і набрав потрібний номер. — Ало! Є… Доповідаю: в управлінні переміщень протягом доби було втрачено контроль над променем а-зет на ділянці у п’ять буїв: від вісімсот дев’ятнадцятого до вісімсот двадцять третього. Там був потужний викид субпросторового часового континууму. Так… саме так… Куди завгодно й у будь-які часи. Нічого не робили! Бадьорух пили!!! Обов'язково напишу! Гнати їх потрібно втришия! Робітнички! Так… Оформлюйте відрядження — і ми з Мозею, не гаючись… Гроші на відрядження? Потім отримаємо… Це не смертельно… Та й де їх там витрачати? Дайте команду у зброярню, щоб видали зброю без затримки. Дякую…

Розділ 4. Буй вісімсот дев'ятнадцять

Петько, зрідка позираючи на сонце, продирався крізь густі хащі високої соковитої трави. Над лугом стояв такий свіжий і насичений запах, що паморочилось у голові. Сонце вже почало припікати, пахощі ставали дедалі міцнішими. Нарешті дмухнув вітерець — і дихати стало легше. Ще трохи — і він вийшов на берег річки. «Цікаво, — подумав Петько, — що ж це за річка? Точно не Дніпро, той набагато ширший. А які річки є ще у Києві? Може, Десна? Ні… Десна по Києву не протікає, а камінь же у Києві лежить! Цікаво…»

Він вийшов на берег, готовий будь-якої миті сховатись у високій траві. Біля самого табору Петько пригнувся, а тоді взагалі ліг на живіт і поповз на невеличкий пагорб. Його заїдала цікавість: хто ж це там? Які вони, люди з минулого? Як живуть? Про що думають? До вершини пагорба лишилося зовсім небагато, всього пару метрів… Ось… Ось зараз він їх побачить! Побачить те, що нікому з тих, хто зараз живе на Землі, бачити не доводилося, він побачить своїх пра-пра-пра-пра-пра-пращурів! У Петька навіть руки затремтіли від нетерплячки, і він ледь не випустив мобільник. Ну!!! Ось зараз!!! Ну, ось же вони!!!

* * *

Планета, на якій стояв вісімсот дев’ятнадцятий буй, була позначена в каталозі як Е2213, чи Хвіст із сузір’я Великої риби. Взагалі буї ставилися лише на тих планетах, де була придатна для життя атмосфера. Де такої атмосфери не було, ставилися спеціальні буї. На такі планети мали доступ лише дослідницькі команди. Тому вирушаючи у зоряне відрядження, Мозя та Флоквел узяли із собою лише трохи їжі, по фляжці води та зброю. Обладнання для дихання їм не було потрібне. Граваствіл, як і антиграви, працював на енергії гравітації, тому підзарядки не потребував. Проблеми з підзарядкою виникали лише у невагомості, але там битися не було з ким. Невеличкий, непоказний зовні пістолет насправді був дуже потужною зброєю. Граваствіл міг утворювати спрямовану силу тяжіння чи, навпаки, невагомості. Від дії цих протилежних сил ціль чи розчавлювалася надмірною силою тяжіння, чи навпаки, злітала, наче повітряна кулька, а приземлялася невідомо де, куди вітер занесе. Спецам дуже подобалася ця зброя за безвідмовність та надійність, а також за те, що вона була легка й у далеких подорожах не завдавала незручностей.

Мозя та Флоквел стояли поруч із буєм на бузковій траві. Світило висіло над самим небокраєм.

— Здається, вечір, — висловив здогадку Мозя, — а що у каталозі зазначено?

Флоквел дістав комунікатор, погмикав, поцокав нігтем по дисплею, скривив губи й похитав головою:

— Розумного життя на планеті немає. Два світила: фіолетове та жовте. Велика кількість усілякої живності, у тому числі й хижаків. Дотримуватися особливої обережності, без супроводу на екскурсії не соватися і таке інше… А ось тобі і представник місцевої фауни. Прошу знайомитися!

У блакитнуватому прозорому світлі майнула тінь. Обидва ледве встигли присісти, як над ними пронеслася величезна крилата тварюка. Дзьоб клацнув прямісінько над Мозиною головою.

— Ах ти ж! — Флоквел обурився, вихопив граваствіл і прицілився. Крилате чудовисько зупинилось у повітрі та важко гепнулося на землю. Почувся глухий удар.

— О-го-го… — пробурмотів Мозя. — Щонайменше тонна…

— А може, і більше… Я її троячкою приклав.

«Троячка» — це триразове збільшення ваги. На зброї замиготів індикатор: запрацював пристрій, що поповнює витрачену енергію. Специ підійшли ближче. Чудовисько при падінні не загинуло, кліпало величезними очима та навіть намагалося загрозливо клацнути зубатим дзьобом.

— Но-но, — про всяк випадок відступив на крок Флоквел та пригрозив гравастволом, — дивися мені! Десяткою припечатаю — забудеш, як дихати!

— І де ж у цих вічних сутінках шукати Маняму?

— А знаєш, Мозю, мені чомусь здається: шукати хлопчика тут немає сенсу.

— Це чому ж?

— Ми тут навіть озирнутися не встигли…

Земля під ногами задвигтіла. Специ стрімголов кинулись убік. За мить на тому самому місці, де вони стояли, утворилася глибока вирва, з якої показалася величезна п'явка. Вона піднялася метри на три над землею й застигла, наче стовп.

— Воно ніби озирається навкруги… Стережися! — заволав Флоквел і щосили штовхнув Мозю у плече. Той покотився сторчма — і це врятувало йому життя. Наче батіг ляснув у повітрі — це п'явка промайнула якраз на тому самому місці, де хвилину тому стояв Мозя. Не поціливши, вона знову застигла на місці, наче кострубатий коричневий стовп.

— До буя… Відходимо до буя! — крикнув Мозя.

Обходячи вирву якомога далі, обидва рушили до буя. Якщо п'явка і стежила за ними, то жодним чином цього не показувала, а за кілька хвилин взагалі зникла, втягнувшись у вирву. Але заспокоюватися було рано. Знов затрусилася земля, цього разу просто під Флоквелом. Було б йому непереливки, якби не встиг відстрибнути у зону дії буя. У стрибку він вихопив комунікатор, спрямував його на буй і натиснув на аварійну червону кнопку. Навколо буя миттєво утворилася куля захисного поля. Обидва полегшено зітхнули.

— Нічого собі! — похитав головою Флоквел. — Оце так гостинність! Супер!

П'явка все ще нерухомо стовбичила. Отямився після важкого падіння і летючий монстр. Хитаючися, він звівся на товсті короткі лапи з величезними пазурами і клацнув зубастим дзьобом. П'явка відреагувала миттєво. Зникнувши у вирві, вона виринула на поверхню поряд із монстром. Знов у повітрі ляснув важкий пружинистий батіг. Мить — і шию монстра затягла смертельна петля. Монстр страшенно заверещав, намагаючися дотягнутися до жилавого канату дзьобом чи лапою, але нічого в нього не вийшло. Хвилина — і все скінчилося. Великі очі затяглися білою плівкою, кілька раз стиснулися страшні пазурі… Потвора скреготливо захрипіла, смикнула крилами і завмерла. Зарипів пісок, застукотіли камінці — це туша потихеньку поповзла у бік вирви.

— Ну, і що далі? — У Флоквела прокинулася цікавість. — Як він цього велетня у вирву затягне?

Але все було значно простіше. Підтягнувши тушу вбитого монстра ближче, п'явка поволі витягнулася, наче пожежний шланг, і заходилася заковтувати здобич, почавши із жахливого дзьоба. Повільно, майже непомітно, п'явка натягалася на монстра, наче гумовий чохол.

— Ото й уся таємниця. Полежить на сонечку, перетравить… І поповзе собі додому.

— Слухай-но, а чому ти цього хробака із гравастволу не пригостив? Слово честі, я б його припечатав із більшим задоволенням, ніж цю пташку!

— Та і пташку не треба було б… — Флоквел погладив гравоствіл у кобурі. — Це я від несподіванки. Можна сказати, розгубився.

— Це ти розгубився? — засміявся Мозя. — Так я тобі й повірив!

— Знаєш, Мозю, чуття мені підказує: тут нам робити нічого. Коли б Корпурама й опинився на цій планеті, довго б він, на жаль, тут не протримався. Адже він без зброї…

П’явка вже майже проковтнула свою жертву. З пащеки, всіяної маленькими зубами-гачечками, стирчали лише лапи зі стиснутими пазурами. П’явка роздулася, наче велетенська бочка.

— Ось це, я розумію, апетит! — криво посміхнувся Мозя. — Ну що, вшиваємося?

При цих словах з-за найближчої піщаної дюни легким підтюпцем вибіг ще один представник місцевої фауни. Побачивши спеців, він гарикнув і кинувся в атаку. Натрапивши на п'явку, яка, наче велетенський хробак, нерухомо лежала на блакитному піску, тварюка від несподіванки зупинилася, потім загарчала та вчепилася у здобич могутніми щелепами.

— Ну… Тут нудьгувати не випадає! — сказав Флоквел і натиснув кнопку на комунікаторі. Попереду на них чекав буй номер вісімсот двадцять.

* * *

Маняма та Льоха квапливо крокували у бік парку. Маняма, вже добре засвоївши мову, терпляче вислуховував розповідь Льохи про валун, кота, який залетів у вікно, та Петька. Коли Льоха почав розповідати про Петькові експерименти, Маняма лише головою похитав:

— Хіба можна так жартувати з буєм? Петькові ще поталанило, що він одразу не вляпався в якусь неприємну історію. Вміння правильно думати — складна штука. Нас цього навчають у школі просто з першого класу. На Голуші багато механізмів керуються думкою, на відстані. Якщо ти не пройшов курсу «Точне мислення», тобі не лише антиграв не довірять, ти навіть із комп’ютером не впораєшся. Ай-яй-яй… Дуже необачно… Я не здивуюся, якщо він усе ж таки втрапив у якусь халепу.

— А я про що? — сумно відповів Льоха та поправив окуляри на переніссі. — Що тепер казати його батькам, тьоті Саші та дяді Володі, — навіть не знаю… Ой, буде!

— Треба його шукати, — погодився Маняма, — а що, сильно буде?

— Ще б пак! Не те слово! Дядя Володя ще нічого, але тьотя Саша!.. Заникайся і не висовуйся!

— А що означає «заникайся»?

— Ну… Тобто ховайся, а то буде тобі шаноба!

— Мені шаноба? За що?

— Та ні, Манямо, не шаноба, це такий вислів. Навпаки, нагорить як треба, — і, помітивши, що його новий друг не може зрозуміти, Льоха додав: — У сенсі покарають.

— А… А за віщо?

За такою малоприємною розмовою дісталися до парку, а тоді алеєю до валуна. Навколо все було спокійно. З кущів вистрибнув знайомий рудий кіт. Маняма здригнувся, а Льоха посміхнувся, пригадавши Петькову витівку.

— Киць-киць, — покликав він кота.

Кіт, здійнявши хвіст догори, статечно підійшов до хлопця й потерся об ногу.

— Ет, пригостити нічим, — пожалів Льоха.

— Це хижак? — запитав Маняма.

— Типу того…

— Типу кого того? — перепитав Маняма.

— Ну, Манямо… Ти ж начебто навчився розмовляти по-нашому.

— Навчився, — погодився Маняма. — Слово «тип» має такі значення: по-перше, форма чогось, що має певні ознаки. По-друге, найвищий підрозділ у систематизації тварин. І по-третє, категорія людей, що об’єднані загальною ознакою… — Маняма диктував, наче читав по писаному, без затинань та помилок, а скінчив свій виступ навіть для Льохи видатним реченням:

— Значення «типу того» для слова «тип» не типове.

Льоха розгублено поправив окуляри:

— Ну… Ти типу… тобто це… ну, ти і сказонув! А кіт… Так, хижак, хоча просто від молока не відмовляється. Киць-киць. — Він погладив рудого кота, а Маняма тим часом витяг із кишені комунікатор і уважно розглядав екранчик.

— Здається, все нормально. Нікого тут не було, але з буєм щось не те… Якісь негаразди. Що робитимемо?

— Чекаймо, Манямо, чекаймо.

— Що, сидіти тут і чекати? Скільки? Добу? Дві? Підемо, а раптом рятувальники з’являться? Знак би їм який залишити, що я тут…

— Знак? Це запросто!

* * *

Антиграв м'яко ліг на траву. Дверцята відкинулися вперед — і нагору з кабіни виліз кремезний сивий чоловік. Це був Манямин дід, Блостер Корпурама. Він потягнувся, хруснувши суглобами, покрутив головою, розминаючи шию, що затерпла під час дороги, і поліз у багажник.

— О, дід прибув! — вийшла на ґанок бабця. — Ну що, спіймав?

— Та є трохи… — дід витягнув із багажника мішок із рибою. — Якраз на смаженину та юшку. Онучка свіжою рибою побалуємо. Робокору зарядила? Я там вранці сіна приніс.

— Та вже і подоїла. А от Манями досі нема.

— Як це нема? — дід здивовано звів брови. — І що, не телефонував? З Ревогемом розмовляла?

Ревогемом звали сина Блостера, Маняминого батька.

— Розмовляла, — у бабиному голосі почулася тривога. — Він сказав, що Маняма поїхав ще зранку.

— Цікаво… — протягнув Блостер. — Куди ще телефонувала? Кого і про що питала?

— Та куди ж я зателефоную? Кого запитаю? А все ти зі своєю дурною ідеєю! Пожити на природі… На природі… Електричка біля ґанку! Ось і дочекалися!

Блостер кинув мішок із рибою на траву та знову поліз у кабіну антиграва за комунікатором.

— Ало! Ревогем? Здрастуй, синку! У два слова: де Маняма? Куди телефонував? Кого підключив? Рятувальників? Це добре. Де приблизно? По променю а-зет від вісімсот дев’ятнадцятого до двадцять третього? Я сам поїду!

— Куди?! — йойкнула бабця. — Та ти, старий, несповна розуму, чи що? Мало нам одного зниклого Манями, ще й тебе потім розшукувати! Не пущу!

Для більшої переконливості бабця розкинула руки, перекривши дорогу. Блостер знизав плечима:

— Та ти що, Аямо? Буй в іншому напрямі. — Він знову поліз у багажник, витяг звідти кобуру з гравастволом, який завжди брав із собою на риболовлю після одного випадку. Тоді на нього напав водоріз, збив потужним струменем води антиграв і ледь не поснідав дідусем.

— Ти ось що, Аямо. Не галасуй і не розводь сльози. Хіба забула, ким я працював до пенсії?

Більшу частину свого життя дід прослужив у загоні космічного супроводу. Загін охороняв дослідників під час польотів на незнайомі планети. Блостер бачив різні дивовижі, уславився як неперевершений фахівець. Коли дід пішов на пенсію, його нагородили іменним гравастволом, якого було зроблено спеціально для нього, дуже потужним та красивим. На ручці зробили напис: «Блостеру Корпурамі від вдячних клієнтів та командування». На Блостерове питання: до чого тут клієнти, — командування відповіло, що придбання таких речей кошторисом не передбачено. Щоб зробити Блостеру подарунок, командування звернулося до спонсорів, звідки і з'явився такий дивний напис: спочатку клієнти, а вже потім командування. Блостер знизав плечима, але дарунок прийняв. Зброю любив, а це була справді класна пушка.

«Скоріше за все, — подумав Блостер, — рятувальники підуть від першого підозрілого буя, вісімсот дев’ятнадцятого, а я піду з останнього, вісімсот двадцять третього. Усе буде гаразд, Манямо, усе буде гаразд!»

Розділ 5. Які вони, наші предки

— Йой-й! — іззаду на Петька навалилися та міцно притисли до землі, руки боляче заламали за спину. Мобільник випав на траву, але його одразу ж підняла чиясь рука.

— Вивідача схопили! — гукнув хтось за спиною. — Ти чий будеш? Звідки прийшов? Що тут робив?

Міцні руки струсонули Петька та поставили на ноги. Заболіли плечі та дуже засвербіло в носі. Петько спробував вивільнити руку, аби почухатися, але у відповідь її завернули ще дужче.

— Агов, а чи не можна полегше? — простогнав він.

— Вивідач? Відповідай, отроче! — суворо наказав бородатий дядько. Він вийшов із-за спини і стояв перед Петьком, тримаючи ліву руку на руків’ї величезного кинжала, що висів на поясі. Довге волосся, майже по плечі, вдягнений у сіру сорочку з грубої тканини з розрізом до середини грудей. Під шиєю сорочка зав’язана стрічкою зі шкіри, підперезана темним, майже чорним паском. Шкіряні штани, ноги взуті у легкі шкіряні постоли. Обличчя засмагле, брови та довге волосся білі, збляклі на сонці, погляд суворий, жорсткий:

— Тебе запитую, отроче! Єже тута дієш? Це що таке? — дядько розглядав мобілу.

Петько розгубився. Ні, справді, а що він міг відповісти? Що прийшов із майбутнього? Знайшов у парку каменюку, і та його сюди закинула? І що тоді подумає про нього цей суворий бородатий воїн? І як йому пояснити, що таке мобільний телефон? «Ні, так казати не можна, ще подумають, що я божевільний. Треба щось збрехати… Щось схоже на правду…»

На думку нічого путящого не спадало. Але тут сам бородань підказав йому вихід. Він приглядівся до Петькового одягу, навіть обійшов хлопця довкола:

— З чого це одежина на тобі? — Воїн помацав футболку. — Узіна? Не схоже… Шорстян-волосень? Чи бебрян?[2] А порти? Срамота… — Воїн кинув презирливий погляд на Петькові шорти. — Невже пристойно з голими колінами на людях ходити?

— А я того… Типу… Мандрівник… Ага, з далеких країн… Напівнічних[3]… — десь він чув про напівнічні країни. Потім потягнувся за мобілою: — А це… А це чіпати не можна!

— Напівнічні? Це де ж такі є? Пояс де твій? Чи не відаєш, що без пояса ходити негоже?[4] А це, кажеш, чіпати не можна? Оберіг, чи що?

— З заморських країн я… З далеких… — продовжував бурмотіти Петько. — 3 цього… Як його… А це точно оберіг! Дуже потужний і страшний, — він навіть насупив брови, намагаючися показати, який страшний оберіг в руках у воїна: — У-у-у, який страшний!

— Ведемо його до воєводи, Ратиборе! Хай йому казки розповідає! — хватка трохи ослабла, а потім руки і зовсім звільнилися. Петько потер затерплі зап’ястки:

— Ну і пальці! Що твої обценьки…

Власник залізних пальців вийшов з-за Петькової спини. Вбраний він був так само, як і перший воїн, тільки замість шкіряних постолів на його ногах були короткі чоботи, а на паску висів, крім кинжала, ще й короткий меч.

— Правильно речеш… Ступай, отроче! — суворо наказав воїн Петькові. «Оце вскочив!» — подумав той і обернувся до узлісся. Там він ледь-ледь розгледів на тлі світло-блакитного неба маленьку білу цяточку — носову хустинку, прив’язану на самому вершечку невисокої берези.

Той, кого звали Ратибором, легко штовхнув Петька у спину:

— Ходи давай!

— Це… Як його… Оберіг віддайте! А то того…

— Воєвода розбереться!

Утрьох вони пішли вздовж річки у бік табору. Потягнуло димком і запахом каші. У Петька забурчало в животі. Ранком він так поспішав, що не встиг нічого кинути до рота, і зараз відчув, як страшенно зголоднів.

У таборі було кілька десятків воїнів. У центрі височіло шатро з товстої грубої тканини. Поряд горіло два багаття, висіли казани, біля яких метушилися два кашовари. Навкруги на землі лежали сідла, охайно складений одяг, мечі у піхвах, луки та стріли, списи… Поряд із невеличким табуном коней з десяток воїнів управлялися на мечах. Зброя виблискувала на сонці, раз у раз чувся пронизливий передзвін криці. Біля куреня стояв широкоплечий воїн і з посмішкою дивився на поєдинок. Убраний був приблизно так саме, як Петькові супутники, лише сорочка червона, гаптована золотими візерунками.

— Звідки цей отрок?

— Васнь, прелагатай, — незрозуміло сказав воїн, — обабився яко шиша.[5]

— А сам ажно агня.[6]

Петько ошелешено позирав то на одного, то на іншого, майже не розуміючи, про що вони торочать. «І це мої предки? Якою ж мовою вони розмовляють? Який ще „прелагатай“? Яка „шиша“?» — а вголос відповів, похитавши головою:

— Ніякий я не шиша. А звуть мене не Вася, а Петько. І зовсім я не обабився, а йшов до вас подивитися, як ви живете. Мандрівник я… — І продемонстрував, як крокує по землі: — Ніжками, розумієте? Туп-туп-туп…

— Як кличуть тебе? Порекло[7] твоє яко буде?

— Чого буде? — не зрозумів Петько.

— Як батьки нарекли?

— Петьком… Тобто Петром.

— Яко апостола? Це добре. Аще батьки боголюбні, то і чадо тако же[8] має бути.

— Вибачте, а ви хто будете? — несміло запитав Петько.

— Не по чину запитуєш, — посміхнувся воїн, — але якщо ти з вечірніх країн, то нашого чину, мабуть, не вєдаєш. А тому пробачаю. Воєвода я. А звуть мене Дмитром, а порекло моє Єйкович.

— Воєвода? А це ваше військо?

Зареготав воєвода, заховав посмішку в бороді Ратибор, а його товариш узяв руки в боки та тільки хитав головою.

— Який ти, отроче, смішний… Де ж ти дружину узрів? Дружина стоїть у Києві. Деі[9] дружину з двох котлів нагодуєш? Ратиборе, чи здається мені, чи хтось рище комонно? — воєвода тицьнув пальцем у бік фортечного муру, що чорнів на високому берегу річки.

Ратибор, прикриваючися від сонця, приклав долоню дашком:

— Парубок.[10] Мабуть, від князя.

— Збирай воїв. Скоро рище… Покваптеся!

Загін збирався швидко та організовано, один Петько стояв, не знаючи, що йому робити. Миттєво зібрали шатро, познімали з коней пута. Кашовари безжально вилили у вогнища те, що тільки-но апетитно булькотіло у казанах. Вогонь засичав і згас, а у повітрі запахло смаленим.

— Це… А я? — розгубився посеред загального сум'яття Петько.

Він одразу відчув себе зайвим і не знав, до кого притулитися. Чимось сподобався йому неквапливий спокійний воєвода Дмитро. Присадкуватий, широкий у плечах, він наче випромінював силу та впевненість. Накази віддавав коротко та владно, воїни їх виконували швидко та чітко. Петько відчув, що воїни свого воєводу поважають і слухаються його. Хлопцеві захотілося стати своїм серед цих людей, навіть стати схожим на них. Але він нічого не знав і не вмів із того, що усім іншим було просте та звичне. Воєвода краєчком ока помітив Петькову розгубленість і наказав:

— Ратиборе! Іно не зриш, оже отрок не комонний? Поймі до себе.[11]

Не встиг Петько мигнути оком, як сильні руки підхопили його та закинули на коня.

— Ой! — від несподіванки вигукнув він, утратив рівновагу та гепнувся на землю. Усі навкруги засміялися:

— Е-е… Та отрок не відає, з якого боку у фарі[12] опаш![13]

Усі зареготали дужче, але не образливо. Їм, мабуть, справді було смішно та дивно — такий великий хлопець не вміє на коні їздити, а й навіть сидіти верхи. Ратибор злетів на коня, чиїсь могутні руки ще раз підкинули Петька нагору. Зараз він прилаштувався за воїном, міцно вхопивши його за пояс.

— Ось і добре… — Ратибор краєчком ока глянув на Петька. — Будь у надії. Тримай свій оберіг! — Він тицьнув Петькові до рук мобілу.

Доки вершник дістався загону, табір уже згорнули, коні стояли під сідлом, а сам воєвода сидів верхи. Гінець підлетів до воєводи, ще здалеку побачивши його червону сорочку.

— Чолом б'ю! — Вершник був ще зовсім хлопчиськом, і Петько гостро позаздрив, як той вправно керував своїм гарячим конем. А кінь після швидкої гонитви все не міг заспокоїтися, перебирав стрункими тонкими ногами, струшував головою, схрапував та козирив вухами. Світлі кучері хлопчика розляглися по плечах. Очі жваві, погляд уважний та швидкий. Петька ці очі помітили відразу. Кинувши погляд на дивно вдягненого гостя, гінець, не спішившися, вклонився воєводі Дмитру:

— Князь кличе, воєводо!

Коли гінців кінь повернувся іншим боком, Петько побачив на поясі юного вершника невеличку шаблю. «Оце-то так! — подумки вигукнув він. — Це тобі не на фізкультурі по дурному канату лазити! У пацана справжня шабля! Супер! Йой!..»

Щось боляче вдарило в зад, і Петькові щелепи клацнули — це Ратибор смикнув поводом, і кінь пішов клусом. Вершник легко зводився у стременах у такт кінським рухам. Петькові ж крупом щоразу боляче било по заду. «Ні-чо-го при-єм-но-го у їз-ді вер-хи не-ма-є», — думав він, постійно клацаючи зубами та озираючися навкруги.

Від річки їхали по вузькій, витоптаній кіньми, стежині. Стежка піднімалася все вище та вище, доки не привела до кам’яних фортечних мурів. Ще хвилина — і загін в'їхав у відчинені навстіж ворота. Поруч стояли кілька воїнів, одягнених подібно до Петькових супутників.

— Ратаям — радуватися![14] — крикнули стражники.

— І вам радуватися, — статечно відповідали вої.

Поїхали містом. Петько жадібно вдивлявсь у вулиці стародавнього Києва і зовсім не впізнавав їх. Біля кам’яних воріт, якими вони в’їхали до міста, розстилався невеличкий майдан, від якого віялом розходилися вулиці. Копита коней глухо затупотіли по пересохлій натоптаній землі. З обох боків тягнулися невисокі паркани з тонкого колоддя. Де-не-де замість парканів росли кущі та дерева. Хати були з обтесаних колод, з маленькими віконцями, у яких замість прозорого скла, до якого звик Петько, мутніла якась плівка чи дивно виблискував на сонці незнайомий матеріал.[15] По вулицях, тиснучися до парканів та пропускаючи загін воєводи, ходили люди. Вбрані вони були на один штиб. Довгі сорочки, підперезані поясами, хто у личаках, хто у шкіряних постолах. Жінки у довгих вишитих сукнях, хто з фартухами, хто без, але в усіх голови вкриті хустками чи складнішими головними уборами, яких Петько й у житті не бачив. Побачивши воєводу, чоловіки знімали шапки та кланялися, а жінки теж кланялися, але головних уборів не знімали. Зрідка траплялися вершники. Вони теж відступали та знімали шапки, вклоняючися просто у сідлі. Петько крутив головою, поки не заболіла шия. Він намагався все роздивитися та запам’ятати. Коли ще буде нагода побачити стародавній Київ?

Нарешті під’їхали до великої церкви. Петько вглядівся та ахнув: це був Софіївський собор! Той самий, що стоїть зараз поряд із пам’ятником Богданові Хмельницькому. Від подиву Петько знову ледь не гепнувся з коня. Він міцно схопився за Ратибора, а той із подивом обернувся: що це з отроком діється? Побачивши, що той витріщив очі на храм, перехрестився і запитав:

— Ти сироядець?[16] Чи бесермен?[17] Пошто лоба на церков не хрестиш?

Переляканий Петько невміло перехрестився.

— Ото ж бо й воно… А то яко нехристь який…

І тут же, неподалік од Святої Софії, Петько побачив ще одну церкву. За мить до нього дійшло: він бачить те, що мріяв побачити кожен історик.

— Пане… товаришу… сер… — розгублено пробурмотів Петько, смикаючи Ратибора за плече.

— Чого тобі?

— А що то за церква?

— Це храм Богородиці.

— Як Богородиці? — розчаровано сказав Петько, впевнений, що він бачить зовсім не те. — А де ж Десятинна церква?

— А це вона і є. Князь Володимир храму десятину своїх прибутків пожертвував, тому її Десятинною і прозвали.

Петько широко розплющеними очима дивився на високу та широку будівлю з безліччю великих і малих бань. Сніжно-біла, вона, здавалася, висіла над землею, вражаючи стрункістю та витонченістю форм.

— Яка… — зачаровано пробурмотів Петько.

— Лєпота[18]… — погодився Ратибор.

Петько потай навів на церков мобілу та зробив кілька знімків. «Супер! — подумав він, — усі просто очманіють і попадають!»

Вершники завернули за ріг високого паркану й опинилися перед великими розчахнутими воротами. Це було княже подвір'я.

* * *

Перш ніж десантуватись із зоряного буя номер вісімсот двадцять три на планеті Масябося, чи ОЙ1313, відповідно до зоряного каталогу, Блостер Корпурама вивчив дані в інформаційній базі.

«П’ята планета системи АС 223, сила тяжіння 0.95, світило одне, доба 0.95, атмосфера придатна для дихання. Цивілізація умовно-розумна. Програма адаптації є».

Блостер глибоко зітхнув: неможливо передбачити, що можуть утнути умовно-розумні! Коли нерозумні, тоді все зрозуміло: це тварина, яка у своєму житті спирається лише на інстинкт. Її поведінку можна прорахувати наперед, зрозумівши головне: тварини ніколи собі не нашкодять. Розумні тубільці схожі на нерозумних, вони теж собі ніколи не нашкодять, хіба що можуть помилитися. А ось умовно-розумні можуть утнути таке, що на вуха не налізає!

Блостер набув вигляду тубільця й увімкнув аналізатор мови. Саме десантування пройшло не дуже гладко. Він вивалився з буя прямісінько посередині майдану, поряд із високим пам'ятником, встановленим на постаменті з великих валунів. Імовірно, одним з них і був зоряний буй. Раніше тут був ліс, це Блостер знав точно. Усі буї намагалися ставити у заростях, лісах, словом, у таких місцях, де можна було вийти непомітно. Така практика була введена після пам'ятного випадку, коли зоряні туристи вийшли з підпростору на очах у тубільців. Їх прийняли за богів, що змінило хід історії усієї планети. Попри всі зусилля, тубільці запам’ятали з’яву п’яти голушкоїдів. Ще б пак! Як можна примусити будь кого забути бачене? Та ще таке диво, як вихід із каменя п’яти богів? Блостер навіть зараз скривився, пригадавши, як тубільці спалювали своїх братів за невіру у пришестя П’ятьох з каменю. Відтоді виходять з підпростору дуже охайно, не при свідках. Те, що для побудови міста було винищено ліс, уже промовляло про умовну розумність місцевих жителів. Хіба розумна людина вирубала б ліс? Хіба мало місця, де можна побудувати місто, не вирубуючи ліс?

Роззирнувшися, Блостер одразу зрозумів: у місті якісь негаразди. Тубільці чимось налякані, й усі намагаються залишити місто. Найпростіший спосіб руху — повітрям — на планеті не застосовувався. Машини копіювали тварин, рухаючися на м’яких лапах. Там, де шляхи не вміщали всіх, машини бігли по газонах, дерлися по кюветах, а найнахабніші стрибали навіть по інших машинах. По тротуарах валив нескінченний натовп. Усі рухалися в одному напрямку — з міста. Блостер непомітно приєднався до натовпу. З розмов дуже швидко стало зрозумілим, що всі бояться якогось Мадингму.

— Мадингму розбудили…

— Мадингма прокинувся…

— Ой, лихо… Лихо…

Блостер уважно спостерігав за тим, що відбувалося. Він уже зрозумів — план розшуку Манями, якій він собі склав, нікуди не годиться. Він думав звернутися до місцевих органів правопорядку. Адже, коли цивілізація є, хай навіть і умовно-розумна, хтось же має стежити за порядком? Ось туди й потрібно звернутися: зникла дитина! Дитина трохи дивакувата, тому їй може загрожувати небезпека. Хлопця треба терміново знайти й урятувати. У тому, що йому допоможуть у цій благородній справі, Блостер не сумнівався. Будь-яка цивілізація своїх нащадків захищає, це закон виживання.

— Треба з’ясувати, хто такій Мадингма, — прийняв рішення Блостер, — і чому він прокинувся? Зрозумівши це, можна примусити цього Мадингму заснути. Тоді порядок запанує знову — і я зможу звернутися по допомогу. Мабуть, іншого шляху немає…

Розділ 6. Повний відпад та запаморочення розуму…

— Знак ми залишимо, у цьому проблем нема… — Льоха поправив окуляри. — Ти ось що, Манямо, почекай-но тут, я зараз кабанчиком додому злітаю.

— Ким злітаєш? А хіба… кабанчик… Свиня… кабан… літає? Ссавці, парнокопитні, свині… Може, я щось не так зрозумів? — запитав Маняма.

— Кабани не літають, це правда, це я так, до слова… Типу… В сенсі, — тут же виправився Льоха, — швиденько… Одна нога тут, друга — там.

— А це як? — Маняма здивовано підняв брови. — Ти що, одну ногу відстібнеш? А побіжиш на одній нозі? Хіба так хутчіше?

Льоха важко зітхнув.

— Словом, чекай на мене тут.

— Зрозумів, — слухняно кивнув Маняма.

Льоха щодуху помчав додому. Зовсім недавно батько зафарбовував подряпину на холодильнику, для чого придбав балончик білої фарби. Фарбу використали не всю, і Льоха вирішив: нехай Маняма на своїй голушкоїдній мові на камені щось напише. Рятувальники відразу зрозуміють: Маняма тут! І  почекають. Льоха ураганом увірвався додому й одразу поліз до комори. Звідти полетіли Льохова зимова куртка, рюкзак з відірваною лямкою, чохол із вудками, стара сумка зі снастями для риболовлі, поверх цієї купи лягла поспіхом кинута невисока розсувна драбина. Врешті-решт балон із залишками фарби було знайдено. Льоха кинувся з квартири, зупинився на порозі, кинув погляд на купу мотлоху, важко зітхнув, уявивши, як мати буде ввечері читати йому нотацію, і ляснув дверима. Маняма був зараз важливіший!

Минуло всього хвилин двадцять, але, підбігаючи до валуна, хлопець побачив, що прибульця оточило четверо хлопців. Льоха відразу впізнав їх: відомі задираки з сусіднього двору. Вони завжди чіплялися до слабших, шукали привід для бійки, а бувало, ні за що били чужих. Своїх бити вони боялися, свої їх знали й могли заявити у міліцію, таке вже траплялося. Старший з них, на прізвисько Серга, навіть відсидів кілька днів у міліцейському відділку. Льоха бачив, що саме Серга, пускаючи тютюновий дим просто в обличчя його інопланетного друга, стояв біля Манями й нахабно посміхався, вочевидь просуваючи справу до бійки.

— Чувак! Ти не врубаєшся? Тобі сказано валити звідси? Ось і вали! Це наша територія, зрозумів? Ішак дерібоданський… А то зараз навтикаю, мама не впізнає!

Маняма вражено дивився на Сергу. Він ніяк не міг второпати, нащо той вдихає цей сморід, і взагалі, чого від нього хоче цей дивний тубілець? На бігу Льоха побачив, що Маняма вийняв комунікатор. Він похолов: раптом Серга зараз зламає чи відбере гарну штучку?

— Яка шикарна мобіла! — Серга простягнув руку. — Дай позекати…

Тут до валуна підбіг Льоха:

— Відвали, Серга, це мій гість. Чого до нього присікався?

— Це хто ще тут? Очкарик Льосик? Колюню, поясни дитині, щоб вона валила звідси, доки їй бо-бо не зробили.

Колюня негайно пояснив, крутнувшись пружиною та заліпивши Льосі під дих. Дихання у того зупинилося, і він зігнувся навпіл. «Зараз дадуть по потилиці — і вирублюся…» — майнуло в голові.

Але по потилиці не дали. Льоха почув переляканий зойк, потім звук, наче прокололи величезне автомобільне колесо. Він розплющив очі. Але розплющивши, одразу їх заплющив, бо побачив таке!.. На тому самому місці, де щойно стояв усміхнений Маняма, опинився велетенський, мабуть, як верблюд завбільшки, рудий котисько. Задертий вгору хвіст був метри на півтора вищий за Сергову маківку. Котюга здійняв лапу, випустив страшенні, з велику криву шаблю, пазурі та роззявив пащеку, показавши ікла завбільшки як столовий ніж і гострі, наче голки. А потім вигнув спину й засичав. У Серги волосся стало дибки. Десь гавкнув собака, і кіт одразу, наче луна, повторив цей звук, тільки посилений у багато разів. Якщо поява невідомо звідки велетенського кота до нестями налякала компанію, то кіт, який оглушливо загавкав собакою, перетворив переляк на жах, а потім і на паніку. Уся четвірка, не розбираючи дороги, кинулася навтьоки. Льоха, який уже оговтався від несподіванки, повалився на траву, задихаючися від реготу. Кіт же ворухнув величезними вусами та зник, а на його місці з’явився Маняма з комунікатором у руках.

— Ну, Манямо! Повний відпад і затьмарення розуму! Серга, мабуть, надовго запам’ятає цей урок. Це ти за допомогою цієї штуки перетворюєшся?

— Ага… Це комунікатор. Універсальний прилад для життєзабезпечення. Я коли вперше кота побачив, то подумав, що так виглядають тубільці. Ну… Тобто ви. Ось і занотував образ, а зараз тільки трохи його збільшив.

— Зрозуміло… — пробурмотів Льоха, хоча нічого зрозумілого не було. Як цей прилад міг змінювати вигляд? Маняма, побачивши в очах у нового друга німе запитання, махнув рукою:

— Та мені й самому не все зрозуміло. Користуюся, та й годі. А що ти приніс?

— А… — схопився Льоха, — ось… — Він простягнув Манямі балончик із фарбою: — Ось цю кнопку натиснеш, звідси почне пирскати фарба. Ти на буї напиши щось по-своєму… Рятувальники прийдуть та одразу побачать, прочитають і зрозуміють, що ти тут. Ще можна номер моєї мобіли записати. Зателефонують — і все…

— Якої мобіли?

— А… Справді… Все одно напиши, як зв’язатися з тобою по цьому, — Льоха тицьнув пальцем у комунікатор. — Прикольна штука! Це отак будь-хто може перетворитися? Можна спробувати? Будь ласка…

— Не знаю… — знизав плечима Маняма. — Ось, дивися… Береш комунікатор, ось цим боком скеровуєш його на себе, а потім набираєш пароль.

Він легко торкнувся пальцем кількох клавіш, почав блякнути — і на його місці прорисувалися контури велетенського кота.

— Ось і все. Коли об’єкт завбільшки з тебе, тоді ти наче і не змінюєшся, наче у коконі. А ось коли менший, тоді складніше. Тебе так упаковує, що навіть пальцем ворухнути не можеш. Так можна і комунікатор загубити. Як я, коли був рудим котом. Ну… Першого разу…

Льоха взяв комунікатор і зробив так, як сказав Маняма. І перетворився на кота. Це було дивне відчуття. Він залишився самим собою, але зір, нюх, слух та інші відчуття в нього стали, наче у кота. Він чув, як ворушиться трава, відчував запах собаки, який гуляв невідомо де, і його з непереборною силою потягнуло на дерево. Льоха поспіхом натиснув кнопку виходу з образу й одразу став самим собою.

— Круто…

Доки він експериментував із комунікатором, Маняма розмальовував камінь незрозумілими знаками.

— Ось я і закінчив. — Він обтер руки пучком трави та протягнув Льосі балончик. — А далі що робитимемо?

* * *

— Воєводо! Князь уже двічі питав. Іже рек приїде, то борзо до нього йшов.

— Добре, Ратиборе, назирай за отроком.

Дмитро низько схилив голову у дверях. Уздовж стін великої світлиці стояли лавки, застелені килимами. Вікна у княжому теремі зроблені не зі слюди, а з венеціанського скла. У куті висіли темні ікони, під якими маленьким вогником жевріла лампада. Під іконами стояв великий стіл, накритий пишно гаптованою скатертиною. У протилежному куті синіла викладена кахлями пічка. Князь Данило сидів за столом, підперши щоку долонею і заплющивши очі. Воєводі здалося, що князь тихенько стогнав.

— Я тут, мій пане. Ти кликав мене?

Князь розплющив очі:

— А… Це ти, Дмитре. Добре, що прийшов. Порадитися треба, більш нікому не йму віри. Місцевий люд так і мріє мене скинути, тільки слушного часу й чекають. Чи у Києві, чи у Галичі — все єдине. Чи пам'ятаєш Судислава та князя Белського?[19] В очах темніє від їх ізрад![20] Пси смердючі! Усі вони там такі… Іно у Холмі[21]тільки й дихаю вільно. А тут ще бесермени… Татарва… Тиснуть і тиснуть! Ти бач! Яко усі загинемо, то все ваше буде![22] Вмерли, татари весь люд побили. Мертві сраму не імуть,[23] це так… Але мертві не живі, вони не лише сраму не імуть, вони взагалі нічого вже не можуть. А хто з татарвою битися буде? Рязань, Суздаль, Володимир, Чернігів… Чуєш, Дмитре? Он як підбираються! Незабаром… Ой, незабаром і в нас горілим буде тхнути! Адже Менгей Темір того року не на прогулянку приходив… Пішов, наче устрашився річку переходити. Але наступного разу, скоріше за все, взимку прийдуть. А до неї вже як рукою сягнути! А там Дніпро по кризі перейти… Хіба захистимося тоді?

— Треба град до борні[24] готувати.

— Правильно речеш, воєводо. А паки[25] про допомогу треба дбати. Вирішив я, воєводо, їхати до короля угрів, до Бели. За Льва доньку його сватати. Коли вдасться — то буде у нас у борні супроти татарви добрий седетель.[26] Тебе на граді полишаю.

— Княже… Як же так? — розгубився Дмитро. — Проти татар уходиш? Люди скажуть — перепав[27] князь. Утік!

— Правильно, скажуть. Ти паки не все відаєш. Я і дружину з собою заберу.

— Як?! — ахнув воєвода. — А з ким же я град боронити буду?

— У Києві мужиків багато, вони до січі звичні. З Божою поміччю, захиститеся. А можливо, я до тієї години страшної із Белою породичаюся… Тоді повернуся з дружиною втричі чи вчетверо більшою.

— Сам відаєш, княже, що цього бути не може. Аще прийдуть татари град імати, то к першій кризі. Не встигнути тобі, княже, за такий час до угрів сходити та возвернутися. Як же так, княже? Нащо кидаєш мене на поталу бесерменам?

— Багато став розмовляти, воєводо! — насупив брови Данило, встав з лавки і пройшовся по горниці. М’які чоботи з червоного сап’яну нечутно ступали по підлозі. Князь, заклавши руки за спину, пройшовся з кута в кут, дорогою зиркнувши на воєводу, хмикнув та продовжив:

— Київ… Київ… Що мені Київ, аже[28] княгиня моя та діти у Холмі? Тут люду доста, буде кому борню тримати, а у Холмі люду зовсім мало. Не для того я Холм будував, щоб бесерменам на поталу віддати. Це ти розумієш? Важко мені, воєводо, ох, як важко… Але іншого виходу не бачу. Відчуваю серцем… Відчуваю… Прийде татарва по першому льоду, це ти правду кажеш. Вони підуть так, щоб траву для коней у степу мати. Рать велика, коней багато, їм кормихатися[29] потрібно. Залишитися мені тут — впасти від стріли татарської, а Галич та Холм без володаря залишаться, та й без дружини. Тоді і Київ, і Холм, і Галич — усе згине під татарським копитом. А якщо ви їх тут, біля мурів, доста покладете, а я паки для Лева королівну від Бели візьму, то, може, і вбояться бесермени на Холм та Галич нападати? А там і силу зібрати можна… Як розумієш, Дмитре?

— Страшний вибір ти мені залишив, княже. Залишитися — смерть, і піти не вмочно.

— Так, воєводо. Правильно кажеш. Тільки мій вибір паки страшніший, адже скажуть потім: перепав князь, накивав п'ятами із дружиною. Але вибору немає, і бисть по тому, — закінчив князь, наче поставив велику жирну крапку, і несподівано запитав:

— А чи добрі були лови?[30]

— Лови? — не одразу второпав воєвода. — Ах, лови… Отрока імали. Чудний такий отрок! Рече, що з напівнічних країн.

— З яких? — посміхнувся князь.

— Мабуть, сам не відає. Мабуть, з вечірніх. Розмовляє чудно, а паче — одяг на ньому чудний також, із тканини небаченої. Там він, за дверима. Його Ратибор охороняє.

— Ну, поклич. Побачимо, що за отрок такий.

Воєвода неспішно пройшов до дверей:

— Агов, Ратиборе! Давай сюди малого! Князь розмовляти з ним бажає…

* * *

Вісімсот двадцятий буй зустрів Флоквела Обламо та Мозю Тcе тишею та водою. Буй було встановлено на маленькому острівці, з усіх боків оточеному безмежним океаном.

— Ото вскочили! — похитав головою Мозя, коли вони за півгодини обійшли увесь острів. — Тут навіть сховатися нема де. Якби Маняма був тут, ми б його вже знайшли.

— Не квапся, — зауважив Флоквел, поліз у кишеню за комунікатором і почав уважно читати текст, що повільно повз екраном.

— Ось так… Цивілізація є, до того ж водяна, зрозумів? Маловивчена, потайна, мову вивчено погано… Зовнішній вигляд… Нічого собі! Дивися, наче русалки! Отже, маємо лізти у воду! А вода, до речі, не дуже тепла.

— М-да… Не пощастило! І де ж тут його шукати? Слухай-но, Флоквеле, адже слідів на піску немає! Ти бачиш? Немає, га?

— А що?

— А те! — загорівся ідеєю Мозя. — Коли б Маняма з буя вийшов, він залишив би по собі сліди! Дивись, он, як ми! — він показав на сліди, залишені спецами на піску. Два ланцюжки слідів чітко видніли вздовж усього берега, по якому вони щойно обійшли острів.

— Ну… Не кажи, не кажи… Тут можуть бути і припливи, і відпливи, дощі, сліди міг занести піском навіть вітер…

— Ти сам віриш у те, що кажеш? Припливи… Дощі… Немає слідів! І шукати тут немає чого!

— Ні, Мозю. Шукати ми будемо. Я розумію, що тобі не надто кортить лізти у холодну воду, але ми рятувальники, і це наш обов’язок. Ми маємо шукати і знайти хлопчика, який потрапив у біду з вини кількох нехлюїв. Так що не забивай мені баки!

Ззаду щось свиснуло. Не встигли рятувальники озирнутися, як на них упала тоненька сітка. За мить вони так щільно в ній заплуталися, що не могли поворухнути ані ногами, ані, і це було найгіршим, руками. Хтось повільно потяг їх до води.

— Мозю, до гравастволу можеш дотягнутися?

— Ні…

— Зараз потонемо… Хто ж це?

— Комунікатор дістав!

Неголосно клацнуло, і сітка зупинилася. Флоквел почув сильний сплеск води і зойк Мозі: «А хай тобі грець!» — знову сплеск, а потім тоненький мінливий свист — і нарешті сітка ослабла. Флоквел насилу виплутався з тонких ниток і звівся на ноги. Він не впізнав Мозю, а це був саме він, тут жодних сумнівів не було, просто той набув подоби тубільця. Видовжений тулуб, гостра голова, невеличкі, але жилаві руки, а найголовніше — замість ніг у нього був широкий хвіст. Мозя скривив грізну мармизу та щось свистів тубільцю. Той відповідав йому таким самим свистом. А коли обидва насвисталися досхочу, Мозя повернувся до Флоквела.

— Їхня планета зветься Сцо. Це — мисливець Тссст. Він ловить сухоперів.

— Кого? — не зрозумів Флоквел.

— Сухоперів, тих, хто живе на суходолі. А потім продає на базарі, бо має годувати родину.

— Нічого собі!

— Він каже, що вперше бачить таких сухоперів, які можуть перетворюватися на нормальних водоживів. Тобто Манями він не бачив.

— Це особисто він не бачив. Запитай його, чи багато водоживів займається ловлею сухоперів?

Мозя знову засвистів. Тубілець замахав короткими руками, закліпав очима й плутано засвистав у відповідь.

— Багато, — переклав його відповідь Мозя, — тому сухоперів залишилося зовсім мало. Великоглави… — Мозя свиснув кілька разів, вислухав пояснення тубільця і продовжив: — Так ось… Великоглави — це представники їхньої влади. Великоглави заборонили ловити сухоперів, аби ті розмножувалися, але родину годувати потрібно, тому на заборону не зважають. А великоглави ловлять таких мисливців і карають. Ось і доводиться на полювання плавати до віддалених островів, де немає великоглавів. Їм добре, вони мають багато всілякої їжі, а ось іншим сутужно. Ось так, Флоквеле, нас ледь не обробили та не продали на місцевому базарчику. Щоб прогодувати родину Тссста.

— Запитай його…

— Та ти сам запитай. У тебе такий самий комунікатор, як і в мене.

Флоквел витяг прилад, сунув у вухо маленький навушник і скривився від тонкого свисту. Однак незабаром вухо звикло. За цей час водожив, віддихуючись, кілька разів з головою занурювався у воду, а Мозя, побоюючись позбутися такого цінного джерела інформації, увесь час міцно тримав його за руку.

— Любий Тссст, — нарешті зміг більш-менш пристойно просвистіти Флоквел, — чи не бачив ти на цьому острові схожого на мене сухопера, тільки трохи меншого?

— До сьогодні я тут ловив тільки один раз і дуже давно. Зловив кілька шестиногів, ось і все. Але це було дуже, дуже давно. Більш я тут не бував і нікого не бачив.

— Ну що ж, — просвистів Флоквел, — тоді ми попливемо разом з тобою на базар. Не бійся, ми не зробимо тобі нічого поганого, ми просто шукаємо дитинча. У тебе є діти?

— Діти? Ах, діти… Авжеж! Я ж казав, що мені потрібно годувати родину. Маю три дружини та вісім маленьких водоживчиків. Якщо я не буду годувати їх кожного дня, вони мені плавці відгризуть! Ой!!!

На очах переляканого Тссста, Флоквел перетворився на водожива.

— Ну що, попливли? — і вони зникли у глибинах океану.

Пошуки Манями Корпурами тривали.

Розділ 7. Хто такий Мадингма?

Блостер Корпурама вчинив дуже просто: він змішався з натовпом і заходився уважно слухати розмови. Розпитувати про таємничого Мадингму він не наважився. А й справді: почни щось розпитувати про те, що всі знають! Це виглядатиме щонайменше дивно, а може, й узагалі підозріло. Хто їх знає, цих умовно-розумних! Вскочиш у халепу та тільки час згаєш на пояснення, а часу саме і не було! Збираючи докупи уривки розмов, Блостер з’ясував таке. На планеті Масябося всю енергію отримували від драконів, в усякому разі, саме так переклав комунікатор це масябосянське слово. На всю планету їх було загалом кілька сотень. Один із них, на ім’я Мадингма, й давав енергію місту Ась, куди потрапив Блостер, вилетівши з підпростору. Зазвичай дракони спали, а прокидалися лише від голоду. Уві сні дракони дихали полум’ям дуже високої температури, бо були вогнедишними. Із цього полум’я й отримували енергію для освітлення, роботи обладнання та для інших потреб. Аби чудовисько не прокинулося, його годували парингеєю. Що таке парингея, Блостер так і не зрозумів. Єдине, що вдалося з’ясувати, — це те, що парингея коштувала дуже дорого, і її завжди не вистачало. Якщо парингеї бракувало, то зменшувалося виробництво енергії, і взагалі дракон міг прокинутися від голоду. Дракон, що прокинувся, — величезне лихо. За весь час таке відбувалося тричі, і щоразу наслідки були жахливі. Дракони виривалися на волю голодні та злі, жерли все, що траплялося: дерева, тварин, масябосян… Що не з’їдали, те згорало у страшному полум’ї — дракони ж вогнедишні… Дихнув раз — і половини міста немає. Згоріло. Дихнув два — й усе місто разом із передмістям обернулося на попіл.

Недогледів хтось, а швидше за все, поцупили ту кляту парингею на продаж — тільки дракон прокинувся. Досі його утримували в лігві у глибокій печері, але довго так тривати не могло. Аби примусити дракона заснути, його треба нагодувати. Для цього потрібна парингея, а її немає. І це ще не все. Зайти до печери неможливо: дракон умить зжере або спалить на попіл, це вже як вийде. Тому мешканці міста та передмістя, містечок і сіл довкола дременули хто куди подалі від рідних місць, які раптом стали смертельно небезпечними. Тільки де ж можна заховатися від дракона? Якщо дракон стане на крило, якщо він полетить, то довкола все буде спалено та знищено. Вбити дракона дуже-дуже важко, та й де потім брати енергію? А без енергії місто загине.

«Ох, і недолугі ці умовно-розумні! — крокуючи, думав Блостер. — Хіба той, хто крав цю саму парингею, не знав наслідків? Знав, а все одно вкрав!»

Він пішов назустріч натовпу. Кілька разів йому гукнули:

— Ти що? Несповна розуму? Куди прешся? Хіба не знаєш: Мадингма прокинувся?

Блостер відмовчувався чи посміхався винуватою посмішкою, відмахуючися рукою, а сам просувався до центру міста, ухиляючися від машин. А ті й далі бігли по дорогах, тротуарах, витоптуючи газони та ламаючи дерева. Врешті-решт Блостер вийшов на великий майдан, у центрі якого височіла будівля поверхів на двадцять. «Мабуть, тут», — подумав колишній супровідник, як жартома називали бійців загону супроводу.

Блостер підійшов до будівлі. На невеличкому майданчику стояли два лапобіги. Один стояв на синіх, із жовтими цятками, тонких та жилавих лапах, інший мав міцні лапи чорного кольору з могутніми гострими пазурами. «З такими пазурами і на дерево можна вилізти!» — оцінив Блостер вигадку масябосянських конструкторів.

Він рішучо зайшов у під’їзд. Коридори зустріли його тишею й порожнечею. Мабуть, усі, хто міг, уже накивали п’ятами. Ні на першому, ні на другому поверхах нікого не було, панувала мертва тиша. Блостер здивувався. Якщо всі розбіглися, то хто ж тоді буде займатися драконом? Оскільки енергії не було, ліфти не працювали, і нагору він мусив підніматися сходами пішки. Нарешті у коридорі шостого поверху він щось почув. Шум був схожий на притишену розмову.

— От і добре! Хоч когось знайшов.

Він пішов на звук і лише у третьому кабінеті когось знайшов.

У невеличкій кімнаті розмовляли троє масябосян. Один із них ходив із кутка в куток, енергійно жестикулюючи руками, і щось гучно доводив, ще двоє сиділи спокійно, час від часу вставляючи у розмову репліки.

— …авжеж, розікрали! Які тут можуть бути вагання? Розікрали й продали! І яка різниця, куди?

— Як це яка? — втрутився у розмову один з тих, хто сидів за столом. — Треба знайти й обов’язково покарати! Щоб іншим не кортіло! Мер тут руки нагрів, хіба не зрозуміло?

— Це зараз не головне! Яка різниця, у Кінгстон, Виринею чи у Клок продали цю парингею? Це не має значення! Причетний до цієї оборудки мер чи ні — будемо з’ясовувати потім. Важливо інше: зібрати всіх, хто може думати. Думати й аналізувати. Як примусити дракона заснути — ось що зараз головне. Досвіду у цій роботі практично немає. Тричі на Масябосі прокидалися дракони, і тричі їх мусили вбити. Результат? Усі міста загинули. Усі! А я не хочу, щоб Ась загинув! — І той, що говорив, рубанув рукою, наче шаблею.

— Згоден! — неголосно сказав Блостер, який саме зайшов до кімнати. — Навіщо губити таке чудове місто?

— Ви хто? — Усі троє з подивом подивилися на чоловіка, що взявся невідомо звідки.

— Мене звуть Блостер Корпурама, пенсіонер, колишній чотовий загону супроводу.

— Мене звуть Агол. А це — мої друзі Табул та Реза. Хоч я ніколи не чув про загін супроводу, та й ім'я у вас чудернацьке, — це зараз не має значення. У вас є конкретні пропозиції?

— Аби що-небудь придумати, маємо подивитися на лігво Мадингми. Так, він прокинувся, а далі що? Наприклад, як він буде вибиратися на поверхню?

— Ну, — розчаровано протягнув Агол, — це нам усім відомо…

— І все ж таки, — продовжував наполягати Блостер, — давайте на все поглянемо свіжим поглядом.

— Ну… Будь ласка… — знизав плечима Агол. — Дракона від виходу відокремлює дванадцять перегородок із каменю та металу. П'ять він уже зруйнував. І це лише за сім годин.

— Чим же він їх руйнує? — поцікавився Блостер. — Хвостом чи ще як-небудь?

— Гм… — підозріло глянув на нього Агол. — Дозвольте все ж таки запитати: а хто ви такий?

Блостер зрозумів, що десь проколовся. Табул та Реза повільно звелися зі своїх місць і зайшли Блостеру за спину, відрізаючи йому шлях до дверей.

— А чого тут думати? — напруженим голосом запитав Реза. — Шпигун, скоріше за все. На кого працюєш?

— Краще зізнайся сам… А то примусимо силою!

«М-да… — подумав Блостер. — Доведеться битися. Не палити же в них із гравастволу! Потрібно відразу домовитися: я вгамовую дракона — вони допомагають мені у пошуках Манями».

Прибулець важко зітхнув і підійшов до вікна. З висоти картина паніки, що охопила місто, була ще більш вражаючою. Потоки людей та машин рухалися в один бік, подалі від Гірського Стягу, поряд із яким розташувалося місто. Машини стрибали по дорогах та стежках, наче таргани, швидкі та в'юнкі. Від машин сахались у різні боки мешканці, які йшли пішки й тягли на собі сумки та рюкзаки, намагаючися врятувати бодай що-небудь.

— Там що? — Блостер показав пальцем у бік гір.

— Ти не відповів на запитання.

— Це таємниця?

— Ти не відповів на запитання, — ще твердіше сказав Агол.

— Добре. Я Блостер Корпурама.

— Це ми вже чули. Ім'я — лише звук. Хто ти такий?

— Шпигун я чи ні?… Хіба це має значення, якщо Мадингма прокинувся?

— Має! — упевнено сказав Агол. — В усі часи шпигун — він і є шпигун! Що від нього можна очікувати? Лише зради. Шпигунів на корм Мадингмі!

— Правильно! — підтримав Агола Реза, а Табул згідно закивав.

«Ох, ці умовно-розумні! — подумки сплюнув Блостер. — Знайшли час у шпигунів бавитися».

Дуже вже не хотілося Блостеру відкриватися, звідки він з'явився на планеті. Зі свого досвіду він знав, що це до добра не доводить. Але тут швидше за все іншого виходу не було. Одна надія — масябосянам зараз не до інопланетян. Зараз треба примусити дракона заснути. Він допоможе їм, вони допоможуть йому. Хай навіть вони й умовно-розумні, але почуття простої вдячності в них же має бути!

— Я Блостер Корпурама, — почав він, а потім наче пірнув у холодну воду. — Я з іншої планети.

Кімнату оповила мертва тиша. Атол, Табул та Реза перезирнулися.

— Нам тут лише божевільних бракувало…

«Так, — подумав Блостер, — усе, як завжди…», — а вголос заперечив:

— Анітрохи я не божевільний. Я — Блостер Корпурама з планети Голуш. Щиро кажучи, зараз я тимчасово мешкаю на Менпелі. Тому, що на пенсії. Живу разом із дружиною Аямою. Ще ми маємо робокору. Ось так…

— Це що ж… У Всесвіті всі істоти мають вигляд такий же, як і ми? — Агол пригладив вуха на маківці круглої голови.

— Ні… З якого б це дива? — Блостер витяг комунікатор і набув свого звичайного вигляду. — Ось так виглядаємо ми.

Від несподіванки Агол відсахнувся, а Табул та Реза підскочили зі стільців.

— Ну що, переконались? — і Блостер знову перетворився на масябосянина.

Трійця перезирнулася. Табул посміхнувся на весь свій широкий рот.

— І все ж таки я мав рацію! Сперечалися ми якось… Ще коли я вчився… Ми у Всесвіті не самотні!

— А як ви розумієте нашу мову? І як навчилися розмовляти так чисто? — запитав Агол.

Блостер знову показав комунікатор.

— Зрозуміло, — похитав головою Агол, — тоді ясно, звідки помилка.

— Яка помилка? — поцікавився Блостер.

Його цікавило: де він припустився такої помилки, за якою ця трійця одразу здогадалася, що він не місцевий?

— Дракони не мають хвостів. Голова є, крила є, а хвостів немає, — промовив Табул.

— Ось у чому справа… — Блостер уявив собі дракона, якими їх малювали у книжках на Голуші. На тих малюнках дракони завжди мали величезні хвости, навіть закручені кільцями. А виявляється, що дракони бувають і без хвостів!

— Це зветься інерція мислення, — посміхнувся він. — У нас на планеті драконів малювали завжди з хвостами. Тому я й подумав, що вони всюди такі. Виявилося, що я помилився.

— У вас також є дракони? — тут же поцікавився Агол. — І як ви їх примушуєте засинати?

— У нас дракони є лише у казках. Принаймні, жодного живого на Голуші я не бачив. Але бачив на інших планетах, і всі вони різні. Тому я хочу дізнатися про вашого якомога більше. Чим же він руйнує стіни?

— Ми не знаємо, — сумно відповів Реза, — стіни просто розсипаються. Одна по одній. У порох, у пил… Як це відбувається — незрозуміло.

— Розсипаються, кажеш… У пил? Це цікаво… Схоже на якийсь вид надпотужного випромінювання… Дуже схоже!

Хряснули двері, і до кімнати забігла молода жінка.

— Аголе! Слава Мадингмі, ти тут!

— Ну… Не така вже і слава… Якраз навпаки!

— Ой!.. Це я за звичкою. А де всі? Де мер?

Агол махнув рукою:

— Розбіглися всі, наче гламурики.[31] Усі помчали рятувати свої шкури, у тому числі й ті, хто нагрів на всьому цьому руки й розбудив дракона.

— Який жах… Який жах! І що зараз буде? — Жінка заплющила очі, по її щоці скотилася сльоза.

— Не плач, Фелело, щось придумаємо. До нас на допомогу прийшов посланець Всесвіту.

— Хто? — підняла очі здивована Фелела. Від подиву її сльози вмить висохли.

— Блостер Корпурама, — представився дід, — з планети Голуш.

— Знайшли час для жартів, — образилася Фелела.

— Це не жарти, — заперечив Агол, — перевірено та доведено. Блостер не з Масябосі. Але не будемо гаяти часу. Чи є якісь новини з Гірського Стягу?

— Є. Впала шоста перегорожа.

Табул ударив кулаком по столі, Фелела здригнулася від несподіванки.

— Треба йти туди, — промовив Блостер, — тут ми нічого не вирішимо.

— А якщо ми туди прийдемо, а він нам назустріч? З печери. З вогником… — Реза око в око подивився на Агола.

— Ти навіщо тут залишився? — жорстко запитав той.

Реза нічого не відповів.

— На мотузці тебе ніхто не тягне. Якщо перелякався, то можеш валити звідси… Поки не пізно!

— Навіщо ти так? — вступився Табул.

— А як ще? — обурився Агол.

— А ну, припиніть! — несподівано навіть для себе гаркнув Блостер. — Ви збираєтеся щось робити, чи будете гавкати один на одного, наче базарні шавки?

— Агов, прибульцю! Чи не забагато ти на себе береш?

— Саме до міри! — знову гаркнув Блостер. — Поки ви тут лаєтеся, дракон руйнує наступну загородку. Ми будемо їхати до печери чи ні?

— Інші пропозиції є? — запитав Агол. — Інших пропозицій нема. Поїхали!

— Мій лапобіг туди не добереться, — сказав Реза.

— У мене всюдихід. Лапи шістдесят п'яті з кігтями від Берімура. Пролізе де завгодно.

Блостер згадав чудернацьку машину з широкими лапами та величезними пазурами. Це, мабуть, і були фірмові кігті від Берімура.

— Чуєш, Аголе, я до Стягу поїду на своєму лапобігу, а в підгір'ї ти мене підхопиш, добре? — попрохав Реза.

— Добре, — погодився Агол, — так навіть краще. Хай один лапобіг буде у запасі.

Вибігли на площу. Блостер із цікавістю чекав, як вони будуть сідати у високу машину. Але все виявилося простим. Агол натиснув кнопку на маленькому пульті, лапи у машини підігнулися, дверцята гостинно розчинились, і приємний голос проказав:

— Щиро запрошую на борт.

Блостер оглянув просторий, прохолодний, попри спекотний день, салон. Машина йшла несподівано плавно. Мабуть, роботу лап, що несли машину, контролював потужний стабілізуючий пристрій. Агол додав швидкості, але хід залишився все таким же плавним і приємним. Машина звернула з протоптаної доріжки та помчала навпростець, лугом, перестрибуючи потічки та невеличкі валуни, швидко маневруючи поміж дерев. «Ось тобі й умовно-розумні! — думав собі Блостер. — На колісній машині тут би ніколи не проїхав, а на лапах — без проблем! Просто супер! Ясна річ, до антиграва їм ще далеко, але…»

Минуло не більше години, а лапобіг був уже біля підніжжя Гірського Стягу. Тут підібрали на борт Резу, який залишив свій лапобіг на невеличкій галявинці біля стежини, та побігли далі. Лапобіг обережно піднімався нагору, стежина ставала дедалі крутішою. З-під лап сипалося каміння, гострі кігті вивертали невеличкі дерева, але машина вперто рухалася вперед. Нарешті добралися до великого рівного майдану. Від довжезної будівлі відходило кілька високовольтних ліній передач. Довкола ані душі, і якби не переривчастий гуркіт, що долинав із глибини гори, то можна було б сказати, що навколо панувала мертва тиша.

— Чуєте? — запитав Агол. — Це Мадингма.

— А де вхід до печери?

— Поїхали далі.

Лапобіг, обережно перебираючи лапами, рушив уперед. Кілька хвилин — і вони наблизилися до високих широких воріт.

— Це вхід до печери, — мотнув головою у бік воріт Агол, — там Мадингма.

— Відчинити можна? — запитав Блостер.

— Зараз спробуємо, — Агол скерував лапобіг до будівлі. Довго шукали по порожніх та лунких коридорах бодай когось, але марно. Весь персонал, мабуть, розбігся.

— От робітнички… — буркотів Реза. — Як гроші отримувати — то перші біля каси, а як щось зробити, то нікого не знайдеш.

— Енергії немає, — сказала Фелела, — ворота у будь-якому разі доведеться відчиняти руками, ось тільки б ключі знайти…

— Агов! Ви хто? — У кінці коридору з'явився невисокий масябосянин. — Що вам тутки потрібно?

— Мене звуть Агол. Це мої друзі. Ми прийшли зупинити дракона.

— А я тутешній сторож.

— Сторож? Пощастило… Можете відчинити ворота до печери?

— Ворота? Це суворо заборонено! Якщо я відчиню ворота без дозволу Головного Хранителя дракона, мене назавтра ж звільнять! Та ще й покарають.

— І де ж зараз шукати цього самого Головного Хранителя?

Сторож знизав плечима:

— А хто ж його знає? Як Мадингма прокинувся, усі звідси дременули. Хто на чому… Хто на лапобігах, хто на своїх двох… Тільки їх і бачили!

— Хто ж тебе звільнить, якщо тут нікого немає?

— Було б кого! А кому — завжди знайдеться! — мудро відповів сторож. — І взагалі, може, ви шпигуни? Може, прийшли наробити шкоди, га?

— Так, як уже наробили, то більше ніхто не наробить! — вступив у розмову Блостер. — Ти що, не розумієш? Якщо нічого не робити, дракон рано чи пізно вирветься з печери! Що тоді буде, ти подумав?

Сторож з гіркотою похитав головою, погоджуючись з Блостером.

— Тоді відчиняй ворота.

— Не можу. Нема дозволу від Головного Хранителя дракона.

— Та його ж немає! Він накивав п'ятами! Де ж його шукати? — закричав Агол, якому урвався терпець.

— Не знаю, пане Аголе. Але ж без дозволу Головного Хранителя ворота відчинити не можу, і нема чого на мене гримати. Я при виконанні.

Реза зробив невеличке коло та зайшов сторожеві за спину. Табул, наче випадково, зробив два кроки вперед, наблизившися до сторожа збоку. Реза підморгнув — і обидва схопили сторожа за руки. Той особливо і не пручався.

— Аголе, шукай ключі!

— Ви ж розумієте, — тим часом торохтів сторож, — я не можу відчинити ворота без дозволу Головного Хранителя… Але, скоряючись силі, віддати ключі… Можу і віддати… Насильство ж… Та не там, у іншій кишені… Саме тут… Насильство ж, розумієте, це застосування сили… Оцей, з подвійною борідкою… Саме він… А супроти сили не попреш… Бо де ж її взяти, ту силу?

Агол, міцно тримаючи ключі у кулаку, кинувся до печери. Важкі ворота відчинилися несподівано легко — й одразу з підземелля вилетіла ціла зграя чи пташок, чи летючих тваринок, схожих на земних кажанів. Ще більше їх валялося на підлозі.

— Цікаво… — Блостер підняв одного кажана й уважно огледів. — Чого б це вони? Зовнішніх ушкоджень наче немає…

— Може, від голоду? — сказав Агол.

— Чи від страху? — висловила свою думку Фелела.

— У темряві об ворота голови порозбивали? — додав версію Реза.

— Ні, не схоже.

І тут усі масябосяни неначе за командою схопилися за голови. Першим утратив свідомість Реза, за ним Агол. Потім звалився Табул, і останньою впала Фелела.

— Цього ще бракувало! — розгубився Блостер і почав витаскувати масябосян на свіже повітря. Першою прийшла до тями Фелела:

— Я почула різкий свист, такий пронизливий! Такий голосний!

— Я теж, — підтвердив Реза.

— А мене наче гострим зубилом… У скроню! Нічого подібного я раніше не чула!

— Тепер зрозуміло, від чого вони здохли. Я зараз зроблю невеличкий дослід, а ви потім скажете, чи схожий цей звук на той, від якого ви всі знепритомніли. Попереджую, це може бути неприємним, натомість ми дізнаємося правду. Добре?

— Давай, спробуй! — погодився Агол, заздалегідь скривившися.

Блостер витяг комунікатор і скерував на компанію.

— Так!!! Так!!! Вимикай негайно! — загаласували всі разом.

— Наразі все зрозуміло, — підвів підсумок досліду Блостер, — цей звук на рівні субкоротких хвиль. Дракон руйнує перегородки субзвуком. Тому тваринки й передохли. Вони, здається, дуже чутливі до субзвуку. Перегородку будували з міцних твердих матеріалів, і Мадингма легко руйнує їх субзвуком. Якщо ми прикриємо хоча б одну з цих перегородок м’яким, звуконепроникним матеріалом, то у дракона нічого не вийде.

— Але ми не зможемо працювати при такому звуку, ми просто помремо.

— А я нащо? Мені ж субзвук не страшний, я же працювати можу!

— Один ти нічого не встигнеш! — сумно підбив підсумок Агол.

— Подивимося! — бадьоро відповів Блостер. — Нам нічого не залишається, крім одного — пробувати та сподіватися.

Розділ 8. Водоживи та промедаї

Льоха й Маняма стояли на трамвайній зупинці біля парку. Вони їхали до міста. Льоха вирішив показати Манямі, як живуть земляни.

— Розумієш, у нас люди живуть по-різному, — пояснював Льоха Манямі. — У Києві ми живемо так, а де-небудь на островах Нової Гвінеї зовсім по-іншому. Там джунглі, там тропіки… Крокодили… Чи тигри… А у нас коти та собаки. А на горищах повно голубів…

— У нас приблизно також, — відповідав Маняма, — дідусь із бабцею полетіли жити на Менпель. Там класно! Луг красивий, річка… А риболовля — просто супер! А надвечір така тиша! Але я там довго жити не можу. Нудно… Кожен день риболовля та риболовля… А діду подобається. Знаєш, коли на нову планету відправляють загін дослідників, то ніхто не знає, що там може трапитися. Тому разом із дослідниками відправляють спеціальних охоронців. Ось таким охоронцем і працював мій дідусь. Це зветься служба космічного супроводу, і він там командував чотою. Де він тільки не бував!

Льоха слухав Маняму зацікавлено і трошки заздрив. Новий його товариш легко та звично розповідав про нові планети, службу космічного супроводу та інші речі, до яких Льосі було немислимо далеко. Один комунікатор чого вартий! От було б класно злітати на якусь планету! Подивитися, що там і до чого, хто і як живе, про що мріють і що роблять! Недосяжна мрія…

У цей серпневий день Київ потопав у спеці. Сонце шкварило, як дурне. Під колесами машин м’яко піддавався тиску розпечений асфальт. Листя каштанів висохло та поруділо. Народ ховався хто куди: під парасольки вуличних кафе, в офіси, де працювали потужні кондиціонери, на пляжі Дніпра… З такою погодою і справді повіриш у глобальне потепління клімату!

Спочатку Льоха покатав Маняму на метро. Потім вони пішли в зоопарк і подивилися на різних тварин. Метро та тварини зоряного прибульця не вразили. В метро прибульцю не сподобалась тіснява, а тварини… Він бачив на інших планетах хижаків і більших, і страшніших. А ось прохолодний квас із жовтої бочки Манямі дуже сподобався. Після зоопарку знову сіли на метро та поїхали на Дніпро. Походили набережною, перейшли Пішохідним мостом на пляж, скупались у теплій дніпровській воді.

— Добре у вас тут, — сказав Маняма, розтягнувшися на теплому піску, — лише смердить від машин. Тут ще нічого, але на березі, де велика дорога, просто жах. Невже люди не можуть придумати транспорт хоча б трохи чистіший?

— Мабуть, колись і придумають, — ліниво погодився Льоха, який розімлів на спекотному сонці по саме нікуди. — Я думаю про інше. Якщо твої рятувальники до вечора не прийдуть, тебе ж треба десь на ночівлю влаштувати. Ти ж не можеш другу ніч поспіль ночувати просто неба? А якщо я тебе додому приведу, предки питаннями замучають: хто, звідки, чому не ночує вдома?

— Так, ночувати вдруге у парку в мене бажання і справді немає. А що, хіба твої предки і досі з вами мешкають? Як же ви всі поміщаєтесь у такій маленькій квартирі?

— Які предки? А… Це не предки. Ми так батьків іноді називаємо.

— Зрозуміло. Може, я на ту руду тварину перетворюся? Як там вона зветься? Кіт?

— На кота? Мама не схвалить. Та й батько теж. У нас вдома до котів особливе ставлення. Та й сам ти казав, що бути котом тобі не дуже зручно.

— А… — Маняма махнув рукою. — Це справа звички. Можна й котом.

— Що ж… Спробуємо. До парку зайдемо?

— Обов'язково.

Після пляжу вони пішли до парку, походили навколо каменя. За день тут нічого не змінилося. Напис, зроблений зранку, білів собі на валуні. Посиділи, побалакали про те, про се, та й пішли додому. Вже у під'їзді Маняма витяг комунікатор, важко зітхнув і повільно розчинився у повітрі. Рудий кіт, який з’явився замість прибульця, позіхнув, широко розкривши пащеку, потерся об Льохову ногу та побіг сходами вгору. Льоха поквапився слідом.

— Слухай-но, Манямо, — сказав він на ходу, — приготуйся, я буду тебе купати. Без цього шансів залишитися на ночівлю у нашій квартирі практично немає, май на увазі.

Кіт кивнув і просичав нерозбірливо:

— Що жжж вдієшшш…

Мабуть, котячі органи мовлення не були пристосовані до вимови звуків людської мови, тому кіт трішки шепелявив.

Вдома, Льохові на радість, нікого ще не було. Купання довелося відкласти на кілька хвилин, поки Льоха складав у комору викинутий у пошуках фарби мотлох. Якби мати побачила цю купу посеред кімнати, то про кота точно довелося б забути. Вкинувши все у комору, хлопець кинувся у ванну кімнату, наповнив теплою водою миску, поставив її у ванну та глянув на Маняму.

— Прошу вас, сер…

Кіт заскочив на бортик ванни, скоса поглянув на Льоху та з розгону скочив у миску, обливши товариша водою з голови до ніг.

— Ах ти, барбос! — зареготав той, узяв з полички шампунь і налив котові на голову добру порцію. — А зараз терпи!

Кіт сичав, мотав головою та відпльовувався, але Льоха був невблаганним, намилював і тер кота так, буцімто хотів зробити його стерильним. Врешті-решт Манямині страждання скінчилися. Льоха витяг з-під ванни старе простирадло й добре обтер кота. Потім знайшов на полиці гребінця, ретельно вичесав руду густу шерсть і наостанок підморгнув:

— Ось і все… Зараз прийде з роботи мама, і ми будемо складати іспит… Я скажу, що це Вітько попрохав мене до першого вересня кота поглядіти. А сам він з батьками на кілька днів кудись поїхав. А ти, Манямо, поводься пристойно, а то тато тебе запросто за двері кишне.

Кіт погодився, кивнувши. Тут же ляснули двері, з роботи прийшла мати.

— Мам, а мам… Тут Вітько на кілька днів з батьками до бабуні поїхав, попрохав поглядіти за котом. Він у нас поживе до першого вересня, га?

Мати здивовано здійняла брови:

— Кота?

— Мам, він навдивовижу розумний. Як людина! Усе розуміє, тільки сказати не може. А іноді здається, що й розмовляє. Ні, правда-правда!

З прочинених дверей Льохової кімнати визирнула руда котяча голова. Льоха з-за маминої спини показав коту кулака: мовляв, не роби дурниць! Кіт, наче людина, шмигнув носом. Мама ніби відчула котячий погляд, повернулася й побачила руду голову.

— Боже мій! Знову це руде чудовисько! — і притулилася спиною до стіни.

— Ти про що, мамо? Кіт як кіт… Яке ж це чудовисько?

— Я тобі розповідала, як мені привидівся у твоїй кімнаті Петько з котом?

— Розповідала.

— Так ось, у нього на руках був точнісінько такий самий рудий кіт.

— Ну, цей кіт у тому випадку не винен. Цей кіт домашній. Дивись, я його вже і викупав.

— Викупав? — Мати підійшла до кота, підозріло принюхалась і рішучо пішла у бік ванної кімнати. Звідти залунали дзенькіт, шарудіння, й мати повернулася до вітальні з грізним виразом обличчя.

— Льошо, чим ти його мив?

— Як чим? Звісно, шампунем…

— Моїм? Французьким? Ти хоча б розумієш, скільки він коштує?

— Мам…

— Що «мам»?

Задзеленчав дзвоник — прийшов з роботи тато. Побачивши у коридорі рудого кота, він із подивом підняв брови, точнісінько так, як кілька хвилин тому це зробила мама.

— Не зрозумів… Що тут робить ця тварина?

— Тату… Це кіт Вітька. Ну… З нашого класу. Він з батьками до першого вересня поїхав і попросив…

— Льохо, ти ж знаєш…

— Знаю, але цей кіт просто унікум. І взагалі, у мене вдома ніколи не було ані котів, ані собак. Хай уже поживе дні зо три… Ну, ма… — заканючив Льоха, почувши у татковому тоні слабину і тепер натискаючи на неприступну маму. У цей час кіт пройшовся коридором, обійшов навколо мами, потім тата, потім встав на задні лапи, а передні поклав йому на коліна, звів догори писка й підморгнув одним оком. Тато заплющив очі.

— Людо… Він мені підморгнув!

— Та облиш, Дімо! Коти не можуть підморгувати!

— Авжеж… Взагалі-то так… не можуть… Може бути…

— Ну, то як, татусику? Може він пожити кілька днів, доки Вітько від бабуні приїде?

— Та, Бог із ним… Нехай живе, — тільки й міг сказати розгублений тато.

Мама знизала плечима — коли вже тато згоден… Кіт, наче розуміючи, що його долю благополучно вирішено, на знак подяки нахилив голову, відставив лапу та махнув хвостом. У тата відпала щелепа, а мама знову оперлася на двері.

— Це… Як його… — спромігся сказати тато. — Того самого…

* * *

— Що ж, рушаймо, — бадьоро свиснув Флоквел, — де там ваш базар?

Три темні тіні легко рухались у прозорій воді. Тссст плив трохи попереду. Упевнившися, що нові друзі нічим йому не загрожують, він заспокоївся і навіть розговорився, тобто розсвистівся.

— Раніше було значно краще, — свистів він, озираючися по черзі то на Флоквела, то на Мозю, — а зараз стало набагато важче. Сухоперів меншає, а податки все зростають. Чим сплачувати — нікого не цікавить.

Що ще хотів сказати Тссст, специ не дізналися, тому що з глибин океану вигулькнуло довге загострене тіло. Першим його побачив Тссст:

— Ховайся! — свиснув він на всю горлянку. — Промедай!!! — і майнув до найближчої скелі.

Флоквел і Мозя кинулися слідом.

— Хто такий промедай? — на ходу поцікавився Мозя.

— Це слуги великоглавів. Якщо потрапиш до їхніх лап — усе до останнього хряя заберуть.

— Хряя? А що таке хряй?

— Ви не знаєте, що таке хряї? А… Авжеж… Це наші гроші. Хряї та куши. Так ось, промедаї дивляться, щоб не порушувалися правила, які встановлюють великоглави, а за порушення — карають. Правил вигадали стільки, що жоден водожив не спроможний запам’ятати їх усі. Ось промедаї цим і користуються. Побачать будь-кого з водоживів, схоплять його — і нумо дивитися, якої довжини в нього хвіст чи бокові плавці. Якщо довші, ніж встановлено правилом сто тридцять п’ятим тире три тисячі сорок першим, пункт «а», значить, це порушення. Отже, сплачуй штраф. А що везеш? Сухоперого? А хто дав дозвіл ловити? Ще штраф! І так доколупаються! Поки не витягнуть із твоєї кишені все до останнього хряя — не відчепляться. А то ще й боржником зроблять. І спробуй заперечити! У них хвости безрозмірні, не втечеш і не сховаєшся! І зуби вдвічі більші за мої. Як учепляться — не вирвешся, тільки півхвоста втратиш.

Поки Тссст розповідав, усі втрьох ховалися за верхівкою невисокої скелі, підніжжя якої потопало у зелених заростях пишного жабуриння. Промедай повільно ковзав у водяній товщі. Його гостроголове тіло майже не ворушилося, тільки довгий сильний хвіст ледь-ледь хилитався, але цього було досить, щоб він плив удвічі швидше, ніж Тссст. Раптом промедай зупинився.

— Все, — тихенько просвистів Тссст, — когось помітив!

І справді, промедай різко вигнувся та шугонув угору і вбік. Почувся оглушливий свист.

— Шкода бідолаху… — сумовито свиснув Тссст. — Хтось залишиться без вечері. А може, і без сніданку… Попливемо помалу…

Три тіні, ховаючися то за каменями, то за баговинням, повільно попливли далі. Що ближче до підніжжя гори, то більше зустрічалося водоживів. Флоквел та Мозя зацікавлено озиралися навкруги. Водоживи метушилися на схилах, обробляючи плантації водоросту. Де-не-де на довгих повідках плавали великі рибини. Вони паслися, щипаючи баговиння чи риючись у намулі, що вкривав дно товстим шаром. Час від часу над спецагентами, виділяючися темною плямою на світлому дзеркалі поверхні, повільно пропливали чудернацькі процесії. Кілька водоживів тягнули на мотузках великих мешканців морських глибин. Мотузки були прив’язані до зручної широкої упряжі, яка охоплювала цих дивовижних мешканців за плечі або талію. Під час руху вони приймали найцікавіші пози: сиділи, лежали, пливли на боці чи спині, а один — мабуть, найекстравагантніший — плив навіть униз головою, склавши руки на грудях і гордо озираючися довкола.

— Що це за диваки? — запитав Мозя.

— Тихо! — просвистів Тссст. — Це великоглави. У них правило таке: хто крутіше викаблучиться — у того й голова найбільша.

— Що крутіше? — не зрозумів Флоквел.

— Викаблучиться. Ну… — намагався пояснити Тссст. — Зробить не так, як інші. Одні плавці фарбують, інші хвости видовжують, а є такі, як отой, що плавають догори дригом. А один нещодавно почав плавати задом наперед. Його попереджували: дивись, наїдеш на когось… А він: зате так ніхто не плаває! Ось і довикаблучувався… Не бачив, куди плив, та й штовхнув Найвеликоглава.

— А це що за один? — не припиняв дивуватися чудернацтвам підводного світу Мозя.

— Найвеликоглав? Це той, у кого найбільша голова.

— Слухай-но, а чому так? Чому саме великоглави головні? Хіба найрозумніший той, у кого найбільша голова? — поцікавився Флоквел.

— А до чого тут найрозумніший? — здивувався Тссст. — У кого найбільша голова, у того найбільша пащека!

— Ось у чому справа! Хоча логічно… — пробурмотів спантеличений Флоквел.

— Найвеликоглав навіть слухати великоглава не став. Клацнув щелепами, і все! Треба ж думати, на кого наїжджаєш! А то вигадав: їздити задом наперед! До речі, ось і базар. Я так вважаю, що нам треба до старої Цсц. Вона все про всіх знає. От хист у водоживихи!

Базаром іменувалися ряди, викладені з каменів, за якими стояли водоживи. Тут торгували різним, не зовсім зрозумілим спецагентам, крамом. Якісь камінці, мушлі, ниточки, стрічки… Впадала в очі відсутність виробів з металу та скла. Мозя навіть здивувався:

— Чим же вони ріжуть? І взагалі, як обходяться без металу?

Флоквел резонно зауважив:

— А як ти вогонь розведеш під водою? А без вогню ні металу, ні скла не зробиш.

Але інструмент для різання у водоживів був. Його робили зі спеціальних каменів, відколюючи довгі тонкі смужечки з дуже гострими краями. Випробовуючи гостроту цих дивовижних лез, Флоквел навіть порізав собі пальця.

Тссст довго плавав по рядах, поки знайшов стару Цсц.

— Доброго дня, шановна Цсц!

— Здрастуй, Тссст! — відповіла стара, уважно розглядаючи Мозю та Флоквела.

— Шановна Цсц! Твоя слава всевидющої та всезнаючої варта…

— Чого треба? — припинила улесливу промову Тссст стара, не відводячи гострого погляду від спецагентів.

— Ці два шановних водоживи шукають дивовижного сухопера з двома ногами. Кажуть, що це незвичайний вид розумних сухоперих, їх на суші залишилось усього кілька штук, і буде велика втрата для науки, якщо його не знайдуть. Вони готові добре заплатити, шановна Цсц.

— Он як? Тоді хай покажуть гроші. — Очі її звузилися, наче вона прицілювалася.

«А бабця зовсім не дурна! — подумав Флоквел. — Чи не запідозрила вона чогось?» Але у кишеню поліз. Він уже давно побачив, як виглядають місцеві гроші. За них тут ходили красиві мушлі. Флоквел побачив одну, дуже красиву, намальовану на вітрині. Комунікатор умить синтезував десятки два таких самих мушель, рудуватих, довгастих, із дірочками на краях. При словах старої він витяг із кишені повну пригорщу важких мушель. Тссст, побачивши, що тримає на долоні Флоквел, скам'янів. У старої жадібно спалахнули очі, які вона відразу прикрила прозорими зморшкуватими повіками.

— Мені треба дещо у декого розпитати, — нарешті сказала вона, не відводячи погляду від долоні Флоквела, і додала, звертаючись до Тссст: — Відведи гостей до Зсссі, й там почекайте на мене.

— Добре, шановна Цсц.

Стара вильнула хвостом і миттю зникла за найближчим каменем.

— Ну, попливемо, чи що? Чого чекаємо? — свиснув Мозя.

— Не подобається це мені, — заклопотано просвистів Тссст у відповідь. — Раніше Цсц ніколи нічого ні в кого не розпитувала. Вона й так усе знає.

— То й що? — знизав плечима Мозя.

— А що тебе здивувало у цьому? — запитав Флоквел, підносячи до очей Тссст долоню з мушлями.

— Ви хоча б розумієте, скільки тут грошей? Тут щонайменше тисяча куши. Це величезна сума. Цсц просто перелякалась, а може, щось запідозрила та помчала за промедаями. Якщо у нагороду вона отримає бодай одну таку мушлю, то довго житиме, не думаючи про гроші.

— Промахнулися… — похитав головою Флоквел. — Що ж, буває і так, коли дуже добре — не дуже добре.

— А хто такий Зсссі?

— Це господар корчми. Там базарні водоживи відпочивають. Але я думаю, вам туди йти не треба.

— Як то не треба? А раптом стара і насправді щось знає про Маняму? А ми туди не прийдемо? А якщо внаслідок хлопчик загине? Ні, Тссст, ми підемо туди, навіть якщо нам буде загрожувати загибель. Якщо є бодай один шанс дізнатися щось про Маняму, ми маємо його використати.

— Що ж… Це ваше право. Тоді я з вами.

Розділ 9. Данило Галицький

Петько з острахом зайшов до світлиці та роззирнувся. Князь сидів на лавці під іконами, склавши руки на грудях. Довге русяве волосся, коротка підстрижена борідка та вуса. «Гарний офіс у князя, — подумав Петько, — тут і корпоративи можна проводити».

— І справді отрок. Звідки прийшов до нас, rapine?[32] — з посмішкою запитав князь.

— Я це… — раптом розгубився Петько, — я випадково… Отрок же… Не подумавши, подумав, і тойво… До вас звалився…

— Чудно мовиш!

— Я не прелагатай і не Вася! — згадав Петько звинувачення Ратибора. — Я з далекої країни.

— Воєвода мовив, що ти з країни далекої, вечірньої. Може бути, що і в огрів бувати приходилося?

— В огрів? Огри… — щось знайоме вчулося Петькові у цьому слові. — Угри…Ну, авжеж! Угорщина!

Того літа Петько з батьками якраз в Угорщині був, у Будапешті. Їздили влітку на тиждень: як казав татко, Європою побалуватися.

— Бував, пане… чи як там… ваше величносте князю. У Будапешті бував.

— Який ще Будапешт?[33]

— Як це… Це ж типу того… Столиця угорська…

— Блазниш,[34] отроче. Немає в угрів такого міста. А стольний град у них Буда.

Петько згадав, що екскурсовод щось розповідав про об'єднання Буди та Пешта.

— Правду кажете, ваше величносте. Це потім таке місто з’явилося. А зараз там Буда та Пешт. Їх ще потім татаро-монголи зруйнували.

Князь нахмурив брови й уважно глянув на Петька. Погляд його був суворий і недовірливий. Відчувалося, що його зацікавив і стривожив такий поворот у цій не зовсім звичайній розмові.

— Ти що, юродивий? Чи балій?[35] Звідки відаєш, що татарове Буду на списа взяши?

«От ускочив! — подумав Петько. — Це ж у який я рік попав? Київ ще не зруйнований татаро-монголами. Хоча і виглядає не зовсім так, як нам розповідали на уроках історії.[36] Але ж монголами він був зруйнований вщент, начебто так…»

Він наморщив лоба, намагаючися згадати, що розповідала на уроках історії Ольга Василівна, або, як її звали за міцну високу статуру, Тьотя Лошадь. Тьотя Лошадь і ходила, наче підкована, мовби кожним кроком вбивала у паркет шкільних коридорів здоровенні цвяхи. Але свій предмет вона знала досконало, це визнавали всі. І як Тьотя Лошадь забивала своїми підковами цвяхи у паркет, точнісінько так само вона забивала у голови, подібні Петьковій, знання та дати з лунких коридорів історії.

«Тоді ще казали, що Київ зруйнували рівно за… за… здається, вісімсот… ні, сімсот років… ні! Шістсот дев’яносто дев’ять до початку Великої Вітчизняної війни. А ця війна почалася… Влітку вона почалася, я ж пам’ятаю! Ось! Двадцять другого червня тисяча дев’ятсот сорок першого року. Отже, Київ було зруйновано татаро-монголами у тисяча двісті сороковому році! Це точно! Ось куди мене камінчик закинув! Ет, дурень! Треба було підручник історії захопити! Тут би я їм дав чосу!» Усі ці думки промайнули у Петьковій голові за лічені миті, князь навіть нічого і не помітив.

— Ваша величносте…

— Чого мене так звеш? Кажи мені: князь Данило. Урозумів?

— Зрозумів, князю Данило. Дозволь запитати?

— Дозволяю, запитуй, — дозволив князь, — хоча це і не по чину.

— Який зараз рік?

— Зараз шість тисяч сімсот сорок восьмий рік.

— Який? — від подиву у Петька полізли очі на лоба. — Шість тисяч…

— Сімсот сорок восьмий. Відповідай, як на сповіді: ти юродивий? — знову засумнівався князь.

— Юродивий… Юродивий… Це божевільний, чи що? Як же не з'їдеш тут з глузду! Якщо я живу за сімсот з гаком років після вас, а ви, виявляється, живете аж у шість тисяч сімсот якомусь.[37] Улетів у минуле, а потрапив у майбутнє?

— Про що бурмочеш, отроче? Яке минуле? Яке майбутнє? Відповідай, звідки відаєш, що татарове Буду заяли?[38]

— Та не відаю я… Просто вночі наснилося.

— Сни віщі бачиш?

— Чому віщі? Просто сни.

— Воєводо, за отроком пильно назирати. Цікавий отрок! Здається мені, багато відає такого, що нам закрито.

— Юзу[39] на нього вдягти?

— Не потрібно. Немає йому за що головою відповідати. Просто дивися…

— Слухаюся, князю.

— Дружині бути напоготові. Незабаром виступаємо. А ти назавтра подивись мури, рови та вали. Перевір, яка зброя є у клітях моїх, може, чого ще потрібно. Готуватися треба до борні. Відаю: недовго залишилося. Мислю, Дмитре, увесь Київ тобі боронити буде невмочно. Головну борню готуй у граді Ярославовому,[40] там січа буде страшна та остання.[41]

Цієї розмови Петько вже не чув. Княжі вої вивели його у коридор, посадили на лавку і стали по боках, не зводячи з нього очей.

— Забувся! — голосно ляснув себе по лобі Петько. Воїни здригнулися від несподіванки та схопилися за шаблі.

— Ратиборе, сходи до князя, га? Попрохай, мені хоча б на мить ще до нього зайти. Ну, будь ласка… — почав канючити Петько, сварячи сам себе, що не додумався зробити це відразу.

Хвилин із п'ять Петько скиглив, доки Ратибор могутньою дланню не дав йому по шиї, але все ж таки відчинив двері до горниці.

— Великий княже! Отрок просить дозволу зріти тебе ще раз.

Князь насупив брови, але все ж кивнув.

— Чого тобі, Петре?

— Князю Даниле, дозволь тебе сфоткати! — Петько вже тримав напоготові мобільник. — Це лише одна секунда. Раз!

Блимнув спалах. Князь зіскочив з лавки, воєвода вихопив шаблю, а Ратибор, який стояв за Петьковою спиною, в одну мить скрутив йому руки.

— Що це було? — князь протирав очі, засліплені спалахом яскравого світла. — Відовство? Ти таки балій?

— Та ні, княже Даниле, — прохрипів Петько, намагаючися глянути на князя, тоді як Ратибор усе сильніше та сильніше нагинав його до підлоги, — це просто мобіла. Ну, мобільник! Фотоапарат, розумієте? А це — лампаспалах.

— Загадками мовиш… — князь підійшов до Петька та уважно обійшов навкруги мобільника, якій лежав на підлозі: — Бісівська забавка…

Князь уже підняв ногу, аби розтоптати цю жахливу штуку, але Петько ледь зі шкіри не вистрибнув:

— Не можна, князю! Це ніяк не можна! Ти не це… Не відаєш… Як його… Нехай відпустять руки, я покажу! Не можна!!! — Петько засмикався, наче божевільний, намагаючися вирватися з міцних рук Ратибора, а той, відчуваючи свою провину, ще міцніше скрутив йому руки. Князь з-під лоба кинув на Петька цікавий погляд:

— Що розповіси? Відпусти його…

Князь підійшов до Ратибора і став за Петьковою спиною. Петько, потираючи зап'ястя, нахилився й підняв мобільник.

— От, дивіться, — Петько поклацав кнопками та вивів на екранчик фотографію князя. — Ось, бачите? Це ваша фотографія. Коли я повернуся до себе, усі зможуть подивитися, як ви виглядаєте. А ось Десятина церква…

— І правда! Диво дивне….

— Та… Яке це диво? Це проста мобіла. Ось у нашого Сенечкіна мобіла — справді диво! Камера восьмимегапіксельна, Інтернет, синій зуб…

— Чекай, отроче, щось я твої словеса не розумію.

Восьмимега… чого? У кого се биша сині зуби?

— Та це просто… — почав з ентузіазмом Петько та зупинився.

Як пояснити князю з тринадцятого сторіччя, що таке Інтернет, піксель, мобільник, навіть така проста й допотопна річ, як телефон?! Це ж треба розповідати про всю історію людства! І тут на допомогу Петькові прийшов випадок. Грюкнули двері, і до світлиці зайшов гридень. Князь, незадоволений, що його відволікай від не зовсім для нього зрозумілої, але дуже цікавої бесіди, непривітно запитав:

— Ну, що там ще?

— Гонець, князю, гонець із Галича.

— Добре. Ратиборе, отрока цього я тобі доручаю, за пестуна йому будеш. Головою відповідаєш. А ти, Петре, держися Ратибора. Він поганого не навчить. Клич гінця. Воєводо, не квапся! Послухаєш, що гонець привіз.

Петько та Ратибор вийшли до темних сіней, а звідти на подвір’я. Від яскравого сонця Петько на мить засліп, схибив ногою та ледь не злетів з високого ґанку. Ратибор одним рухом схопив його за комір і поставив на ноги.

— Який ти незграбний. Йдемо, фаря тобі виберемо.

— Кого?

— Не знаєш, хто такий фаря? Про чотири копита чув? З опашем… І голова спереду…. Га-га-га…

— Ага… Тобто коня? А навіщо? — обережно запитав Петько, згадавши про свій невдалий досвід їзди верхи. Від короткої прогулянки в нього досі болів зад та нили коліна.

— Ти страху не імай. Навчу.

— А якщо я того… Не забажаю?

— Тобі любо неслухом бути? Князь доручив тебе мені, ось і будь у послуху. Відаєш, як у Святому Письмі сказано? Бий отрока, аще є надія. А я Святе Письмо поважаю та виконую. Урозумів? І що ти за отрок, якщо не відаєш, як верхи їздити?

Пішли на двір. Утоптана земля була така суха та тверда, що, здавалося, дзвеніла під ногами. Уздовж парканів пробивалася зелена травичка. Усюди чисто: ні тобі пластикових пляшок, ні шматків паперу, старих газет, узагалі сміття, такого звичного вдома, Петько не побачив. «Чисто живуть», — подумав Петько та лише згодом зрозумів, що всього цього сміття ще просто не винайшли. Подумки посміхнувся — краще б і не винаходили! Сама грязюка від нього!

Ратибор завів Петька на задній двір, де стояли дві комори та ще одна будівля з маленькими вікнами, крита соломою. Біля воріт лежала копиця сіна, і Петько здогадався: це, мабуть, і є стайня.

— Агов, челядники! Ану, вилазь на світ Божий! По княжому велінню!

Ратибору довелося ще двічі вгатити кулаком по воротах. Нарешті зарипіли величезні куті завіси, і з темряви вилізла голова з довгим нечесаним, у сухих бадилинках, волоссям.

— Чого треба? — запитала голова, намагаючися розплющити очі.

— Ах ти ж, шиша! Це ти як із гриднем княжим розмовляєш? Аще батогів захотів? Забравсь у язвіну[42] і хропеш собі потихеньку?

— Та ти що, Ратиборе… — розгубився конюх, коли нарешті второпав, хто до нього прийшов. — Я фарям сіно задавав.

— Блудословиш,[43] Вадько! Гляди мені… Я й без ключника на тебе укорот знайду.

— Та ти що, Ратиборе… Усе, в чому нужда, все зроблю!

Пам’ятав Вадим, як навесні Ратибор за лінощі відшмагав його батогом безжально, і було за що. Після довгої гонитви гарячого комоня, дорученого йому вояком, не виходив, попоною не накрив, а напоїв холодною водою, від чого у комоня приключилася недуга, і він пав. А комонь для вояка — бойовий побратим. За це Ратибор і висік лінивця від усієї душі, а сам потім довго побивався над загиблим другом.

— Не мій урок,[44] а князя Данила. Молодого огиря[45]дай мені для цього отрока, головне спокійного… Парубку ще вчитися потрібно.

— Є такий. Ходімо, подивімося.

— Ти, Петре, повинен зрозуміти, що комонь для воїна — брат рідний. Тому коли з ним знайомитимешся, йому чимось треба догодити. Ось, тримай, кусень хлібця. Хліб — він від Бога, комонь це одразу відчуває. Подобається комоню хлібчик…

Пішли стайнею. У нешироких стійлах форкали коні. Хрумтіли сіном, глухо стукали копитами по втоптаній землі, мотали головами. У сонячних променях, що пронизували темряву стайні крізь маленькі віконця, плавали порошинки. Міцно тхнуло кізяками та сіном, але як тут було здорово! Тихо, затишно… Петько відчув, як на душі в нього потеплішало, всі негаразди наче зменшилися й забулися.

— Ой, як гарно… — прошепотів він.

— Ну… Ось і він… — конюх Вадим зупинився біля останнього стійла. — Баский[46] огир виріс. Того літа був нужний, обаче виходили.[47]

— Як нарекли?

— Агнем.[48]

— Ну, Петре, йди, знайомся.

— А не вкусить? — трохи настрашений, Петько стояв за крок від коня, стиснувши у спітнілій долоні кусень хліба.

— Ні, — посміхнувся конюх. — Агня і є агня, але рище добре.

— На, Агню! — прошепотів Петько та простягнув коневі кусень хліба.

Ще зранку Петько навіть і подумати не міг, що з ним таке станеться. Хто б у таке повірив? Опинитись у стародавньому Києві, побачити князя Данила Галицького! Все це, ясна річ, супер та прикольно, але йому здавалося, що все це відбувається ніби не з ним. Просто дивиться черговий голівудський фільм-казку. От зараз прийде мама, вимкне телевізор, і на цьому все закінчиться. І він піде надвір ганяти м’яча. Чи сяде за комп'ютер… Чи піде до Льохи… Словом, візьметься до своїх звичних справ. Але тепло кінських губ, які обережно взяли кусень м’якого хліба з долоні, і погляд великого бузкового ока, який запав, здалося, у саме серце, в одну мить перекинули все з голови на ноги. Острах перед великою та дужою твариною зник, і несподівано для себе Петько притулився до кінської морди обличчям. Людський та кінський подихи злилися — і від почуттів, що охопили Петька, по його щоці побігла непрохана сльоза.

— Мати моя рідна… — тільки і зміг пробурмотіти він. Петько нарешті усвідомив, що все це відбувається насправді.

* * *

— Володю, — гукнула з кухні тьотя Саша, Петькова мати, — тобі Петько не казав, куди пішов?

— Ні, не казав… — Дядя Володя бряжчав інструментами, лагодячи у ванній кран.

— Воду скоро увімкнеш?

— Ага, як тільки — так одразу.

— Де ж Петько? Він навіть не поснідав.

— Не знаю… Ой! — Дядя Володя прищикнув пальця, струснув рукою та скривився. — Подзвони йому на мобілу…

Тьотя Саша витерла руки, повісила кухонний рушник на плече і взяла трубку.

— Поза зоною досяжності.

— Може, трубка розрядилася? Льосі зателефонуй.

— Чуєш, Вовчику, а й у Льохи не відповідає.

— Бігають десь разом. Не бери дурного в голову. Що з ними може статися? Двадцять перше століття надворі!

— Ага, — не заспокоювалася тьотя Саша, — а телевізор хоч не дивися. Програма новин — наче фільм жахів. Вночі потім заснути не можна.

Дядя Володя пробурмотів щось у відповідь, але що саме — дружина не розчула. Доки смажилися котлети, вона постійно кидала оком у вікно, сподіваючися поглядом зачепити десь примітну футболку сина. Запахло горілим.

— Ай, Господи! Не догледіла! Куди ж Петько пропав?

* * *

Батько, трохи ошелешений підморгуванням та поклонами кота, тільки розвів руками:

— Ніколи б не подумав, що коти бувають такі розумні. Це у Булгакова кіт Бегемот[49] усякі штуки витворяє. Так він і не кіт зовсім, а людина… Тобто нечиста сила. А тут справжнісінький котисько, справжніше не буває! І на тобі! Треба буде за ним поспостерігати. Добре, нехай побуде, там подивимося. Але диви-но мені, Льохо! Годування, вода… Ще треба буде ванночку з піском завести. Коти, вони, сину, свої потреби у пісок справляють. Це все на тобі! Домовилися?

Останнє питання тато міг і не ставити. Ясна річ, домовилися. Головна справа вирішилася швидко й благополучно, і Льоха, радісний з того, забіг до своєї кімнати. Слідом за ним у прочинені двері шмигонув і рудий кіт.

— Агов, синку! Як кота звати? — усміхаючись, гукнула вслід мати.

Льоха висунув голову у двері та сказав:

— Маняма.

— Як? — здивувався тато. — Що за чудернацьке ім'я?

— Нормальне ім’я, — завірив Льоха, — коту яка різниця, як його звуть?

— Та добре, — пробурмотів тато, здивовано знизавши плечима, — хоча насправді він Рудий… Чи Рудик… А як так, то нехай буде Манямою.

Вже за зачиненими дверима Льоха повалився на ліжко. Він просто душився зо сміху.

— Ну, Манямо, ти даєш! Ти б бачив таткові очі, коли ти йому вклонився! Ти б ще подякував!

Маняма посміхнувся та витер лапою вуса:

— А що? Як кіт, то можна бути неввічливим? — він розмовляв уже значно краще та майже не шепелявив.

Прибулець, наче господар, пройшовся кімнатою, стрибнув на ліжко і ліг поряд із Льохою.

— Що будемо робити, Манямо?

— Ти ж сам казав. Чекати, Льохо, чекати, поки не запрацює буй. Ми самотужки нічого не вдіємо. Треба чекати на рятувальників, або поки ця залізяка запрацює.

— Не залізяка, а каменюка.

Маняма махнув рукою: яка різниця? Все одно треба чекати. А чекати та наздоганяти — найосоружніша річ.

Задзвонив телефон. Тато взяв трубку. Телефонував батько синового товариша Петька. Ввічливо привітавшися, він запитав, чи вдома Льоша, й отримавши ствердну відповідь, попросив покликати його до телефону.

— Льошо, добрий вечір. Скажи, будь ласка, ти випадково не знаєш, де Петько? Вже вечір, а він як зранку гайнув з дому, так досі і не з’являвся Ми вже перехвилювалися всі.

На цю розмову Льоха чекав цілий день. Чекав і боявся її. Що відповісти Петьковим батькам? Розповісти про камінь? Це ж суцільне марення! Показати Маняму як доказ? Хіба це когось заспокоїть? Навпаки, дізнавшися, що сина закинуло буєм невідомо в які далі та в які часи, а в цьому Льоха вже не сумнівався, вони налякаються ще більше. А якщо почнуть щось робити з буєм? А почнуть! Тільки дізнаються — відразу якісь розумники знайдуться: розібрати та подивитись! А як його зроблено? А що там всередині? А як же! Це ж посланець чужої цивілізації! І начхати їм буде, як потім Петько та Маняма повернуться до своїх батьків. І він, хоч і незадоволений собою, але майже з чистим сумлінням, відповів:

— Дядю Володю, вибачайте, не знаю.

Розділ 10. Сутичка

Корчма Зсссі примостилася на самій околиці величезного базару. Коли спецагенти та Тссст запливли у широко розчахнуті двері, перед їхніми очима відкрилася неприваблива картина. Корчмар, опасистий коротун із синцем під оком, з напівроздертим хвостом висів над шинквасом між довгим жабуринням. Очі його були заплющені, а голова лежала на великому кулакові. На підлозі валялися великі мушлі, що правили за посуд. Ще кілька таких самих стояли на столах. Недоїдки, розкидані по шинку, пожадливо доїдала зграйка невеличких строкатих рибок. Під стелею колихалося кілька пучків сплутаного латаття.

— Зсссі! Легкої тобі води!

Корчмар розплющив підбите око.

— Киш звідси! — Зсссі відмахнувся від набридливих рибок, які намагалися знайти щось їстівне у кучерявому волоссі на грудях трактирника. — І тобі того ж… цей… легкої води…

Око знову заплющилося. Жабур під брудною стелею заколивався від заливчастого свисту.

— Чого це він? — запитав здивований Мозя.

— Заснув і хропе… — висловив здогад Флоквел. — Може, розбудити?

— Авжеж, дрихне… — підтвердив Тссст. — А навіщо будити? Сідаймо та чекаймо у куточку. Хоча я б чекати не став, слово честі. Не подобається мені, як Цсц поводилася… Ой, як не подобається!

З комірчини випливла служниця. Вона була зовсім не схожа на господаря, охайно вбрана та чепурна. На її милому личку сяяла приязна усмішка.

— Ой, Тссст! — на щічках від усмішки з’явилися дві гарненькі ямочки. — Де ти був? Не бачила тебе невідь скільки! Вже й скучила…

— Легкої води тобі, Осссі. Це мої друзі. Вони з-за Чорної Прірви.

— Що-небудь замовите? Ви довго добиралися до нас?

Тссст кинув безпорадний погляд на Мозю, потім на Флоквела. Той одразу зрозумів, у чому справа, поліз до кишені, витяг мушлю та м’яко зронив її на шинквас. Набрякле корчмареве око відразу широко розплющилося. Він спритно підбив мушлю хвостом, миттєво спіймав її й запхнув до своєї бездонної кишені. Довгі пасма латаття, що тягнулися до самої стелі, ледь колихнулися від цього блискавичного руху. Усе було зроблено так швидко, що жоден відвідувач не встиг навіть оком змигнути.

— Спритно! — захоплено пробурмотів Мозя.

— У нього реакція на гроші краща, ніж у мене на удар у щелепу! — підтримав друга Флоквел.

— Прошу вас… — люб’язно запросила до столу Осссі.

Флоквел і Мозя попрямували до столика у кутку, але Тссст, не погоджуючись, похитав головою:

— Краще там, — він показав на столик біля дверей на кухню.

Флоквел скривився, Мозя здивовано знизав плечима. Що ж там кращого? Будуть постійно швендяти на кухню, заважати… Але Тссст твердо стояв на своєму, і друзям нічого не залишалося, як погодитися. Коли Осссі, отримавши замовлення, пішла на кухню, Тссст тихенько просвистів Флоквелу на вухо:

— Звідси можна дременути крізь вікно чи через кухню. А в кутку нас схоплять, як шестинога у норі.

Флоквел кинув погляд на вікно:

— Ага… Зрозуміло.

З’явилась Осссі. Вона плавно наблизилася, несучи в руках кілька синявих мушель. Рухи її були такі гарні й ритмічні, що Флоквел мимоволі замилувався дівчиною.

— Ваше замовлення, дорогі гості.

Вона стояла обличчям до вікна, і Флоквел побачив, що її очі раптом широко розплющилися чи то від переляку, чи то від подиву. Він схопився. За ним, відчувши недобре, підхопився і Тссст. Він усе зрозумів одразу:

— Промедаї!!! Це Цсц! Я попереджав! Мерзенна стара! Тікаймо!

Одним рухом він опинився за шинквасом. Спецагенти не так спритно, але все ж таки швидко, кинулися за ним. Зсссі свистів собі уві сні, наче нічого й не відбувалося. Двері розчахнулися, і до корчми увірвався хижий на вигляд промедай. Голова іншого вже стирчала у вікні. У роззявленій пащеці виблискували гострі, наче голки, зуби.

— Де вони? — загрозливо запитав той, що стояв у дверях.

— Хто? — здивовано запитала Осссі.

— Не вдавай, що в тебе мізки, наче у сухопера! — гаркнув той, що стирчав у вікні.

— Агов! — крикнув з-під стелі господар таверни. — Вони пішли крізь задвіркові двері. Туди… — Він тицьнув пальцем за шинквас.

— Ох!.. — сіла на найближчий стілець Осссі.

Промедаї кинулись у бік кухні, на ходу показавши дівчині кулака та гострі ікла. Першим плив великий промедай з могутніми руками. Він не став відчиняти двері, а просто розніс їх на друзки гострою головою. Довге тіло наполовину увійшло у пролом, але раптом стрімко вилетіло назад. Залишки дверей розчахнулися, й у дверному отворі показався Флоквел.

— Як погано ти вихований! Двері треба відчиняти, а не вибивати! — насмішкувато кинув він.

Другий промедай прожогом кинувся на голушкоїда. Флоквел схопив його за руку і крутнув, наче накручував на тіло промедая мотузку. Той на мить утратив орієнтацію. Флоквел одразу скористався цим і викинув промедая у вікно. У цей час отямився перший служник великоглавів. Він голосно свиснув і кинувся на Флоквела. Той м’яко присів, невловимим рухом зачепив його за руку та хитрим прийомом смикнув донизу. Промедай із силою гепнув головою об підлогу, свиснув і затих. Флоквел підняв його і також викинув у вікно.

Перелякана Осссі стояла у кутку, притулившися спиною до стіни. Зсссі не встиг змінити пози, але очі його були широко розплющені, і в них можна було прочитати величезне задоволення. Бодай хтось дав відсіч цим негідникам, які витягли з його кишені силу-силенну грошей.

— Хвацько ви їх… Я, наприклад, отримав величезну насолоду. А за те, що я отримав, я звик платити, — шинкар витяг із кишені мушлю, яку кілька хвилин тому отримав від Флоквела, і кинув йому її на долоню, — до того ж ви нічого і не з’їли.

— Тримай. Це тобі за те, що пережила, — Флоквел сунув мушлю дівчині у долоньку, погладив по плечі та зник за поламаними дверима.

— Йдемо звідси, — сказав Тссст, — з двома ви впоралися, а їх зараз припливе зо два десятки. Тоді біди не минути. А Цсц… Вона все набрехала. Побачила, скільки у вас грошей, і набрехала.

Трійця щодуху попливла навтьоки. Вони кривуляли поміж стебел жабуру, що тягнулися високо вгору, і далі й далі відпливали від корчми. Раптом далеко позаду вони Почули незрозумілі звуки, наче хтось цокотів двома камінчиками.

— Це промедаї! — тривожно сказав Тссст. — Вони здійняли тривогу. А спритно ви їх! Вони навіть свиснути не встигли.

Флоквел лише посміхнувся і знизав плечима. Не буде ж він розповідати водоживу з планети Сцо про те, що пройшов спеціальний курс міжгалактичної універсальної боротьби хус. Курс був важкий, зате і результати наявні. З трьома чи чотирма промедаями він точно впорається, але якщо їх буде більше… Ну, Мозя ще допоможе, він також не слабкий хлопець. Стріляє душе влучно, але стріляти дозволено лише у найгіршому випадку, коли є пряма загроза життю. А при виконанні завдання на планетах, де існує розумна чи умовно-розумна цивілізація, застосування зброї обмежено ще більше.

— Мозю, здається мені, що ми робимо щось не те.

— Чому?

— По-перше, на піску все ж таки не було жодних слідів. Коли б хлопчик потрапив на острів, він би обов’язково де-небудь та якісь сліди залишив. Адже на піску слідів не сховаєш, крім того, він їх і ховати не збирався, швидше, навпаки. Маняма не міг не знати, що його будуть шукати, тому мав наслідити. Усе це свідчить, що тут його не було. Втім, з іншого боку, у Манями був комунікатор, і він міг синтезувати будь-яку кількість грошей. Він не знав місцевих умов, тому міг дуже просто потрапити у поле зору тих же самих промедаїв. А тому нам треба не тікати від цих хижаків, а навпаки, поговорити з ними. Може, хтось знає бодай що-небудь про хлопчика?

— Самим іти до промедаїв? — жахнувся Тссст. — Та ви несповна розуму! Вони відберуть у вас гроші і вашу хитру штуку! Цього не можна робити в жодному разі!

— Друже Тссст, хоча наше знайомство відбулося при дуже неприємних обставинах, згодом ти нам здорово допоміг. Тримай, будь ласка, — Мозя витяг із кишені пригоршню мушель, — це тобі та твоїй родині.

— Це все мені? — здивувався водожив. — Це дуже велика сума!

— Тим краще. Тримай, не бійся. А ми пошукаємо щастя у промедаїв.

Тссст похитав головою. Мушлі він узяв, але дуже обережно, з острахом.

— Від великої грошви, коли вона раптово звалюється на голову, добра не очікуй… Однак родина… Треба якось жити! Але добровільно? До цих покидьків? Це ж треба…

Він сунув мушлі до кишені та повільно поплив геть, постійно озираючись і хитаючи головою. Спецагенти дочекалися, коли він зник за густим лататтям, і, не гаючи часу, перетворилися на промедаїв.

— Ну, як я тобі? — посміхнувся Мозя, розкривши величезну зубасту пащеку.

— Непогано… Викликає повагу!

— Тоді попливли!

Вони рушили у світлій прозорій глибині назад, у бік корчми, звідки все ще долинали звуки, що так нагадували цокання камінчиків.

* * *

Блостер уже знав, що йому робити і чим можуть допомогти масябосяни.

— Давайте зробимо все для того, щоб дракон не вийшов із печери, а вже потім будемо думати, як примусити його заснути. Треба щось м'яке та звуконепроникне. Які матеріали можуть бути на майданчику?

— Давайте запитаємо у сторожа, — запропонувала Фелела.

— Гарна думка, — підхопив Реза, — хто краще знає, що де лежить на майданчику?

Швидко позалізали до лапобіга. Сторож, побачивши машину, закляк на місці.

— Агов, шановний! — закричав Агол. — Не лякайтеся, ми не заподіємо вам лиха. Скажіть, будь ласка, чи є на майданчику будь-які будівельні матеріали?

— Матеріали? здивовано перепитав сторож. — Ну… Камінь є… Кам'яний клей, сухий, правда. Дощок трохи… Ось ще… Вчора привезли утеплювач для печери, та так і кинули. Як дізналися, що Мадингма прокинувся, так дременули…

— Утеплювач? — нашорошив вуха Блостер. — Гайда, глянемо. Де він? Далеко?

— Та там, на вантажному лапобігові, — сторож кивнув у бік будівлі, де були розташовані служби Головного Хранителя дракона.

По дорозі до будівлі обійшли акуратно оформлені клумби з висадженими червоними й синіми квітами та деревами, підстриженими у формі куль, завернули за ріг і побачили великий вантажний лапобіг на восьми коротких потужних лапах. Дверцята кабіни було прочинено. Машина мала ображений вигляд: усі втекли, а її покинули! Реза легко підтягнувся й заліз у кузов.

— Кинь зразок, — попрохав Блостер.

У цей час із боку печери долинув гул, щось оглушливо затріщало. Земля під ногами здригнулась. Усі перезирнулися.

— Маємо поквапитися, — похмуро сказав Агол, — Мадингма часу не гає…

Блостер крутив у руках брикет утеплювача. Це був легкий та міцний матеріал сірого кольору.

— Здається, саме те, що треба, — пробурмотів Корпурама. — Хто може керувати цією штукою?

— Лапобігом? Нема проблем, — вигукнув Табул, — свого часу я на них наїздився.

— Ви всі на лапобіг Агола, а я з Табулом, — розпорядився Блостер і, крекчучи, поліз по драбині до високої кабіни.

Табул завів двигун, і машина плавно рушила вперед, оминаючи клумби та дерева.

— Навіщо ж красу руйнувати? — наче виправдовуючися, сказав він Блостеру, вправно рухаючи важелями. «Хоча й умовно, а все ж таки розумні», — подумав той.

Машина під’їхала до печери. Табул загальмував.

— Я далі не можу. Знову звалюся.

— Табуле, я ж не вмію керувати лапобігом. А якщо я в’їду у перегородку та знесу її? Давай спробуємо? Може, минеться? Нема куди подітися, адже часу на навчання немає. Давай, Табуле, давай, друже!

Табул із сумнівом похитав головою, але поклав руки на важелі. Лапобіг, на якому їхали інші учасники ризикованої експедиції, зупинився біля входу до печери, трохи збоку, прикриваючися горою. Приречено заплющивши очі, Табул рушив уперед. У перегородці, що темніла біля самого виходу, також були великі ворота, зачинені на засув. Лапобіг обережно наблизився до них упритул. Обличчя Табула вкрилося великими краплинами поту. Блостер мигцем кинув на нього погляд і подумав: «Так, мабуть, очікування болю страшніше за сам біль».

— Все! — видихнув Табул.

— Зачекай, ще не все. Мені потрібно на той бік перегородки, — заперечив Блостер. — Захисну стінку треба робити там, а не тут. Я спробую відчинити ворота, а ти, не гаючи ні секунди, давай уперед. Треба заїхати та розвернути лапобіг уздовж перегородки. Кузов у цій штуці піднімається?

Табул кинув погляд на важелі:

— На всі боки.

— Дуже добре. Як тільки станеш уздовж перегородки, висипай брикети на перегородку, зрозумів? Ми маємо її прикрити. Щойно кузов почне підніматися, і ти будеш впевнений, що все піде як слід, біжи звідси!

Останні слова Блостер проказав, спускаючися з кабіни. Засув на воротах був величезним, але пішов легко — мабуть, був добре змащений. Блостер натиснув на ворота, проте вони не зрушилися. Він уперся ногами у кам'яну підлогу і натиснув з усіх сил. Повільно, але ворота все ж таки піддалися. Тоді Блостер зробив крок убік та наліг на ліву стулку. Позаду спалахнули фари. Блостер озирнувся. Лапобіг стояв упритул до воріт, і прибулець одразу зрозумів, що придумав Табул. «Молодець», — майнуло в голові Блостера, і колишній командир чоти відскочив убік.

Лапобіг обережно наблизився до воріт і м’яко наліг на них. Ворота розчахнулися. Доки машина розверталась уздовж перегородки, Блостер, крекчучи від зусиль, закривав стулки. У лапобіга почав підніматися кузов, і відразу ж із кабіни вистрибнув Табул.

— Не гайся, Табуле, біжи!

Той шмигонув у щілину проміж стулками, зробив кілька кроків… і впав, збитий з ніг ударом субзвука.

— Ой, лишенько! — сплеснув руками Блостер.

Він повернувся у глиб печери, звідки доносився грізний шум, і озирнувся на Табула.

— А, горіло б воно усе… — і теж поліз у щілину проміж стулками, підхопив масябосянина під пахви і потягнув до виходу. — Тримайся, хлопче… Тримайся… Трішечки залишилося… Зовсім трішечки! Гей, Аголе! Приймайте героя!

А сам бігом кинувся у темряву, назустріч оглушливому гуркотові та виттю. Він не добіг до перегородки метрів з десять, коли верхня її частина, що не була прикрита брикетами, розсипалась у пил. В обличчя пахнуло нестерпним жаром. Блостер закляк, наче вкопаний. Печера освітилася рожевим, стелю лизнуло кілька язиків жовто-прозорого полум’я.

— Не встигли! Зовсім трошки не встигли!

Зашуміли брикети, які посипалися на землю, а під самою стелею з’явилася морда дракона. Вона була на диво маленькою, стирчала з-під товстого панцира, з ріжками-антенами та чотирма очима, що дивилися в різні боки. Дракон був схожий на велетенського жука, і лап у нього було стільки ж — шість. За головою у дракона виступали два великих нарости. Мадингма побачив Блостера. Один наріст почав рухатися. У цей момент у кишені голушкоїда відчайдушно затріщав комунікатор. Блостер вихопив його з кишені та кинув погляд на екран, по якому швидко бігли цифри — у печері різко виріс рівень радіаційного фону.

— Він радіоактивний! — ахнув Блостер. — Це живий реактор! Реактор на лапах! Оце-то так…

Із таким дивом природи Корпурамі довелося зустрітись уперше. Стало зрозумілим, звідки невичерпна енергія цього дивовижного створіння. А їжа… Та сама парингея, скоріше за все, допомагала дракону-жуку поновлювати запаси палива, на якому працював цей живий реактор.

Дракон ворухнувся — і за стінкою знову почувся шурхіт від падіння брикетів. Один наріст почав рухатися, скерувавши на Блостера зеленувату пляму. За мить на плямі відкрилося невеличке сопло, й одразу ж у кишені інопланетянина відчайдушно затріщав комунікатор. «Він намагається вбити мене субзвуком! — здогадався Блостер. — Наступна спроба — вогонь. Він мене просто спалить!»

Корпурама кинув погляд на вихід із печери — далеко. Не добігти.

Розділ 11. Не можна наїжджати на Великоглава!

Над спецагентами, на тлі світлої поверхні води, у чудернацькій позі проплив черговий великоглав. До його хвоста була прив'язана довга різнокольорова стрічка. Попереду процесії пливли кілька промедаїв та розганяли дрібних мешканців морських глибин.

— Не розумію я цих великоглавів, — сказав Мозя, — у чому тут задоволення? Незручно ж…

— Як це у чому? — здивувався Флоквел, — тобі ж ясно пояснили: повикаблучуватися. Тихо!

Назустріч їм пливло кілька справжніх охоронців порядку.

— Хто такі? — суворо запитав один із них.

Він мав не такий, як у всіх, хвіст — зелений та довгий, і погляд у нього був командирський.

— Промедай Зсссч, — назвався Флоквел.

— Промедай Чсссз, — і собі назвався Мозя, — ми з-за Чорної Прірви, тут у відрядженні.

— Тоді зрозуміло. Я ж бачу — незнайомі обличчя. Підключайтесь. У нас надзвичайна подія: двоє злочинців побили промедаїв при виконанні та втекли. Оголошений загальний розшук.

— Слухаюсь! — відповіли обидва спецагенти. — Тільки ми не знаємо, як вони виглядають.

— Приєднуйтеся до моєї групи.

Загін поділився на дві частини. До складу кожної ввели по одному побитому промедаєві, які знали злочинців в обличчя. Зелений Хвіст повів свою групу до підводної гори. Попереду плив той самий промедай, якого Флоквел тріснув головою об підлогу. Дорогою він усе дивувався, яким спритним виявився злочинець.

— Я навіть нічого зрозуміти не встиг, — свистів постраждалий, — як у мене в очах темно стало! От би так навчитися…

— Спіймаємо — навчишся, — буркотливо просвистів у відповідь зелений хвіст, — ти б сам краще тренувався, тоді не довелося б і лоба на міцність перевіряти.

Обидва спецагенти підпливли ближче.

— А може, це були якісь незвичайні водоживи? — закинув гачка Флоквел.

— У нас за Чорною Прірвою був такий недавно. Невеличкий на зріст, при собі сила-силенна грошей. Копнули — ніхто про нього нічого не знає: ні звідки приплив, ні звідки грошву взяв, — підхопив тему Мозя.

Зелений хвіст слухав їх у піввуха, але коли прозвучало слово «грошва», зацікавився:

— А що, великі гроші?

— Половину Чорної Прірви купити можна! Ми його прихопити хотіли, але він зник. Як у воді розчинився! Може, він у вас тут з'являвся? Ми саме тому тут у відрядженні опинилися. І головне: він у нас одного теж побив, дуже схожий почерк, — заливав Флоквел.

— Ні, — без вагань відповів Зелений Хвіст, — у нас такий не з являвся. У будь-якому разі, я про нього нічого не знаю. Хм… Кажеш, половину Чорної Прірви купити можна? Ну-ну… Додайте ходу, ледарі!

Після цих слів спецагенти зменшили швидкість і почали потихеньку відставати, поки не виявились останніми, а далі й узагалі пірнули у темну глибину океану. Вони дізналися все, що було потрібно. Скоріше за все, Манями на цій планеті не було. Зорієнтувавшися за комунікатором, вони взяли курс на острів, де знаходився зоряний буй. Поспішати не було потреби. Дорогою крутили головами, розглядаючи місцевість. Якщо на суші все тяжіє до землі, то у воді все тягнеться вгору, до поверхні. Вода щільніша за повітря, тому пасма латаття висять, наче у невагомості, довгі, тонкі та гарні. Зграйки водоживів усіх кольорів веселки плавають проміж них. Не часто, але пропливали і великоглави. На дні вовтузилися водоживи, здобуваючи свій хліб насущний. Промедаї зникли зовсім, мабуть, все ще полювали на злочинців, тобто на них. Гучний свист зруйнував цю ідилію.

— Он де вони! Тримай! Це вбивці! Схопити! Живими! Лише живими!

Спочатку спецагенти не зрозуміли, про кого йдеться. Першим озирнувся Флоквел.

— Мозю, ходу!

— Що? — не одразу зрозумів той.

— Це за нами! Тікаймо!

Думати, як їх вирахували, не було часу. Ідилія скінчилася, треба швиденько робити ноги, тобто хвости. На ходу Флоквел озирнувся ще раз. Гонитва йшла широким фронтом. Близько чотирьох десятків промедаїв гналися за ними високою щільною стіною. Витягти комунікатори та перетворитися на якого-небудь іншого мешканця глибин не виходило. Для цього був потрібен час, а саме його і бракувало.

— Давай, Мозю, давай! — горлав Флоквел, працюючи щосили хвостом. — Якщо наздоженуть — погано буде!

Назустріч випливло ще кілька зубатих тварюк. Коло замкнулося.

— До поверхні! — крикнув Мозя.

— Не туди! Туди! — махнув рукою Флоквел.

Мозя кинув миттєвий погляд у напрямку, куди вказував Флоквел. Там із десяток водоживів тягнули величезного великоглава. Той плив у вертикальному положенні з гордовито піднятою головою, не звертаючи уваги на те, що відбувалося знизу. Попереду процесії з десяток великих промедаїв зрідка клацали щелепами, попереджаючи всіх необережних: не стійте на дорозі, небезпечно!

Часу на роздуми не було, і вони повним ходом понеслися до безглуздої процесії, набираючи глибину, щоб проскочити її знизу догори. Маневр вийшов. Охоронці великоглава і гадки не мали, що хтось наважиться так нахабно потурбувати їхнього господаря. Дві стрімкі тіні промайнули перед самим обличчям великоглава.

— Що?!! — обурився той. — Хто сміє порушувати спокій Найвеликоглава? Розігнати всіх! Охорона!!! Куди дивитеся?

Охорона переполошилась. І саме цієї миті у процесію врізалася зграя промедаїв. Почалося казна що! Все змішалося та переплуталося. Крики, зойки! Найвеликоглав двічі клацнув своїми здоровенними щелепами, й у двох промедаїв хвости наче язиком злизало.

— Служба метрополії! — горлав Зелений Хвіст.

— Хто наважився?!! — і собі горлав Найвеликоглав. — Усіх звільню!!! Розгоню по норах, як останніх шестиногів!!!

Коли все заспокоїлося, втікачів уже й слід прохолов. Промедаям та охоронцям залишилося тільки підраховувати свої втрати та сінці, Найвеликоглаву приймати заспокійливе, а Зеленому Хвосту оплакувати свою втрату: господар процесії особисто відірвав йому зеленого хвоста.

— Дурний ще — зеленого хвоста носити! — горлав на нього, як на останнього водожива, Найвеликоглав. — Поплаваєш рядовим, наступного разу дивитимешся, куди плавцями гребеш!

Найвеликоглав ще довго буркотів обурено, кілька разів дав по шиї ні в чому не винному начальнику почту, а коли той ледве відкрив рота на своє виправдання, клацнув щелепами та зжер його, навіть кісток не виплюнув.

Ніким не переслідувані, Флоквел і Мозя дістались острова та набули своєї звичайної подоби. Тут нічого не змінилося. Вони ще раз обійшли клаптик суші, уважно розглядаючи пісок, у сподіванні знайти бодай якісь сліди перебування Манями Корпурами, але всі їхні намагання були марні. Пісок був чистим та неторканим.

— Мозю, мабуть, ти мав рацію: Манями тут не було. У будь-якому разі, слідів його тут не знайдено.

* * *

Велетенський жук зробив ще один рух і опинився на самому верху гори з брикетів. Усією своєю вагою він наліг на перегородку, і та затріщала. Блостер позадкував, розуміючи: якщо Мадингма зараз обіллє його вогнем, то буде не те що погано, а буде зовсім погано. Ніхто з масябосян не міг допомогти йому. Будь-хто з них був би миттєво паралізований субзвуком. А якби хто і встояв, усе одно — голіруч із таким чудовиськом не впоратися.

— Чому ж голіруч? — раптом схаменувся Блостер. — А граваствіл? Аби потужності вистачило… Занадто великий об'єкт, занадто великий…

А дракон уже переліз перегородку та рушив до виходу з печери. Ще хвилина — і буде запізно! Якщо чудовисько виповзе з печери, а ще гірше — злетить, радіоактивне забруднення місцевості неминуче, а це лихо вже страшніше, ніж позбавитися енергії. Блостер звів зброю, встановив регулятор потужності на «двійку». Блимнув індикатор розрядки: з одного пострілу граваствіл розрядився повністю. Мадингма закляк на самому виході з печери. Його лапи не витримали подвоєної ваги велетенського тіла та підкосилися. Очі прикрилися повіками, які теж поважчали вдвічі.

— Добре, що він не встиг закоркувати своїм тілом вихід із печери! Сидів би зараз, набирав дозу…

Блостер обережно пролізав повз велетенську тушу, гарячу, наче пічка. Він зблизька уважно оглянув дракона. Таке створіння природи йому ще зустрічати не доводилось! Усе в ньому було над: надпотужний, надстрашний, наднебезпечний, надважкий… Блостер похитав головою: важка робота перепала йому, а робити треба — це єдина надія отримати допомогу масябосян у пошуках онука!

Четверо масябосян чекали на нього біля печери.

— Йдіть сюди! — покликав їх Блостер. — Думатимемо разом.

— Що з драконом?

— Нічого, жити буде. Певний час він не зможе рухатися, скільки точно — не знаю. Тепер треба зрозуміти, як його затягти назад до лігва.

— Як це вам вдалося? — запитала ошелешена Фелела. — Він такий велетенський!

— Фелело! Це ж космічний розум! Невже ти не розумієш? От чудово! Ми примусили його заснути!

Блостер заперечно похитав головою:

— Ні, Аголе, не примусили.

— Як? — здивувався Реза. — Але ж він не рухається! І очі заплющені…

Усі спохмурніли. Радісний настрій миттєво зник. Виявляється, нічого ще не закінчено!

— Це не надовго. Ось що я вам скажу, друзі. Мадингма — це дуже небезпечне створіння. Енергія у ньому виробляється шляхом розщеплення атомних ядер. Це складний процес, і як ця тварина забезпечує його стабільність, я не знаю. Наша завдання — пробратися до нього у лігво і подивитися, чи є там парингея, і яких дров він там наламав. Якщо парингеї немає, її треба добути. І ще: дракона треба повернути на місце і нагодувати.

— Але нас усього п'ятеро! — вигукнув Реза. — Хіба можемо ми зрушити з місця цього велетня?

— П'ятеро… П'ятеро — це така сила, що і сказати несила, якщо вони одна команда! — посміхнувся Блостер. — Мандрівка вглиб печери — справа небезпечна. Туди піду я і ще хтось. Добровільно.

— Я піду! — одночасно вигукнули всі четверо.

— Ну… Іншого я і не очікував, — ще раз посміхнувся Блостер. — Зі мною піде Табул.

— Чому? — образився Агол. — Адже я тут головний!

— Саме тому ти залишишся і будеш прикривати наш тил. Відійдемо, нам треба побалакати сам на сам.

Блостер чітко виконував настанову. Він знав як ніхто, що настанови щодо контактів із мешканцями інших планет пишуться з важким досвідом, а буває, що і з кров’ю. В настанові про контакти вказувалося: розкривати тубільцям таємницю поводження зі зброєю можливо лише у виняткових випадках. Уже бувало, що гравастволи потрапляли до чужих рук, а потім траплялися дуже неприємні ситуації. Нерозумна голова та потужна зброя — це коктейль з непередбачуваним букетом ароматів.

— Ось що, Аголе. Я хочу довірити тобі дуже важливу таємницю Якщо зі мною щось трапиться у лігві Мадингми, ти маєш туди дістатися та забрати граваствіл.

— Що забрати? — не зрозумів Агол.

— Граваствіл. Це зброя, за допомогою якої я спинив Мадингму, — і Блостер коротко пояснив, як користуватися зброєю. — Але взяти його до рук ти можеш лише у тому випадку, якщо зі мною щось трапиться. Ти все зрозумів?

В Агола заблищали очі. Авжеж, він усе зрозумів.

— Дай потримати! — попрохав Агол.

Блостер заперечливо похитав головою:

— Лише у випадку, якщо зі мною щось трапиться. Це закон, Аголе, а я законів дотримуюся.

Прибулець засунув пістолет у кобуру:

— Ходімо, Табуле!

Удвох вони пройшли першу перегородку, пішли темним тунелем, де стінки ще пашіли жаром вогняних подихів дракона. Від перегородки до перегородки було метрів із п’ятнадцять. Вже після другої Блостер увімкнув ліхтарик на комунікаторі. У тьмяному світлі вони побачили жахливу картину. Всі перегородки майже повністю зруйновані, по підлозі тягнулася глибока борозна — слід від Мадингми. Індикатор рівня радіоактивного фону тріщав усе сильніше та сильніше, дисплей засвітився рівним світлом, і на ньому почався зворотний відлік часу. Це прилад підказував, скільки можна провести часу у печері без особливої шкоди для здоров’я. Блостер прискорив кроки. Ще одна перегородка — і вони у лігві. Слабеньким світлом ліхтаря Блостер не міг освітити всю печеру, оглянути стелю та стіни. Але те, що вона величезна, відчувалось одразу. Табул, здивований розміром споруди, мовчки стояв за спиною Блостера, ошелешено озираючися навкруги. У тиші тріщав комунікатор, і мигтіли цифри на дисплеї.

— Табуле, прокинься! Час спливає…

Вони взялись оглядати обладнання. Тут їм пощастило. Мабуть, спрацювала система аварійного захисту, і при першому ж тривожному сигналі система годування Мадингми та відбору тепла були відведені вбік. Велетенський жук їм не нашкодив — і це було дуже добре, це набагато спрощувало справу. Блостер уважно оглянув печеру у пошуках парингеї, але нічого не знайшов. Кілька порожніх контейнерів знайшли біля системи годування, але на цьому знахідки закінчилися.

— Маємо йти, Табуле. Залишатися далі небезпечно.

Зворотній шлях вони бігли щодуху, перестрибуючи залишки перегородок і намагаючися не спотикнутися при слабому світлі комунікатора. Полегшено зітхнули лише біля виходу. Троє друзів чекали на них, боязко поглядаючи на нерухомого Мадингму.

— Ну? — запитали всі одночасно.

— І добре, і погано, — після бігу Блостер відсапувався, прожиті роки давалися взнаки. — Обладнання ціле, але парингеї немає. Тільки порожні контейнери.

Блостер підійшов ближче до велетенського жука й уважно його оглянув. Він не знав, скільки вони мають часу: година? День? Доба? Тому треба було поспішати.

Табул, захлинаючися від надміру вражень, розповідав друзям:

— А там… Там така велетенська печера! Ані стелі, ані стін не видно! А на середині стоїть здоровенна штука! І ціла, слава Мадингмі! А… Ну так… Яка там слава… Але ж ціла! А парингеї немає. Порожні контейнери, а парингеї нема…

— Парингею треба терміново добути! — звернувся до друзів Блостер. — Дракон може отямитися кожної хвилини. Де її можна знайти?

— Ближче за все, мабуть, у Кінгстоні, — задумливо промовив Агол. — Виринея трохи далі, але там я маю знайомих. Я не певен, що вони забажають нам допомогти, але така ймовірність є. Скільки треба парингеї?

— А хто його знає? — знизав плечима Табул. — Усі спеціалісти розбіглися. Один сторож залишився. А від нього що взнаєш?

Все одно спитати більше не було в кого, і Реза побіг за сторожем. Блостер ще раз обійшов довкруж Мадингми, уважно роздивляючися це диво природи. Зверху тіло жука прикривали складні крила з невідомого матеріалу. Блостер постукав по крилу, і воно відгукнулося високим чистим звуком, наче зроблене з надміцної легованої сталі. Черево дракона прикривали пластини, схожі на стародавній лицарський обладунок. Могутні суглобисті лапи складалися розумно та просто, як міг придумати лише наймудріший конструктор — сама природа. Дракон випромінював потужність та небезпеку. Блостер знову подумав, що не можна допустити, аби той став на крило. Зараз — небезпека, а потім — величезне лихо…

Реза привів сторожа, той нічого путнього розповісти не міг, але після довгих розпитувань згадав, що місяць тому на складі залишалося два контейнери з парингеєю.

— От! — зупинив його Блостер. — От! Два контейнери на місяць, один контейнер на п'ятнадцять днів.

Негайно було організовано експедицію, до якої увійшли Агол, Реза та Фелела.

— Фелело, пригладь вушка та підмалюй оченята, — посміхнувся Агол, — можливо, нам знадобиться вся твоя привабливість. Ти ж у нас гарнюня, а це потужний аргумент, повір мені.

Лапобіг, трохи погойдуючися на ходу, миттєво зник з поля зору. Сторож пішов охороняти своє господарство невідомо від кого. Удвох на спорожнілому майданчику стало ще тривожніше.

— Табуле, треба оглянути вантажівку. Вона нам знадобиться.

Вантажівка була пошкоджена. Кузов оплавлений та проламаний, одна лапа зламана, але все інше було справне. Табул поліз у кабіну. Дверцята довго не піддавалися, нарешті рипнули, відкрилися та відпали, ледь не тріснувши Блостера по голові. Табул узявся за важелі. Глухо загудів мотор, машина смикнулася. Посипалися брикети з розбитого кузова, зарухалися лапи. Табул намагався вивести машину з-під гори брикетів та зруйнованої перегородки. Нарешті це вдалося. Масябосянин розвернувся на місці та повів її до виходу з печери. Лапобіг кульгав, волочучи одну лапу, зламану у колінному суглобі.

— Як її… — подумав Блостер і спіймав себе на думці, що подумав про машину наче про живу істоту.

Табул із кабіни відчайдушно замахав рукою, тикаючи пальцем кудись за спину Блостера. Той озирнувся.

Розділ 12. Два різних Києва

Переночували непогано. Коли батьки вляглися спати, Маняма набув свого звичайного вигляду. Ліжко у Льохи були широке, так що вони вмостилися досить зручно. Лягли так званим «валетом», тобто головами на різні боки. Сунувши комунікатор під подушку, Маняма закинув руки за голову:

— Як там мої? Мати, мабуть, усю планету догори дригом поставила.????????

— Ну, так уже й усю планету… — не повірив Льоха, згадавши, як по телевізору щодня розповідають про безліч дітей, які не мають власної родини та домівки, а тут через когось одного — всю планету догори дригом!

— А як же? Авжеж! — переконано відповів Маняма. — Загальнопланетна Рада пильнує за цим дуже ретельно. Я подробиць не знаю, як там усе влаштовано, але у випадку зникнення дитинчати…

— Дитини, — виправив його Льоха.

— Нехай дитини… Такий гармидер здіймають!

— Зрозуміло. Ну, нічого, Манямо, якось усе владнається. Дочекаємося ми твоїх рятувальників. Мене зараз інше цікавить: як так трапилося, що ваш зоряний буй до Петькових мізків підключився?

— Не знаю. Зламане — воно і є зламане. Головне — знайти твого Петька, а згодом розбиратись з буєм.

— Добре, Манямо, давай спати. Завтра вранці сходимо до парку. Раптом рятувальники з’являться?

Трохи покрутившися, вони нарешті позасинали. Уві сні Льоха всю ніч скакав кудись верхи. По обличчю боляче хльоскали гілки, але він тільки нижче схилявся до сідла та підбадьорював коня тонким батогом.

— Давай, любий, давай! — бурмотів він, метляючи головою на подушці. Кінь почав підніматися вгору, і його затрясло у сідлі.

— Синку, прокидайся! — це мати трусила Льоху за плече. Він важко розліпив очі. — Сніданок на столі. А чого це ти спиш на двох подушках? Та ще й урізнобіч?

Льоха відразу прокинувся та сів. Перед його очима досі стояла кінська голова з великою гарною гривою.

— На яких подушках? — не відразу второпав він, але, кинувши погляд на другу подушку, вмить усе пригадав.

Поряд із ним біля стінки, згорнувшися калачиком, дрімав рудий кіт. Він накрив морду лапкою, з-під котрої виблискувало веселе Манямине око.

— А… Це… Це я десь у книжці прочитав… Ага… — він потягнувся та позіхнув. — Треба за ніч полежати головою у двох напрямках. Наприклад, на початку ночі на південь, а потім — на північ. Дуже корисно для здоров’я. Ось я, щоб подушку не тягати…

Мама вже не слухала плутаного пояснення, бо поспішала на роботу:

— Не всьому ж треба вірити, що у книжках пишуть… Ну, то дарма! Маєш бажання спати у різні боки — спи, тільки дурниць не нароби. Не забудь кота нагодувати, а то твоя Маня буде голодною. Знаю я тебе…

— Не Маня, а Маняма.

— Ну, добре, Маняма. Все, синку, я побігла.

Кіт глянув на Льоху. Як йому вдавалося посміхатися, маючи котячий писок, — незрозуміло, але кіт саме посміхнувся.

— Спритно збрехав. А предок де?

— Тобто татко? Швидко ти засвоюєш!

— Ну, так… Ми, коти, тямущі!

— Він йде раніше. Татку! Таточку! — покликав Льоха.

У відповідь — тиша. Вдома, крім них, нікого не було. Маняма відразу став самим собою, і з хрускотом потягнувся. Потім зіскочив на підлогу та зробив кілька вправ. Вмилися по черзі у ванній кімнаті та сіли за стіл. Після сніданку пішли до парку.

— Слухай, Льохо, а що за скельця ти носиш на обличчі?

— Це окуляри. В мене короткозорість. Очі не зовсім здорові. Окуляри допомагають мені нормально бачити.

У вранішньому парку було тихо та дещо прохолодніше, ніж на вулиці. Сонце ще не встигло розжарити парковий асфальт і висушити росу. По алеях підтюпцем бігало кілька чоловіків, а якась матуся вже встигла вивезти на прогулянку немовля у возику.

— Куди це вони роздягнені біжать? — поцікавився Маняма.

— Та нікуди, просто зарядку зранку роблять. Щоб бути здоровішим.

— Зрозуміло. А ти чого не бігаєш?

— Та, ну його… Я й так здоровий!

Камінь лежав так само, як і вчора, жодних змін не було. Маняма важко зітхнув, Льоха також. Кожен подумав про своє: Льоха про Петька та його батьків, Маняма про своїх батьків і про себе.

— Знаєш що? Давай я тобі Київ покажу? Пляж — це ж не все місто!

— Давай, — без особливого ентузіазму погодився Маняма — все одно треба було якось згаяти час.

— Поїхали на Хрещатик, — запропонував Льоха, — це самий центр міста. Побачиш, що до чого.

Пішли на зупинку, дочекалися трамвая та насилу залізли у напхом напханий вагон. Льоха закомпостував талони.

— Чому у вас тут така тіснява?

— А що робити? Час пік… Усі їдуть на роботу, тому й тіснява.

За вікном поволі тягнулись автомобільні затори. Хтось із нетерплячих водіїв намагався їхати навіть по рейках, попереду трамвая. Водій раз у раз дзвонив у голосний дзвоник, але решта на це не звертала уваги.

— Отакої… У вас тут не розженешся…

— Їхати треба всім, — філософськи відповів Льоха, — а всіх багато.

Нарешті доїхали до зупинки метро. Спускаючися на ескалаторі, Маняма неквапно роздумував: «Дивакуваті ці земляні… Живуть таким натовпом, усюди гамірно, повно сміття. Усюди асфальт, від якого так смердить! Невже їм так подобається? Петько зник — ніхто навіть за вухом не почухав. Батьки вчора зателефонували, і все! Ні, дивакуваті вони, умовно-розумні!»

Упхалися до вагону, двері фурчали й скреготали, але зачинилися лише з третьої спроби. Маняму міцно притисло до Льохи. Так вони і їхали майже до самого Хрещатика: Льоха, якого притисло до стінки, і Маняма, якого притисло до Льохи. Випали з вагону разом із натовпом і довго піднімалися на ескалаторі, який повз повільно, наче равлик по бездоріжжю. Маняма з цікавістю розглядав барвисту рекламу, розвішану обабіч. Реклама пропонувала купувати зубну пасту, обігрівачі (і це влітку!), комп'ютери, швейні машини та ще багато всіляких товарів, призначення яких Маняма не знав. «Усе ж таки земляни — дивовижний народ! — ще раз подумав Маняма. — Нащо малювати те, чим ніхто не милується?»

Після сутінків метро на вулиці в очі вдарило сонячне світло. Як завжди, на Хрещатику було велелюдно. Торгували всіляким непотребом, сюди-туди сновигали люди, біля входу в метро поважно прогулювався міліціонер, суворо наглядаючи за перехожими: а чи не порушив хтось установлених правил? Але ніхто нічого не порушував, і міліціонеру, вочевидь, було нудно.

— А це хто? — запитав Маняма, кивнувши.

— А, це? Міліціонер. Наглядає за порядком.

— Дивись, дивись! Он Серга пішов! — сказав Маняма.

Льоха навіть голови не повернув.

— Та ну його! Ох, і тип… — зітхнув Льоха.

— Є така категорія людей? — запитав Маняма, і Льоха одразу згадав, як інопланетянин роз’яснював йому значення слова «тип».

— На жаль, є. Нікому не дають жити спокійно, думають лише про себе!

Хрещатик Манямі не сподобався: гамірно, багатолюдно, брудно… Він запропонував поїхати додому. Ще з вікна трамвая Льоха побачив, що напроти його будинку стоять пожежні машини.

— Пожежа! Манямо, дивись, пожежа!

Вони вискочили з вагону й побігли до місця, де відбувалася така непересічна для місцевих мешканців подія. Дві пожежні машини стояли поряд із догоряючим павільйоном. Пожежники поливали водою з брандспойтів повільно тліючі залишки будівлі, здіймався легкий сизий дим. У павільйоні чорніли рештки згорілих ігрових автоматів. Навколо бігав здоровезний хлопець у джинсах, хапався за голову та горлав:

— Які збитки! Боже мій, які збитки! Двадцять автоматів! Усе коту під хвіст…

— Що за автомати? І нащо їх совати мені під хвіст? — здивувався Маняма.

— Ігрові… У них кидаєш гроші, а там — пощастить чи ні… Зрідка можеш виграти, скоріш за все, програєш. У нас деякі пацани на грі зовсім з глузду з’їхали. Кажуть, і хвороба така з’явилася — ігроманія. Від неї навіть у лікарнях лікують. Наживаються на чужому горі! Правильно йому автомати спалили! Тільки він, гад, інші купить! А під хвіст — це просто так говорять, не звертай уваги.

— Якщо хвороба, то нащо дозволяють ці автомати ставити? — справедливо запитав Маняма, тицьнувши пальцем у бік павільйону.

— Сам би хотів знати. Нечесний це бізнес, слово честі, нечесний.

Постояли. Приїхала міліція. З машини виліз капітан і став роздивлятися попелище, але хлопцям це вже набридло, і вони рушили додому.

* * *

Відчувши свіже повітря, жеребець весело заіржав. Петько посміхнувся: «Обов'язково вивчуся їздити верхи! І буде він мені, наче брат рідний!»

Кінь був для Петька зависокий, і хлопець уже метикував, як доведеться вилазити на свого майбутнього друга. Принесли потерте сідло з прив'язаними стременами та вуздечку, прикрашену квадратними бляшками, що тьмяно виблискували у темряві стайні. Агню осідлали та загнуздали.

— Не поспішай, парубче, — раптом сказав Ратибор, — треба ще тебе самого вдягнути по-людськи. А то ти у своєму одязі заморському хутко ноги отщетиш.[50]

Петько кинув погляд на свої шорти. Одяг і справді не відповідав моменту.

— Агов, Вадько! Аще у тебе порти та сорочка людські є, дай парубку.

Вадим кивнув та пішов до стайні. За хвилину він виніс звідти зіжмакану, грубого полотна, сорочку, не дуже чисту, але без дірок, та довгі, з такого ж полотна, штани.

— А каліги[51] в тебе баскі.[52] Легенькі, але для походів не ключимі.[53] Отщетяться швидко. Ну, та добре.

Петько почав натягувати на себе завелику чужу одіж. Штани підв'язали мотузкою аж під пахвами, а на сорочці він одразу закатав рукави.

— Так… Добре… — оцінюючи, глянув на нього Ратибор. — I на людь наче став схожим. Лізь на комоня.

— Як комоня? Щось я не зрозумів. Так фаря, чи комонь?

— Ех, парубок… Фаря — це фаря, а для січі[54] — комонь. Урозумів? Лізь давай!

Петько заскакав на одній нозі, намагаючися дотягнутися до стремена, але нічого в нього не вийшло, він не міг так високо задерти ногу. Раптом потужні руки підхопили його за пояс і закинули у сідло. Петько захитався, але рівновагу втримав і не гепнувся, як минулого разу.

— Ноги! Ноги у стремена вдінь! — гаркнув Ратибор, а Вадим образливо зареготав. — Нишкни, дурню! — цитьнув на нього вояк. — Аще не зриш, що парубок комонно не відає?[55]

Петько таки спіймав ногами стремена й одразу відчув себе трохи впевненіше. Він оглянув подвір’я із двометрової висоти — і стало трохи лячно. Ратибор узяв коня за вуздечку, Петько і собі схопився за повід. Ратибор підбадьорливо посміхнувся та повільно повів Агню. Спираючися на стремена, які довелося дещо вкоротити, Петько дедалі впевненіше сидів у сідлі. Ратибор схвально кивав головою та посміхався у бороду.

— Добре, Петре, добре. Отроку не вміти їздити комонно — зазорно![56]

За кілька хвилин гридень відступив убік, і Петько залишився із конем сам на сам.

Петько натягнув повід — і слухняний Агня зупинився. Труснув поводом і вдарив п’ятами по кінських боках — і Агня слухняно пішов уперед, рівномірно хитаючи головою. Петько відчув себе настільки впевнено, що вдарив коня п'ятами ще раз, і Агня додав ходу, перейшовши на легкий клус. Сідло боляче било по заду, але Петько і тут пристосувався, ледь підводячися на стременах у такт руху жеребця. Ратибор схвально посміхався на все своє широке обличчя:

— Добрим гриднем будеш!

Петько їздив на Агневі майже годину. Втомлений, але безмежно щасливий, хлопець ледве зліз із коня, та від надмірних почуттів поцілував його у теплий вологий ніс. У відповідь кінь мигнув великим бузковим оком і труснув головою.

— Дякую тобі, Агню. Чекай, я незабаром повернуся, — і погладив жорстку гриву.

Перевдягнувшися та повернувши одяг конюхові, Петько слухняно пішов за Ратибором. У княжому теремі гридень знайшов ключницю, і хлопця знов перевдягнули. Одяг був майже таким, як і в конюха, тільки новий і по розміру. На ноги дали короткі чоботи з грубої шкіри. Петько порівняв їх зі своїми кросівками та невдоволено скривився: чоботи були важкі, жорсткі й незручні, натомість дуже міцні. Потім Ратибор повів Петька до комори, де зберігалася зброя. Вони вибрали легку коротку шаблю, лук, сагайдак зі стрілами та спис. Петько брав зброю до рук із благоговінням. Таку він бачив лише у музеї, куди ходили всім класом. А зараз у нього була своя шабля! І лук! І спис… Його аж затрусило, таке бажання охопило його спробувати все й одразу! Він уже хотів махнути шаблею, але Ратибор схопив його за руку:

— Гей, парубче! Паки[57] пораниш кого! Воньми,[58] зброя — це не забавка, у тісняві можна й когось зачепити. Ходімо на подвір'я.

Ратибор відвів Петька за стайню, де було відведено місце для вправ зі зброєю. Поряд зі стіною жовтіли зроблені із соломи опудала, схожі на людські фігури. Привертали увагу кола, викладені світлими камінцями, всі метрів за п'ять одне від одного.

— А це нащо? — запитав Петько наставника.

— А ось тут шаблею і махай. Коло для цього і призначене.

Ратибор скинув із себе накидку та залишився у самій сорочці, як і Петько. Обидва зайшли до кола. Петько узяв у руку шаблю — важкенька! Зап'ясток і пальці, мабуть, заслабкі для важкої шаблі, але він вирішив спробувати. З першого ж удару шабля вилетіла з його долоні.

— Ех, парубче, слабкий ти ще для цієї справи. Та й шаблю треба тримати не так, — похитав головою Ратибор.

І він почав навчати свого вихованця із самого початку: як тримати шаблю, щоб супротивник не вибив її, чи щоб вона сама після сильного замаху не вилетіла з руки. Як правильно замахуватися, як бити, як захищатися. Після двох годин вправ Петько відчув: ще один замах — і кисть правиці в нього просто відірветься.

— Гарно, — задоволено сказав Ратибор, — а зараз спробуємо з лука.

— Не можу, — почав скиглити Петько, — рук не відчуваю.

— Нічого, нічого, — вкотре за цей день посміхнувся Ратибор, — ще трохи. Коли невмочно шаблею махати, звикай до лука. Хто з лука стріляє гораздо,[59] той у бою гридень знатний.

Петько витяг із сагайдака стрілу й наклав на лук. Тятиву він спромігся натягнути лише наполовину. Стріла не полетіла, як належить, а випала з пальців, а тятива боляче вдарила по руці. Ратибор зареготав.

— Який ти, отроче, смішний! Ладно, зрю: притомився. Йдемо митися та полуднувати, я теж зголоднів.

Полуднували княжі гридні всі разом, у великій кімнаті з низькою стелею, за довгим столом. У кімнаті топилася пічка, метушилися кілька дівчат у довгих сукнях, хто з хустками на головах, хто світив косами. Ще двоє подавали на стіл. Коли Ратибор з Петьком зайшли, за столом сиділо, мабуть, із десяток воїв. Із дерев’яних чашок дерев'яними ж ложками вони їли кашу. Посеред столу стояла велика миска зі шматками вареного м’яса. Хтось привітався, хтось обмежився вітальним підняттям руки.

— Усім радуватися! — привітався Ратибор і, побачивши, що Петько мовчить, штурхнув його ліктем у бік: — Чого мовчиш? Іже родитель твій не вчив, що, зайшовши до світлиці, треба привітатися?

— Радуватися всім… — промурмотів розгублено Петько.

— Ото ж бо… — і собі пробурчав Ратибор і широко перехрестився на ікони, що висіли у кутку.

Не чекаючи другого штурхана, Петько також невміло перехрестився. Ратибор побачив вільне місце та повів Петька за собою.

— Сідай, отроче.

Упевнившися, що Петько зручно прилаштувався, воїн і сам умостився на лавці, не дуже переймаючися тим, що своїм могутнім тілом відсунув сусіда. Ратибор налив собі з глечика у глиняну кружку мутного напою.

— Тобі ще зарано…

— А що це?

— Ішим. Мед хмільний. На ось, квасу сьорбни, для тебе буде добре, — і заїхав великою ложкою у повну миску каші. Петько, не довго думаючи, поліз і собі ложкою, але не в кашу, а до миски з м’ясом, за що одразу отримав від Ратибора ложкою по лобі.

— Дуже бистрий! Усьому свій час!

Петько озирнувся довкола. Всі їли одну кашу, за м'ясом ніхто не ліз. Зрозумівши, що зробив помилку, він почав, як і всі, черпати з миски кашу. Коли останній гридень доїв кашу, здоровезний дядько, що сидів під іконами, підняв ложку, наче маршальський жезл, і скомандував:

— По говядлу![60]

Тільки тоді всі по черзі почали брати з миски по шматку м'яса. Узяв свій шматок і Петько. Їжа йому не дуже сподобалася. Каша незвичного смаку і несолена, м'ясо теж несолоне, без приправ, а тому майже без смаку, але він зголоднів, і тому доїв усе до кінця — і не наївся. Із жалем кинув погляд на миску, де все ще у жиру плавало кілька шматків м'яса, але взяти ще одного не наважився. А раптом знову щось порушить? А друг-наставник на очах у всіх йому по лобі ложкою вперіщить! Не дуже приємно! Ратибор перехопив Петьків погляд і поклав йому в миску ще кусень м'яса:

— Насищайся, отроче, у тебе нині був важкий день…

Розділ 13. Як Петько канорхав

Не встигли зайти додому, як задзвонив телефон. Це був дядя Володя, Петьків батько. Він знову питав, де може бути син. Льохове серце краялося від жалю та тривоги, але що він міг зробити? Розповісти про зоряний буй? Він був упевнений, що це означало забрати як у Петька, так і в Манями шлях додому. Хтось обов'язково проколупає дірочку в зоряному буї, аби глянути: а що ж там усередині? А, не дай Боже, щось зламають? Як міг, Льоха заспокоював Петькових батьків, але, певна річ, це не допомогло. Тьотя Саша ридала, а дядя Володя важко зітхав. Ще вчора він заявив у міліцію про зникнення сина і відвіз туди кілька фотографій. Льоха не уявляв, що буде далі.

* * *

Слідчий старший лейтенант міліції Сергій Васильович Кошкін довго ходив по згарищу, скоса поглядаючи на експерта. Той товстою палицею перекидав головешки, розглядав обгоріли стіни та провислі дроти — все, що залишилося від електричної проводки. Раптом експерт натрапив на шматки чорного, укритого товстим шаром сажі, скла.

— Стоп, хлопці! — зацікавлено промовив він. — А це що таке?

Знахідка виявилася розбитою пляшкою. Експерт акуратно зібрав рештки у пакет:

— Здається мені, Сергію Васильовичу, що це підпал. Я аж ніяк не здивуюся, якщо знайду на цих скляних скалках залишки бензину. Ось так от… Висновок пришлю згодом.

Незабаром слідчий отримав висновок, з якого випливало, що у пляшці ємністю триста п'ятдесят грамів, цілком можливо, з-під пива, зберігався бензин. Кошкін викликав господаря салону. Той прийшов сам та привів із собою дівчину, яка вчора працювала, коли сталася пожежа. Після довгої розмови з'ясувалося, що у той день один постійний клієнт був сильно засмучений програшем, гатив по автомату кулаком та погрожував, що рознесе «усю цю халупу на друзки». На питання слідчого, чи часто буває цей клієнт у салоні, дівчина відповіла, що на її зміні часто, майже щодня. Дуже швидко з'ясували, хто цей молодий гравець. Ним виявився відомий усьому мікрорайону хуліган Сергій Воронецький. Слідчий поїхав до погорільця і застав його вдома з тією самою дівчиною, яка вже свідчила сьогодні вранці. Тоді слідчий запитав, чи знає вона, що Серзі, тобто Сергію Воронецькому, лише п'ятнадцять років, тобто він неповнолітній? Дівчина неприродньо здивувалась і відповіла, що на вигляд той набагато старший.

— Що ж мені, у кожного паспорт запитувати? — сказала вона і відвернулася, ображено скрививши красиві губки.

— У мене бізнес, — додав господар салону, — а за своїми дітками нехай батьки краще наглядають.

— Ви порушуєте закон, — суворо сказав слідчий.

— Нічого я не порушую. У вас є протокол? Немає протоколу! Тому я нічого не порушую. Але я готовий підписати протокол і сплатити штраф, лише знайдіть палія.

На вулиці слідчий замислився. Мотивів для злочину могло бути два: підступи конкурентів та помста. Поруч іншого салону не було, отже, конкуренти відпадали. Залишалася помста. Помста за крупний програш. А програвся напередодні саме Сергій Воронецький. Кошкін розпитав про підозрюваного у дільничного міліціонера. Той про Воронецького нічого доброго не сказав:

— Так це… Сергію Васильовичу! Він же на моїй дільниці перший хуліган і розбишака! Якщо ви мене його позбавите — свічку за ваше здоров'я поставлю, їй-бо!

Наступного дня слідчий вирушив до Сергія Воронецького додому. Двері відчинила неохайно вдягнена, немита й нечесана тітка.

— Ну? — непривітно запитала вона.

— Я з міліції, ось моє посвідчення, — показав документ слідчий. — Воронецькі тут мешкають?

— Тута, — відповіла тітка.

Чутливий ніс старшого лейтенанта вловив неприємний запах горілчаного перегару, змішаний із тютюновим смородом.

— Сергій — ваш син? — продовжував він свої запитання.

— То й що?

— То син чи не син?

— Ну, син.

— Він удома?

— Сергійко, чи що? А де ж йому бути у таку рань? Дрихне, мабуть…

— То ви що, не знаєте, вдома син чи ні?

Тітка гикнула, достала з кишені пачку цигарок і закурила:

— А куди він дінеться? Де б не вештався, все одно до рідної матері повернеться.

— Ну-ну, — саркастично зауважив старший лейтенант. — Ведіть мене до нього.

— З якого дива? — стала на дорозі господиня. — У вас ця… Санкція є? — і знову гикнула.

— Для того, щоб побалакати з вашим сином, мені жодної санкції не потрібно. Або пропустіть мене до нього, або ведіть його сюди.

— Ну, проходьте… — Жінка зробила крок убік, звільняючи прохід. — Догрався, поганець! І що він накоїв?

Слідчий неприязно поглянув на цю нечупару.

— Це ми зараз у нього запитаємо.

Серга міцно спав. Із першого погляду було зрозуміло, що жіноча рука вже давно не давала ладу не тільки цій кімнаті, а й усій брудній та занедбаній квартирі. Простирадла на ліжку були сірі, не прані, мабуть, років сто. На старому пошарпаному столі стояла недопита пляшка пива та попільничка з недопалками. Слідчий похитав головою і, вказавши на стіл, докірливо сказав:

— А йому навіть і шістнадцяти немає.

— А вам що до того? — неприязно пробурмотіла господиня.

— Воронецький, прокидайся! — почав термосити Сергу слідчий. — Прокидайся, хлопче…

Серга закліпав сонними очима. Спочатку він побачив матір і, звертаючися до неї, запитав:

— Чого тобі?

— Скільки разів я тебе попереджала: не вештайся де попало… Дострибався? Міліція до тебе прийшла.

— Міліція? — здивувався Серга, перевів погляд на слідчого та сів на ліжку. — Нащо міліція? Чому міліція?

— Воронецький, ви грали позавчора у салоні ігрових автоматів, що через дорогу від вашого дому?

Серга наморщив лоба, згадуючи, що ж було позавчора, а потім невпевнено відповів:

— Ну, грав… Здається…

— І програли велику суму?

— Ну, не таку вже й велику…

Мати аж підскочила:

— Звідки в тебе гроші? Яка велика сума, пане слідчий? Та у нього від народження у кишені вітер свище!

— Помовчіть, громадянко Воронецька! Краще треба було за сином дивитися, тоді такі питання б не виникали. Отже, програв, — слідчий знову глянув на Сергу. — А де ти був учора з сімнадцятої до вісімнадцятої?

— Учора? Вчора… А! Вчора у цей час я був на Хрещатику.

— Що там робив?

— Гуляв, — знизав плечима Серга.

— Чи може хтось це підтвердити?

Серга подумав:

— Ніхто. Я просто гуляв.

— Ось так… Отже, алібі в тебе немає. І пиво, я дивлюсь, у скляних пляшках п'єш? А бензинчик-то у салон саме в такій скляній пляшці закинули! Громадянине Воронецький, — проговорив слідчий, карбуючи кожне слово, — ви затримуєтеся за підозрою у навмисному підпалі салону ігрових автоматів.

— Я?!! — аж захлинувся від подиву Серга. — Але я не підпалював!!!

— Розберемося, — незворушно відповів слідчий. — Збирайся, поїдеш зі мною.

— Ану стій! — обурилася мати. — Як збирайся? Куди забирайся? Адже він ще неповнолітній!

— А вам, громадянко Воронецька, я би порадив краще за сином дивитися! А то як би за ним конвой не почав наглядати. Давай, Воронецький, збирайся!

Під материні охання та стогін Серга почав натягувати штани, а потім, плутаючися пальцями, застібати ґудзики на сорочці. Сергу повезли на старій міліцейській «Волзі», а за годину весь двір знав: Серга підпалив салон ігрових автоматів пляшкою бензину за те, що програв «однорукому бандитові» купу грошей.

* * *

Новину про арешт Серги за підпал салону ігрових автоматів принесла додому мати. Вона поверталася з роботи і на хвилинку зупинилася біля лави, що стояла поряд з під'їздом. На лавочці завжди сиділо кілька бабусь, які знали все і про всіх. Льоха давно вже помітив незвичайну особливість цієї біляпід’їздної лавочки, яку про себе називав «інформаційною». Лава ніколи не була порожня. Причому неважливо, яка бабуся на ній сиділа, але ця бабуся була у курсі всіх справ. Пошта «ОБС», чи «одна бабця сказала», працювала набагато краще, ніж Інтернет та всі телефонні провайдери разом узяті. Мамі було достатньо постояти біля лавочки усього хвилинку — і вона дізналася всі новини двору, у тому числі й головну — про арешт Серги. Мабуть, лавочка також була зоряним буєм якоїсь невідомої цивілізації, таким собі інформаційним вузлом, головним нервом новин, бо працювала підозріло чітко й безвідмовно. Вдома мати тут же вирішила скористатися приголомшливою новиною як негативним прикладом у виховних цілях.

— Ось, бачиш? — сказала вона синові. — Цей Серга батьків не слухався і довештався до міліції!

— Що значить: «довештався до міліції»? — не зрозумів Льоха.

Рудий кіт зацікавлено висунувся з дверей кімнати та прислухався до розмови.

— Ти бач? — кивнула мати у бік кота. — Наче розуміє, про що розмова, — і тут же перевела погляд на сина. — А ось так, до міліції! Заарештували його. Так, так… Заарештували! За підпал салону ігрових автоматів.

І мама з такими подробицями розповіла про цей жахливий злочин, наче бачила все на власні очі або принаймні була тим самим експертом, який знайшов залишки пляшки з-під бензину.

— Власне кажучи, — продовжила мати, — я теж рада, що цей клятий салон спалили. Хто їх взагалі дозволяє відкривати? Жах якийсь… Середньовіччя… Заробляти гроші на людських пороках!

Мати ще довго щось розповідала про продажні власті, зникаючі бібліотеки та погані приклади у кіно. Усе терпляче вислухавши, Льоха зайшов до себе у кімнату, щільно зачинив за собою двері й сів на ліжко. Кіт вмостився поруч.

— Манямо, ти все чув і все зрозумів? Серга заарештований.

Кіт з невідомої причини (можливо, від хвилювання) знов почав шепелявити.

— Коли ми прийшшшшли з Хрещщщщатика, шшшалон вжжже шшшгорів?

— Так, Манямо, я тебе розумію. Ми звідти їхали додому хвилин сорок.

— Авжежжж… Я цього Шшшергу там бачив. На Хрещщщатику. Не міг він шшшалон підпалити. Його там не було.

— Хай цей Серга і гад останній, але заарештували його нечесно, — зробив висновок Льоха.

— Так йди та шшшкажи, що його там ну було. Шшшкажи, що Шшшерга у цей чашшш був на Хрещщщатику.

— Не все, Манямо, так просто.

Льоха підвівся і пройшовся по кімнаті:

— Що я скажу? Що Сергу бачив на Хрещатику мій друг, прибулець з іншої планети, який живе у мене у котячій подобі? Ти знаєш, де я опинюся за п’ять хвилин після такої заяви?

Кіт почухав лапою за вухом:

— Не шшшнаю де, але десь точно опинишшшся.

— Ось-ось…

— Так шшшкажи, щщщо ти його бачив, — продовжував шипіти Маняма.

— Але ж я його не бачив! А раптом ти обізнався? Твої очі — це не мої очі. Тим більше, з моїм зором… Ні, не вийде, — Льоха знов сів на ліжко і замислено склав руки на грудях.

— Щщщо робити? — прошипів кіт, сівши стовпчиком на хвіст і також склавши лапи на грудях.

— Льошику, вечеряти будеш? — До кімнати зазирнула мати. Побачивши кота, який сидів у позі задумливої людини, мати охнула і схопилася за двері. Маняма відразу зіскочив на підлогу й потерся об мамину ногу.

— М-р-р-р… Няв!

— Боже мій, — пробурмотіла мати, — мені іноді здається, що це зовсім не кіт. Агов, ти хто?

Кіт вигнув спину, задер хвіст трубою і голосно нявкнув, не залишаючи жодних сумнівів, що він найсправжнісінький кіт. Льоха ледве стримувався від реготу, споглядаючи, як його дивовижний друг старанно показує, що він пересічний рудий кіт. Мама кинула на кота недовірливий погляд і знову запитала сина:

— Синку, вечеряти будеш?

— Мамо, а можна, я повечеряю у кімнаті?

— У кімнаті? А чому не на кухні?

— Та в мене тут форум у Інтернеті, — забурмотів не дуже переконливо Льоха, — я не можу… Юзера чекають… І взагалі…

Мама знизала плечима:

— Добре. Тільки прибереш за собою, та й на столі акуратніше…

Льоха швиденько притягнув з кухні тарілку, повну смаженої картоплі, непомітно кинувши під неї дві котлети, а в окрему тарілку щедро насипав овочевого салату, налив чаю у найбільшу кружку і прихопив пару виделок. Мама нічого не помітила. Маняма набув своєї природньої подоби. Обидва зголодніли і з апетитом налягали на картоплю та котлети.

— Синку! — Маняма ледь встиг натиснути кнопку комунікатора та перетворився на кота. Виделка з половиною котлети на мить застигла у повітрі і голосно дзенькнула об стіл. Мати зазирнула до кімнати. Льоха, наче нічого і не сталося, наминав картоплю. По підлозі у бік ліжка котилася половина котлети. Мати провела її поглядом. До котлети одразу підскочив рудий кіт і почав з задоволенням наминати.

— Льошо, я ж просила акуратніше! А годувати кота котлетами — чи не буде йому зажирно? Завтра ж куплю сухий корм.

Після вечері знов міркували, з якого боку підступитися до непростої справи Серги. Ясна річ, можна б було просто махнути на усе рукою, тим більше Серга сам був винен в усьому. По-перше, ні з того, ні з сього наїхав на Маняму у парку, ледь не відібравши комунікатор, і взагалі… А по-друге, не вештався б по салонах ігрових автоматів — взагалі нічого б не було. Але почуття справедливості не давало спокою ні зоряному прибульцю Манямі Корпурамі, ні Льоші, його земному другу.

— Знаєш, що я тобі скажу? — Льоха почухав ніс. — Моя совість зовсім безсовісна. Вона мені спокійно жити не дає.

— Це як? — не зрозумів Маняма.

— А дідько його знає як… Гризе та й гризе… Через кого? Через Сергу?! Якби мені хтось сказав би ще день тому, що я хвилюватимуся через цього дурня, — не повірив би!

— Буває всяк — і так, і сяк! — філософськи відповів Маняма.

* * *

По обіді Ратибор повів Петька у світлицю для гриднів. У кутку великої кімнати біліла велика грубка. Уздовж стін стояли лави, заслані цупкою сірою рядниною. На деяких лавах спали княжі гридні. Ратибор зняв із себе свиту, згорнув і підклав під голову замість подушки.

— Поспати після обіду — Божа справа. Лягай он туди, — він тицьнув пальцем у бік вільної лави і за мить вже спав міцним сном.

Петько і собі спробував вмоститися, але лава була рівною і твердою, одразу заболів бік, а потім спина. Покрутившись хвилин десять, він усе ж таки задрімав — надто вже втомився за цей незвичайний день. Прокинувся Петько від штурхана у бік. Поряд стояв та посміхався Ратибор:

— Ач, який ти сонько! Прокидайся! Пора вже!

Спросоння Петько відразу не зрозумів, де знаходиться і хто ця могутня бородата людина, яка так брутально смикає його за плече.

— Куди пора? Чого пора? Що, будильник? — забурмотів він. — У чому справа? Хто ви?

— Розум заспав, чи що? Давай, отроче, прокидайся! До святих отців підемо, князь наказав тебе до грамоти привчати. Підемо у храм святого пророка Іллі,[61] що на Почайні.

— До грамоти? — здивувався Петько. — Та я наче і грамотний.

— Ти? — від здивування Ратибор широко розплющив очі. — І хто тебе навчав?

— У школі.

— Де-де? У який такій школі?

— Це у нас, у вечірніх країнах, — спохопився Петько.

Ратибор підійшов до образів, що висіли у кутку, та витяг важкеньку книгу. Розкрив навмання і сунув Петьку під ніс:

— Канорхай![62]

— Що? — у свою чергу здивувався Петько, але відмовитися не наважився, утупився у незнайомі букви, довго їх розглядав, аж поки насилу склав перші кілька слів:

— Слава тобі г…і ц…ю н…б… сьні. Яко подоби мя написати єу…г…лиє… се…почахь… же е писати[63]…

Ратибор був вражений. Дивовижний гість із вечірніх країн, шмаркач, справді вмів читати! Не так, правда, як святі отці, але все ж таки! Такий молодий, лише хлопчисько, а склав незрозумілі йому, дорослому мужу, значки у зрозумілі словеса!

— Гей, отроче! Недаремно нарекли тебе Петром во славу апостола! Ходімо на Почайну.[64] Покажу тобі, де свята церков пророка Іллі. Туди тобі князем ходити призначено.

Пішли по вулицях стародавнього Києва. Ратибор показував на ходу і трохи розповідав, а Петько, якому історія ніколи і не подобалася — може, тому, що він дуже часто отримував на горіхи від історички, а потім і від батьків, — слухав, роззявивши рота від подиву.

— Ось там, — показував Ратибор у бік Дніпра, — там Поділ. Чому Поділ? Тому що підніжжя гори, яко поділ на жіночому платті. Там гості чаляться.[65] А ліворуч — Замкова гора, а далі — Щекавиця. Про братів Щека, Кия, Хорива та сестру їхню Либідь, чув, мабуть? Ось тут вони й оселилися спочатку. На горі на цій… А праворуч — град Володимирів. Звідси пішла земля руська, і Київ бисть почав. А потім, он там, далі… Град князів Святополка та Ізяслава, а за спиною — град Ярослава. А ось там… На обриві — Копирів Кінець. Чому Кінець? А хто його зна… Тому, що далі нічого, мабуть, немає… А нам із тобою до Дніпра, до сивого Славутича. Он де храм святого Іллі, бачиш? Ні, не там! Там річка Глибочиця, вона у Почайну впадає. А на березі Почайни храм.

Поки Ратибор розповідав, вони спускалися з Верхнього міста по глинистій стежці Боричевого узвозу, з крутої Замкової гори, як назвав її княжий гридень. Зі стежки Поділ було видно, наче на долоні. Серед невеличких дерев’яних хатин-зрубів вільно розкинувся великій майдан, на якому ще здалеку було видно натовп і навіть сюди, на дніпровські кручі, долинав неголосний, але густий людський гомін.

— А там що? — запитав Петько, вказуючи пальцем на майдан.

— А… Там Подільське торжище.[66] Багато ремісничих людей у своїх справах вельми вегласні.[67] Ось і торгують тим, що власними руками зроблено: ратищами,[68] мечами, луками та стрілами, опаницею різною та портю.[69] Хлібчиком торгують… Он вона, церква, бачиш? Зветься Богородиця Пирогоща. Люди кажуть, що це назва ікони з Візантії, «Пірготісс» зветься. А я вважаю, що зветься вона так тому, що на майдані пирогами торгують.

Йшли по вузьких вуличках, огороджених невисокими парканами з плетених гілок. Двічі Ратибор піхвами відганяв злих кудлатих собак, а Петька у той час ховався за його широкою спиною. Храм на Почайні був невеличкий, не те що Софія Київська. Біля входу їх зустрів худий, з різкими рисами обличчя, монах. Чорна із сивиною борода підкреслювала його глибокі розумні очі. Монах спирався на суху палицю з округлою головкою.

— Ратиборе! Слава Господу нашому! Радуватися тобі!

— І тобі, брате Іове! — Ратибор приклався до сухої, з опуклими венами, долоні. Потім глянув на Петька і легенько ляснув його по потилиці: — Ну? Що ж ти?

— Радуватися… — розгублено пробурмотів Петько і незграбно дзьобнув монаха у руку.

— Отож бо… Ось що, брате, цього парубка треба на шлях істинний наставити. Веління князеве… Він хоча і юний ще, але грамоту розуміє.

— Он як? — здивувався монах. — І хто ж тебе, отроче, навчав сієї премудрої справи?

— Та так… Монах один, тільки до кінця не навчив, — Петько опустив голову, боявся, що ця незвичайна людина зараз побачить у його душі відчайдушну брехню. А як сказати по-іншому, якщо ці люди, хороші та розумні, навіть слова «школа» ще не знають?

Петько все ще не піднімав голови і говорив, дивлячись собі під ноги. Монах уважно дивився на хлопчачу маківку з маленьким вихором русявого волосся:

— Що ж… Це справа богоугодна. Та й князя належить слухатися. Йдемо у храм. А ти, Ратиборе, приходь за парубком до вечірньої молитви.

— Добре, прийду…

Розділ 14. Як дістати парінгею?

По піску перелякано, боком, біг шестиніг. Мозя провів його поглядом і дістав комунікатор. Прилад кілька разів блимнув зеленою лампочкою, і спецагент зник. Натомість на гарячому піску з’явився ще один шестиніг. Флоквел зробив те саме.

— Хм… Цікаве відчуття… Шість ніг в мене ще ніколи не було, — проскрипів Мозя.

— Ти головне не замислюйся, з якої ноги ходити, а то одразу заплутаєшся, — підказав йому Флоквел.

— Невже? — Й одразу знехтував порадою товариша, подумавши про те, про що думати було не варто.

Як і мало бути, Мозя одразу заплутався у своїх шести ногах, перечепився і зарився головою у пісок. Флоквел розреготався. Незвично звучав цей регіт! Наче пиляли старою іржавою пилкою товсте скло. Мозя скривджено ворухнув вусами:

— Не бачу нічого смішного. Я просто ще не в’їхав в образ.

— Авжеж! Ти з нього випав!

Нарешті Мозя розібрався зі своїми ногами — і вони разом зашурхотіли по піску навздогін за шестиногом-тубільцем.

— Агов, приятелю! — скрипів на ходу Флоквел. — Стривай! Справа є!

Шестиніг озирнувся:

— Як же… Справа… Які в нас можуть бути справи?

— Та почекай ти! Ми тут одного сухоперого розшукуємо, на двох ногах.

— На двох? А як же він ходить? Мабуть, падає постійно?

— Та ні, — ворухнув довгими вусами Флоквел, — з чого б це йому падати?

— Тобто, як з чого? — здивувався шестиніг. — Сам спробуй на двох ногах постояти. Ні, я такого тут не бачив.

— А ти давно тут мешкаєш?

— На острові? Все життя. Як народився навесні, так досі і живу. Не бачив я такого сухопе…

Шестиніг не встиг скінчити. З води вилетіла тонка прозора сітка, розкрилась у повітрі і почала падати, погрожуючи накрити усі трійцю.

— Мозя, ноги!

Усі кинулися навтьоки. Справжній шестиніг метнувся під колючий кущ, а Мозя з Флоквелом — до зоряного бую. Сітка впала поруч із ними. Мабуть, наступного разу водожив не схибив би, але сітка зачепилася за кущ, під котрим заховався справжній шестиніг. За ті кілька секунд, що мисливець згаяв на визволення сітки з колючок, рятувальники добігли до зоряного буя, а далі вже жодні водоживи їм були не страшні. Сітка накрила камінь, коли голушкоїди, важко дихаючи після короткого, але дуже енергійного забігу, перебували вже у безпеці.

— Оце-то так… — протягнув Флоквел. — Ще трохи — і нас хтось з’їв би!

— Як на мене, то краще Найвеликоглав, — відгукнувся Мозя.

— Це ще з якого дива?

— А в нього голова велика. Мізків небагацько, зате пащека ого-го! Раз — і ковтнув. А потрапиш до промедаїв — кожну кістку б обсмоктали. Ні, вже… Краще б не мучитися.

— Може, ти й маєш рацію, але краще за все не попадалися нікому взагалі. Що маленька пащека, що велика — результат один: зжеруть. Зрозуміло одне: ймовірність того, що Маняма був на цій планеті, наближається до нуля. Вже хто-хто, а промедаї би його точно не проґавили. І питання тут не в Манямі, а в тих грошах, які могли бути в нього. Дуже вони до дармової грошви охочі! Як на мене, то ми можемо зі спокійною совістю рухатися далі, — зробив висновок Флоквел.

— А що нам залишається робити? Це Саткес може собі дозволити під час чергування бадьорух пити, а нам це не личить. Ми голушкоїдів рятуємо. Нам не до бадьоруху.

— Тоді вперед! Наступний буй — вісімсот двадцять перший.

* * *

Блостер закляк: Мадингма ворухнув лапою! Так швидко?! Неймовірно! Ще ж і півгодини не минуло! Він вихопив граваствол. Зброя зарядилася лише наполовину. Гаяти не можна було й миті! Блостер загорлав до Табула, намагаючись перекричати гул увімкненого двигуна:

— Трос! Треба знайти трос чи канат!

— Що? — не розчув Табул. — Не зрозумів, що треба знайти?

— Трос! Треба зачепити Мадингму й відтягти його вглиб печери! Зрозумів?

Табул енергійно закивав головою. Він підвів вантажівку впритул до дракона і поліз під сидіння.

— Є! — радісно закричав він за мить, розмахуючи бухтою троса над головою.

Блостер помацав трос, перевіряючи його на міцність, і схвально кивнув:

— Повинен витримати. А як ви взагалі машини буксуєте? — поцікавився зоряний пенсіонер. — Були б колеса — тоді зрозуміло, а на лапах?

Запитуючи Табула, Блостер не припиняв роботи, в’язав тросом дві задніх лапи жука. Табул допомагав йому, зрідка позираючи на прибульця.

— Попервах у нас теж машини на колесах були, але потім порахували — на лапах економічніше. Дороги коштують дуже дорого… А система буксування дуже проста.

— Ні, тут інший вузол потрібно. Той, що затягується сам, а потім трос чимось переріжемо. Не гайся… Ця штука цокає, — він тицьнув пальцем у кишеню, де продовжував клацати комунікатор, рахуючи дозу опромінення та попереджаючи, що залишатися поруч із Мадингмою — справа небезпечна.

— Пам’ятаю… У кожній лапі є висувне коліщатко, — продовжував розповідати Табул, — машину буксують на ньому, чи викликають евакуатор. А у них підйомник гідравлічний, раз — і нема питань!

— А якщо машина зламається десь далеко? — й далі розпитував Блостер, зав’язуючи останній вузол, який міцно стягнув дві задніх лапи Мадингми.

— Тоді евакуація буде коштувати дорожче, хіба незрозуміло? — здивувався Табул. — Далі їдеш — більше платиш!

— Зрозуміло, — посміхнувся Блостер, — давай пробувати. Лишень витримав би трос та потягнув лапобіг…

Табул заліз у машину, загув двигун. Сім уцілілих лап вантажівки напружилися, трос натягнувся, неначе струна. Здавалося, проведи по ньому смичком — і у вуха вдарить таким високим пронизливим звуком, що не витримають барабані перетинки. Трос витримав, але Мадингма навіть не ворухнувся. Лапи вантажівки ковзали по кам'яній поверхні підлоги, машину заносили вліво, де була поламана лапа. Табул визирнув з кабіни й випустив пазурі. Врізнобіч полетіли земля та каміння. З кабіни знову визирнув Табул:

— Не виходить! Якби всі лапи вантажівки були справні, тоді він точно би потягнув, а так… Занадто важко!

Блостер засмучено похитав головою і витяг граваствол: усього п’ятдесят вісім відсотків зарядки. Мадингма вже ворушив усіма лапами, поки що безладно, немов кожна з них жила окремим життям, але ще кілька хвилин — і жук повністю оговтається. Тоді буде зле. Якщо граваствол переключити у антирежим, тоді Мадингма стане легший, і лапобіг його точно потягне, у цьому сумнівів немає. Але і жуку стане легше злетіти! Чи втримає його трос? Чи достатньо ваги має вантажівка? Чи не витягне її дракон з печери і не скине з високої гори? На пахолку жука засмикалося сопло субзвуку, почало рожевіти сопло-вогнемет. Гаяти не можна було ані секунди, і Блостер відкинув усі вагання.

— Табуле! Готуйся!

Блостер підійшов до Мадингми майже впритул і натиснув спусковий гачок. Жук смикнувся, спробував звестися на лапи, але в нього нічого не вийшло — забракло　двох задніх лап, зв’язаних тросом. Лапобіг потягнув жука у глибину печери. Через силу ревів двигун, лапи буксували, але справа таки зрушила з місця. Залишаючи подряпини на кам’яній підлозі, велетенське тіло дракона повільно рушило за вантажівкою.

— Давай, Табуле! Натискай! Давай!! — горлав Блостер. — Пішов! Давай!

Мадингма спробував розправити крила, але і з цього в нього нічого не вийшло — заважали стіни та стеля печери. Було б погано, якби Мадингма зміг скерувати вогняний струмінь чи субзвук назад, у бік лапобігу, але цього він зробити не міг. Табул, упевнившись, що йому субзвук не загрожує, спокійно робив свою справу. Він увімкнув фари і впевнено працював важелями. Коли жука перетягували через першу перегородку, Блостер більш за все боявся, чи витримає трос. Обійшлося. Табул взяв ліворуч — і лапобіг обійшов стороною груду брикетів, вивантажених годину тому. Блостер час від часу дивився на граваствол, перевіряючи, як іде зарядка. Щойно індикатор показав десять відсотків, він знову вистрелив у Мадингму в антирежимі. Вага його ще зменшилася, і справа пішла ще краще.

— Нормальний хід! — горлав Блостер. — Натискай, Табуле! Газуй!

— Даю! Газую! — луною відповідав водій, уважно вдивляючись у напівтемряву печери.

Другу та третю перегородку пройшли дуже швидко. Як не пручався Мадингма, нічого в нього не виходило, вантажівка була потужніша. Машина повільно, але впевнено тягла дракона углиб печери.

* * *

Лапобіг, керований Аголом, із Резою та Фелелою на борту, з усіх лап мчав у напрямку Виринеї. Агол випустив на своїх шістдесят п'ятих фірмові кігті від Беримура і не скидав швидкість навіть на непрохідних, як здавалося Резі, ділянках дороги. Фелела тільки повискувала, коли машина робила надто великий стрибок чи кренилася так, що, здавалося, ось-ось перевернеться. Агол керував лапобігом майстерно. Він жодного разу різко не загальмував, точно прораховував траєкторію руху, завчасно вгадував круті спуски та повороти, спритно обганяв поодинокі лапобіги та ухилявся від ще більш поодиноких зустрічних машин. Кабіну плавно погойдувало, у прочинене віконце дув м'який свіжий вітерець. Усе б було чудово: приємна компанія, гарна погода, романтична подорож, якби не Мадингма — жахливий, але життєво необхідний жук-дракон, який прокинувся через недбальство, дурість та захланність. Благо у кількості більшій, ніж потрібно, перетворювалося на зло і навіть на саму смерть.

Фелела припинила повискування, довірившись Аголу-водію, і задрімала на широкому зручному задньому сидінні. Агол мовчав, замислившись, а Реза не наважувався перервати мовчання. Першим заговорив Агол:

— Ех! Був би вдома Оброра! З ним можна було б домовитися про парингею.

— Що означає домовитися? — не зрозумів Реза.

На задньому сидінні розплющила очі Фелела та прислухалася до розмови.

— А хіба дракон не загрожує також і Виринеї? — обурилась Фелела. — Він же може літати! Невже це не зрозуміло?

— Не все так просто… — пробурмотів Агол. — Доки це дійде до самої печінки мера Виринеї, його замів і інших, хто при владі… А Мадингма чекати не стане!

Агол трохи помовчав, а згодом продовжив:

— Час, Фелело, це єдина штука, котру не можна ні стиснути, ні розтягнути. Час, він і є час. Його бракує, а годинник цокає. Місто втратимо — де жити будемо? Розбредемося по планеті нікому не потрібними чужинцями. Сьогодні ми, завтра виринійці… А все тому, що і в нас, і в них при владі багатії, а вони завжди думають лише про себе та свої кишені. Де наша парингея? Продана мером! Він утік подалі, а ми залишилися усе це розгрібати. Чи буде справедливо, якщо мером знову стане якийсь багатій, який купить голоси виборців на чергових виборах? А то і старий повернеться — і привласнить все, що ми зробимо! А ми з тобою, чесні, не боягузи, які приборкали дракона, залишимося ні з чим? Замисліться над цим!

— Що ти пропонуєш? — запитала із заднього сидіння Фелела.

— Сам ще не знаю, — ухильно відповів Агол, — треба думати… Добряче думати… Зараз головне — добути парингею, а далі побачимо.

У кабіні знов запанувала тиша. Реза та Фелела обдумували те, що сказав їм Агол. «Хто його знає, — думав Реза, — може, Агол і має рацію? Може, настав час навести лад в Асьії? А якщо не ми, то тоді хто? Тоді нікому… Усі злодії! Злодії й негідники! Думають лише про себе! Мабуть, я пристану на пропозицію Агола. Він стане мером, а я його заступником. Разом ми наведемо лад у місті». І хоч Агол ще не робив жодної пропозиції, Реза вже достиг, як ліловий плід фліко-фляка.

А Фелела мучилася сумнівами: «Погодитись? Але мер ніколи мене не ображав. Навіть симпатизував… Таємно, під столом, коли ніхто не бачив, долоньку пестив… А яким буде новий? А якщо я йому не сподобаюсь? А якщо вижене з роботи? Агол? Може, і Агол. Зараз він гарний, але влада — як жінка. Одним рухом, одним поглядом вона може зробити з негідника героя, і навпаки. Не знаю… Ой, не знаю… Смутна година… Все нестійке, незрозуміле, непевне…» Вона так і не прийняла рішення, відклала його на потім, мудро розсудивши: відповідати треба лише на ті питання, які потребують негайної відповіді.

З високого горба Виринея несподівано відкрилась уся й одразу. Аголу подобалося це місто, по-домашньому затишне й добре. Виринеї поталанило — дракон Крейдер для свого лігва обрав дуже красиве і зручне місце, на березі великої ріки, багатої на просторі піщані пляжі та рибні місця. Багатьом подобалось красень-місто, тому вартість осель і навколишньої землі постійно зростали. А там, де ціни ростуть, дуже швидко з'являються ті, хто бажає на цьому заробити. Поступово все до своїх рук прибрали кілька вельми поважних громадян. Звісна річ, коли до рук потрапляє земля, тоді у ці ж руки переходить і влада. Мер міста був наче й обраний жителями міста, та тільки ті вибори були без вибору, бо більша частина міста була розташована на його землі. Крейдер також став власністю мера — і відтоді вся Виринея потрапила до нього у довічну залежність.

Оброра, з яким Агола познайомили давно, у мерії не працював, хоча із мером був у добрих стосунках. Огрядний, кругловидий, вуха зухвало стирчать на маківці, швидкій у рішеннях і різкий у словах та думках — цей молодий політик подавав надії. Принаймні, таким він був кілька років тому. Час від часу Агол з ним зустрічався і потай заздрив, як швидко Оброра увійшов до вузького кола господарів міста. Ті посміхалися та кланялися один одному при зустрічах, але насправді тільки й шукали можливості поставити підніжку чи, як казали на Масябосі, — почухати друга за вушком. Саме тому Агол був не певен у своїй місії. Чи захоче Оброра просити парингею у мера? — ось у чому було головне питання. Уся надія була лише на те, що господар Виринеї зможе оцінити небезпеку від сусідського дракона, який прокинувся. Якщо сьогодні Мадингма виповзе з лігва — загине Ась, якщо стане на крило — назавтра може загинути й Виринея.

Аби не завдати шкоди вулицям міста, Агол втягнув кігті на лапах, уповільнив біг і скерував машину до великої садиби, що потопала у деревах та квітах. З воріт вийшов похмурий охоронець.

— Слухаю вас, — не особливо привітно сказав він.

— Скажіть господарю: приїхав Агол з Асьї в особливо терміновій та важливій справі.

Охоронець кивнув і зник за парканом. За хвилину ворота повільно відчинились, і Агол завів лапобіг на подвір'я. На ґанок садиби вийшла молоденька симпатична служниця з золотими кілечками у вушках. Прикраси виблискували на сонці золотом, підкреслюючи золотавий колір її волосся.

— Пан Оброра чекає на вас, — усміхнулася вона, — прошу за мною.

Агол, наче перед стрибком у холодну воду, важко зітхнув, виліз із машини й подав руку Фелелі. Побачивши молоду вродливу жінку, служниця закопилила губи, усмішку наче хтось витер.

— Прошу… — холодно сказала вона.

Кабінет Оброри дивним чином поєднував великі розміри та затишність. Господар назустріч не вийшов, але підвівся і простягнув руку.

— Вітаю, Аголе! — і з запитанням подивився на його друзів.

— Це Реза, а це Фелела, мої друзі та соратники. Велике лихо привело нас у Виринею.

Брови Оброри полізли вгору.

— Що відбулося у наших сусідів?

— У нас прокинувся дракон, — тихо сказав Агол.

— Дракон на ім’я Мадингма, — додала Фелела, не зводячи погляду з Оброри.

— Фью… — свиснув Оброра. — Як же ви проґавили?

Агол важко зітхнув і промовчав, а Реза енергійно махнув рукою:

— Хіба ми проґавили? Ми це зараз розгрібаємо! А той, хто це накоїв, давно по той бік материка!

— Та-ак, — протягнув Оброра, — знайомо… Як усе це мені знайомо… І що ж ти бажаєш, Аголе? Дракон прокинувся, його заснути не примусиш, ти ж знаєш!

— Цього разу все інакше. У нас є шанс. Маленький, примарний, але є. Нам потрібна парингея. Пару контейнерів. У борг.

— І?

— У нас є не зовсім звичайний помічник. Він з іншої планети.

— Звідки? — Вуха на голові місцевого олігарха стали навсторч.

— Ви правильно почули, шановний Оброре, нам допомагає інопланетянин.

— Як?

— Не знаю, — Агол з перестороги вирішив нічого не розповідати про інопланетну зброю, про що заздалегідь попередив своїх супутників. — Коли ми від’їжджали сюди, у Блостера, так звуть нашого друга, це виходило.

— Оце так… Дива, та й годі.

— Нам потрібна парингея. Терміново, — Агол дивився Обророві просто у вічі. — Мінімум два контейнери.

Оброра перевів погляд на Фелелу.

— Інакше наше місто загине сьогодні, — прошепотіла вона пересохлими губами, — а ваше — завтра.

Оброра замислився.

Розділ 15. Хто такий Дарвін?

Зранку, коли батьки пішли на роботу, друзі спокійно поснідали. Насамперед пішли у парк перевірити, чи не було рятувальників, але там нічого не змінилося. Геть не було чого робити. Вештатись по вулицях у цей несподівано спекотний серпень бажання не було, і Льоха запропонував:

— Слухай-но, Манямо, а може, підемо у музей Києва? Київ дуже стародавнє місто, — І подумавши, що Маняма може засумніватися у його словах, додав переконливо. — Правда, правда!

— Музей? А що це таке?

— Це місце, де збирають усілякі історичні штукенції. Землю копають, знаходять… Старі книжки, ну й таке інше… Різні ці… Гайда, сам побачиш!

— Це цікаво? Ти там уже був?

Льоха кліпнув очима. У тому ж і справа, що сам він до цього музею жодного разу не ходив. Ой, як соромно! Це ж треба було так проколотися! Але брехати новому другові не хотілося. Що ж, є як є.

— Не був, Манямо. Якось не виходило…

На його подив, Маняма відреагував на таке, з погляду Льохи, дещо ганебне зізнання абсолютно спокійно.

— Ну… Раз не був, тоді ходімо.

Вийшло так, що начебто не Льоха вів Маняму до музею, а зовсім навпаки, зоряний гість запрошував туди земного господаря. Але це ще був не кінець Льохової ганьби. Коли Маняма погодився піти до музею, Льоха осоромився ще раз. Він раптом зрозумів, що не знає, де розташований музей Києва. Довелося йти додому, вмикати комп’ютер та лізти до Інтернету. На Льохів подив, адреси музею він у Інтернеті не знайшов, зате знайшов телефон. Знервований голос у трубці відповів, що на сьогодні музей немає ані адреси, ані приміщення.[70] Льоха був ошелешений і спантеличений. Чого-чого, але такого він не очікував! Поміркувавши, він вирішив, що вдруге ганьбитися перед Манямою не варто, і плавно замінив музей історії Києва просто Історичним музеєм. Він пробив по Інтернету адресу. Музей виявився поруч із фунікулером, поблизу Андріївського узвозу. Узвіз — місце саме по собі цікаве. Тільки узвозом можна побродити годин зо дві, з цікавістю і з добрим настроєм.

Маняма у метро нічого нового для себе не побачив, але фунікулер йому дуже сподобався. Маленькі вагончики з натужним рипінням підняли їх на Михайлівську площу, а звідти до Андріївського узвозу було рукою подати.

— Торгують? — запитав Маняма, коли вони дійшли до початку Андріївського узвозу. За ті кілька днів, які він провів у Києві, прибулець звик до торгових яток на кожному зручному місці.

— Торгують, — також лаконічно відповів Льоха, — так… Всілякі дрібнички для туристів. Нам он куди, — він вказав рукою на сходи.

Піднялися ними і вийшли прямо до зеленого паркану.

— А там що?

Льоха покрутив головою і побачив білу табличку. Підійшли ближче.

— Ага… Це фундамент Десятинної церкви. Розумієш, — натхненно почав він, — раніш тут стояла велика церква. Дуже давно, — він згадував урок історії і розповідь Тьоті Лошаді, — на Київ напали татаро-монголи. Наші билися з ними з усіх сил, але татаро-монголів було більше, і вони Київ того… Узяли. А наші заховалися сюди, у цю церкву, і їх було дуже багато. Церква не витримала і зруйнувалася, а татаро-монголи усіх побили. З тих часів залишився один фундамент. Ось тут і роблять розкопки.

Вони припали до щілин. За парканом виявилася величезна яма, де вовтузилося кілька людей. Раптом один скрикнув, відкинув у бік маленьку лопатку і схопив пензлика. Обережно і ніжно, як мама наносить зранку на обличчя макіяж, чоловік почав змахувати пензликом піщинки зі знахідки — чогось прямокутного та невеличкого. Льоха здалеку не міг розгледіти, що саме то було. Усі учасники розкопок покидали свої знаряддя й зібралися у кружок. У розкоп з боку музею вже біг бадьорий стариган — мабуть, керівник робіт. Він безцеремонно розштовхав робітників і бережно узяв у руки знахідку. Хлопці прислухалися.

— Цікаво. Дуже цікаво… — голосно сказав стариган. — Це що ж таке? На скіфів не схоже… І на греків теж… І не візантійщина… Дуже, дуже дивовижна знахідка!

Оскільки дивитися більше було нічого, Льоха потягнув Маняму до музею. Бабуся у касі продала їм квитки, і вони увійшли до першого залу, де подивилися якісь черепки. Проходячи повз прочинені двері, вони знов побачили того самого старигана, котрий забрав знахідку у розкопі. Дід вискочив з кімнатки, тримаючи знахідку на долоні, і зіткнувся з Манямою. Знахідка злетіла з його долоні, і якби Льоха не вхитрився підхопити її у повітрі, вона б, скоріше за все, впала б на підлогу й розлетілася на друзки.

— Ай! — вигукнув стариган. — Ви!!!

— Ой, — луною відізвався Льоха, — ви ж дивіться, куди йдете!

— Я тобі подивлюся! — раптом скипів дід. — Дай-но сюди!

— Оце такої! — образився Льоха. — Я вам, можна сказати, врятував надзвичайно цінний експонат, а ви ще на мене нагримали.

— Не вештались би тут, і рятувати нічого не потрібно було б! — на вгавав дід. — Теж мені! Вештаєтеся, вештаєтеся…

— А що, не можна? Ми ж до музею прийшли чи як? — теж завівся Льоха.

Схвильований дід поводився не дуже чемно. Що він кричав далі, Льоха вже не слухав. Він не міг відвести погляду від знахідки, простенької прямокутної коробочки, ще не повністю очищеної від землі, що налипла на ній. Дрібничка, що пролежала у землі вісім століть, а може, й більше! Льоха наче відчув подих цих століть, що пролетіли над цією землею. Як же так? Ця штука лежала у землі, коли билися на Куликовському полі, цар Іван Грозний народився, прожив, поселивши у душі своїх підданих жах перед царською всемогутністю, і помер. Петро Перший розбив шведів під Полтавою, Наполеон узяв Москву, наші перемогли Гітлера, а ця штука весь цей час лежала в землі і лише зараз, на їхніх очах, її дістали?! Мати моя рідна!..

Увесь цей час, доки вони з Манямою ходили по музею, приєднавшись до якоїсь екскурсії, Льоха не міг забути простенької коробочки, яка пронизала вісім сторіч і була знайдена в землі на їхніх очах. Як просто, і разом з тим, як складно і дивно! За дві години вони вийшли на сходи музею і знов підійшли до розкопу. Мабуть, був час обіду, у ямі ніхто не вовтузився, і дивитися не було на що. Вони спустилися донизу Андріївським узвозом. Маняма по дорозі з цікавістю роздивлявся матрьошок-президентів, військові капелюхи та паски, нагороди та старі книги, дрібнички з різних матеріалів, і закидав Льоху питаннями. Льоха відповідав, але, на жаль, знав він далеко не все. Після чергового запитання він дав собі слово щось почитати з історії — набридло червоніти від сорому.

Додому вони повернулися вже далеко по обіді, втомлені та зголоднілі. Біля Льошиного під'їзду зі своєю старенькою «Волгою» колупався сусід, пенсіонер Дмитро Олександрович.

— Доброго дня, Дмитре Саничу, — ввічливо привітався Льоха.

— Доброго, доброго, — кивнув Дмитро Санич.

— Що, знов карбюратор дістає? — поспівчував Льоха.

— Задовбав, клятий! — погодився пенсіонер.

— Зовсім інша справа — сучасні машини, — продовжив Льоха. — Інжектор! Прямий вприск! «Луді» там, чи «Хюндай»… Карбюратором і не тхне! І безпечно, і надійно, і економічно… — Льоха замовк на півслові, а потім витріщився на «Волгу» і пробурмотів несподівано: — Дуже цікаво…

— Що цікаво? — не зрозумів Маняма, оглядаючи стару машину, а коли відійшли подалі, знизав плечима: — Це ж металобрухт!

— Я не про це, — відповів Льоха, — я зовсім не про це.

— А про що?

* * *

Петько слухняно йшов за братом Іовом. Коридор був таким вузьким, що плечі монаха торкалися стін. Освітлювався він маленькими віконцями, закритими тоненькими пластинками слюди. Віконця теж були вузенькі, зо два кулаки завширшки.

Ратибор кілька хвилин стояв на сходах храму. Він не зводив очей з дверей, за якими зник Петько. Постояв, постояв, посміхнувся сумно та й пішов собі геть. Знав князь, кому доручити опікуватись отроком, знайденим так дивовижно. Три роки тому загинула родина Ратиборова. Налетіли половці, кровожерливі та жорстокосерді, спалили та зруйнували вщент сільце, де мешкав Ратибор із родиною. Повернувся він з княжого походу — а на місці хати лише згарище. Яблуня, що поряд із хатою росла, від спеки скоцюбилася й засохла. Так і Ратибор, наче та яблуня, засох душею. Полишив він згарище, бо не міг на тому місці більше жити, повернувся до Києва і вже на те місце ніколи не приїздив. Був Ратибор спокійним і добрим, але як справа доходила до січі з половцями, угаву на нього не було жодного, нікого не жалів, не милував. А тут Петько нагодився, літами такий же, як і син Ратиборів старший — і щось наче прокинулось у засохлій душі княжого гридня, наче зелена гілочка навесні потягнулася від сірого засохлого стовбура до блакитного неба. Коли князь наказав йому наглядати за знайденим отроком, наче блискавка вдарила йому у серце: «Змилувався Господь Бог, подарив мені увер![71] Наче, синка возвернув!»

І почав Ратибор навчати Петька так, як навчав би й рідного сина: з любов'ю, але в суворості.

Тим часом Петько йшов-йшов за братом Іовом і прийшов у велику світлицю. Добиралися вони до неї довго, як здалося Петькові, підземним ходом, тому що віконця скінчилися і монах від жовтої свічки запалив смолоскип. Коридор відчутно пішов донизу, потім вирівнявся, і нарешті вони опинилися перед міцними дверима. Монах задзеленчав ключами. У кімнаті Петько побачив те, що менш за все очікував побачити. Уздовж стін стояли полиці, збиті з грубо обтесаних мостин, заповнені великими товстими книгами. Тут була ціла бібліотека!

У Петька відпала щелепа. Монах, задоволено посміхаючись, сказав:

— Увесь наш живіт[72] — суєта, іно знання — вічні.[73] Мудрість се дає Господь Бог через книги. Я радий, що Господь Бог сподобив тебе навчатися сій благій справі. Чи добре ти відаєш грамоту?

— Так це… — розгубився Петько, не знаючи, що відповісти. Читав він як і всі хлопці його віку, але ту книгу, яку недавно давав йому Ратибор, прочитати до пуття не зміг. Бекав, мекав, шукаючи знайомі літери, але й вони у звичні слова складатися не бажали. Читав, як незнайомою мовою. Ганьбитися перед монахом не бажав.

— Я кор… кохр… кон… — спробував він згадати мудрувате слово.

— Канорхаєш? Молодий сильно… — почав сумніватися монах. — Ну, то й добре.

Він пройшов уздовж полиць і взяв одну книгу, обережно перегорнув сторінку, подивився і повернувся до Петька.

— Чти, отроче! — І поклав перед ним величезний фоліант.

— Та я ж не канорхаю, я з цих… З вечірніх країн…

— Не блажи, отрок, а то різки скоштуєш! Яка буквіца? — і тицьнув сухим пальцем в велику, прикрашену витребеньками, букву.

Петько з великим трудом упізнав букву «А», навіть не скільки впізнав, скільки вгадав:

— Може, «А»?

— Не «а», а «аз».[74] А це?

— Б-є, — бекнув, наче баран, Петько.

— Не бєєє, — передражнив його брат Іов, а «буки»… А це «добро», «глаголь»… Урозумів? Та й добре, хоча ти і з інших країн, але абетку розумієш, буду тебе навчати.

— А чи можна запитати? — несміло запитав Петько.

— Вопрошай, — посміхнувся брат Іов, — токмо, коли до мене глаголеш, мене треба називати «брат», бо всі люди — браття та сестри у Христі.

— Добре, брате Іове, — погодився Петька.

А що ж йому ще залишалося? В які часи потрапив, у тих і жити треба! Коли він ще дістанеться до заповітної берези з зав'язаною хустинкою на верхівці? Петько обвів поглядом кімнату: книги, книги, книги… Він згадав, як Тьотя Лошадь розповідала, що у давнину книга була великою рідкістю. Книги переписувалися від руки, а замість паперу слугував пергамент, який робився з козячої чи телячої шкіри, тому і книги були такими товстими та дорогими. А тут ціла бібліотека!

— Брате Іове, — Петько добре засвоїв урок, і монах зауважив це, схвально кивнувши, — тут стільки книг! Я собі уявляю, скільки вони коштують! Кому вони належать?

— Харатья[75] коштовна, брате Петро, не тому, що пергамент дорогий чи труд велій[76] книгу сотворити. З книги ти можеш многія хитрості[77] пізнати. Звідси і ціна їх велія. А книги сії збирати начаша ще князь Ярослав, якого за розум прозвали Мудрим. Книги почиташа і Святу Софію побудуваша, оставіши сю хитрость велію нам, своїм наследкам.[78] Доступні сії харатьї не багатьом, але користь від них велія. Ну що ж, з Божою поміччю, почнемо.

І почалося у Петька веселе життя. З ранку його до сьомого поту ганяв Ратибор. Петько засвоював складну військову науку: вчився їздити верхи, володіти мечем, списом, луком. Читати сліди, ходити у розвідку, орієнтуватися за сонцем і безліч іншого, що повинен знати воїн. Було багато такого, про що Петько навіть не підозрював, що це взагалі можливо знати. Після полуденного сну він потрапляв до рук отця Іова, який що далі, то з більшим задоволення займався з отроком, оскільки той виявився не простим. Петько намагався нічим не виказувати себе, але все ж таки то обмовиться, то напише щось незрозуміле, то зробить щось таке, від чого у монаха очі на лоба вилазили. Як ото, наприклад, коли по закону Божому вивчали створення світу, він узяв та й ляпнув:

— А як же теорія того… англійця… Дарвіна? Він же довів, що людина походить від мавпи.

У брата Іова від подиву відпала щелепа. Який такий англієць? Хто такий цей богохульник Дарвін? А головне, як він посмів людину, вінець творіння Господня, порівнювати із мавпою?! За таку єресь Петько отримав добрячу порцію різок, чого раніш брат Іов собі ніколи не дозволяв. Різками він учня пригостив, але собі на вуса намотав: цей чудний отрок знає таке, про що він, вельми навчений монах, навіть і не чув.

Про дім Петько намагався не думати. Авжеж, він розумів, вдома батьки божеволіють, але сподівався, що якось уладнається. Все ж таки там, у його часі, залишився Льоха, який може їх якось заспокоїти. Про те, як саме Льоха має заспокоїти батьків, Петько також не думав, покладаючись на розум товариша. «Вигадає… Він же кмітливий! Певна річ, можна втекти, знайти той берег, а неподалік берізку з хусткою на верхівці, а там і камінь поруч. Раз — і вдома! Але пропустити таку пригоду?! Це треба бути повним телепнем!»

Новина про те, що князь йде з Києва в угри сватати за свого сина Льва угорську дочку короля Бели, вразила киян, наче удар блискавки. Та ще й не просто йде, а разом із дружиною! Плач та стогін стояли у Києві. Бачили люди, бачили і розуміли: незабаром чекають на них криваві випробування. Усі сусідні князівства впали вже під ударами страшних прибульців із сходу: і Смоленськ, і Рязань, і Володимир…

Налітали татари швидко і раптово, оточували місто, вирізали та брали в полон усіх, хто не встиг під захист міцних міських мурів, а після короткої облоги брали на списи і саме місто. Як не хвалилися князі своєю силою та багатством, ніхто не встояв проти страшних прибульців. Рухалася ця пошесть землями руськими, витоптуючи незліченними копитами низькорослих коней зелені луки, проламуючись крізь ліси та переліски, залишаючи по собі широкий кривавий слід, гори трупів та ріки солоних сліз. Тягнувся цей слід все далі й далі а захід, невблаганно наближаючись до Києва. Не роки і навіть не місяці відокремлювали киян від страшного іспиту. І казали на торжищах, і по хатах, і в княжому теремі — ось-ось гряне кривавий буревій! Потрібно міцно готуватися, кувати зброю та укріплювати мури, але ніхто навіть і гадки не мав, що князь у цей страшний час залишить Київ. Та ще й дружину за собою поведе!

Аби не чути страшних криків та стогонів киян, повів князь дружину рано-вранці, ще по темряві, у повній тиші полишивши за себе воєводу Дмитра. У першому ряду відразу за спиною князя їхав, похнюпивши голову, княжий гридень Ратибор. І знову він залишає напризволяще, на поталу ворогам свого, хоча й названого лише подумки, сина, отрока Петра. Краялося серце в грудях, рвалося у бік храму святого Іллі, де вчора під опікою брата Іова залишився Петько, але обов'язок перед князем виявився сильнішим. Що є живіт? Живіт є служіння. Служіння Богові, князю, родині. Богу можна служити усюди, князю — де вкаже, а родині… А родини в нього не було. Ось тільки примарилося: син повернувся! І знову сам! Мабуть, доля його така… Вдруге служба княжа відібрала в нього сина. І їхав Ратибор, посмикуючи повід коня, а бойовий його товариш на чотирьох ногах усе не міг зрозуміти, чому ж це вершник смикає повід, наче збирається повернутися, а тільки не повертається?

Розділ 16. Пофігіст з планети Фіга

Вісімсот двадцять перший буй був розташований на планеті Фіга. Планета Фіга була сірою. Буй лежав у невеличкому абсолютно сірому яру. Сірий пісок, сіре каміння, ані травички, ані кущика, нічого.

— Щось я не врубаюся, — пробурмотів Мозя, — у довіднику вказано… Чуєш, Флоквеле? На планеті абсолютно розумна цивілізація! Флоквеле, ти щось розумієш? Абсолютно розумна, можна сказати — розумецька цивілізація!

— Стривай, Мозю, не поспішай. Давай виберемося з яру. Якщо цивілізація розумна, а тим більш абсолютно, то це буде відразу видно, — запропонував обережний у висновках Флоквел.

З такою пропозицією важко було не погодитися. Хоча яр і виглядав неглибоким, схили його були круті. З-під ніг посипався пісок і зашурхотіли невеличкі камінці. Вибираючись нагору, прийшлося добряче попрацювати. Вчепитися не було за що, пісок зрадливо тікав з-під ніг. Тихенько лаючись і допомагаючи один одному, вони видряпалися нагору.

— Тьфу ти! — пробурмотів Мозя, обтрушуючи штани і витираючи спітнілий лоб. — Ото засідка! Розумецька цивілізація! Розумецька цивілізація! Де ж вона розумецька? Важко сходи зробити, чи що? Упрів геть зовсім! — і замовк, з подивом озираючись навкруги.

Флоквел присвиснув. Навкруги слалася сіра пустеля. Невисокі скелі, камені, піщані бархани, пагорки… Погляду нема за що зачепитися: ані травинки, ані деревця, ані кущика, нічого, лише пісок та каміння.

— Яка ж це Фіга? Планету треба було назвати Сіра, — розгублено сказав Мозя, — я від бую відходити боюся. Ми ж потім його не знайдемо. Лише сіра пустеля…

— Увімкнемо маячок, — запропонував Флоквел. — Мене хвилює зовсім інше: де ж цивілізація? Невже у довіднику помилка?

Немилосердно палило сонце. Білясте, прозоро-блакитне чисте небо… За спинами зашурхотіло. Обидва рвучко озирнулися. Невеличка ящірка забігла на сірий валун і некліпно дивилася на фахівців. Мозя потягнувся за комунікатором. Ящірка злякалася руху і миттєво згинула.

— Тьфу ти! — знов сплюнув Мозя. — Я вже подумав, що це розумний тубілець.

— А може, він і є? Звідки нам знати? Давай піднімемось он на той горбочок. Може, звідти щось побачимо? Не пам'ятаю такого випадку — помилки у довіднику.

Почимчикували гарячим піском до підніжжя невисокого скелястого пагорбу. Підніматися вгору каменястим схилом було набагато легше, ніж вибиратися з піщаного яру, каміння все ж не зрадливий пісок.

— Нарешті, — задоволено промовив Флоквел, коли вони доп'ялися до вершини і побачили те, що раніш закривав від них пагорб. — Ось тобі й цивілізація!

Кілометри за три зеленіла оаза. Перезирнувшись, спецагенти заспішили, на ходу хапаючись за що вийде. На крутому схилі легко втратити рівновагу і впасти на гостре каміння. Сонце палило як навіжене, і дуже скоро обидва потерпали від спраги. Рятувальники швидко втомилися, сорочки на змокли від поту, але мусили йти, шукати хлопця на ім’я Маняма Корпурама…

Ці кілька кілометрів долали, здавалося, півдня. Пісок, камені, пил, спека… Ноги то ковзають по каменях, вилизаних вітром до дзеркального блиску, то в’язнуть у піску по кісточки, а оаза все не наближається і не наближається. Нарешті тортури скінчилися. Спецагенти допленталися до першого зеленого дерева й сховались у тінь. В оазі наче почався інший світ. Щільний килим короткої трави, такої цупкої, що навіть важкі черевики не залишають на ній слідів. Густі кущі з довжезними колючками, високі дерева з кулеподібними кронами. Наче і немає навкруги пустелі і пекучого сонця у прозорому небі. Спецагенти полегшено набрали у груди прохолодного свіжого повітря.

— Ось і цивілізація! — зрадів Мозя.

— Не факт, — з сумнівом у голосі пробурмотів Флоквел, — це просто оаза. Присутності розуму, а тим більше абсолютного, я поки не відчуваю.

— Ха! — вигукнув Мозя. — Он де він сидить!

Флоквел повернув голову. Неподалік на пеньку сиділа істота, дуже схожа на голушкоїда. У всякому разі, тубілець, якщо це був він, мав голову, руки та ноги. На голові в нього лежав згорнутий у лійку великий зелений лист з невідомого дерева, а тіло прикривало щось на зразок накидки, скроєної з такого ж листа.

— Йдемо знайомитися, — запропонував нетерплячий Мозя.

— Йдемо, — погодився Флоквел.

Тубілець сидів, склавши верхні кінцівки, тобто руки, на грудях. Почувши кроки, він розплющив одне око, ковзнув поглядом по крокуючих до нього спецагентах і байдуже позіхнув, показавши синювату гострозубу пащеку. Друзі перезирнулися.

— Мабуть, я чогось не розумію, — пробурмотів Мозя. — Він що, не допетрав, що ми не звідси? Навіть образливо… Ми тут йдемо… Стараємося… Упріли зовсім, а йому начхати!

Аналізатор мови навіть не писнув — аналізувати не було чого, тубілець мовчав глухо. Підішли ближче. Флоквел обережно торкнув тубільця за плече:

— Агов, шановний!

— М-м-м… — незрозуміло промукав у відповідь тубілець.

— Незрозуміле мукання, — переклав аналізатор мови.

— Шановний, поговоріть з нами, аби ми могли краще вивчити вашу мову, — знову сказав Флоквел.

Тубілець, не розплющуючи очей, цикнув зубом.

— Незрозумілий звук біологічного походження, — пробурмотів аналізатор мови.

— Здрастуйте! Скажіть бодай що-небудь! — голосніше сказав Мозя.

— Аля му бум-бум, — не дуже голосно, але достатньо розбірливо відповів тубілець. Аналізатор замислився на кілька секунд і прокоментував:

— Йдеться про музичний інструмент.

— Дурниця! — відповів Флоквел.

— Чого це? — не погодився Мозя. — Може, він композитор і в нього творча криза?

— Фьюфеле! — пропищав хтось з зелених кущів. — А мо хря на висукусу?

Аналізатор одразу заходився робити припущення:

— Хтось висловлює своє незадоволення.

Тубілець розплющив одне око, ліниво глянув на спецагентів і відповів:

— Аля му бум-бум фор.

— Знову йдеться про музичний інструмент. Слово «фор», скоріше за все, можна перекласти як «також», — відсвяткував маленьку перемогу аналізатор.

— Бум-бум… Бум-бум… — задумливо повторив Флоквел. — Музичний інструмент… Барабан або бубон, чи що? Чуєш, Мозю, може, йдеться про барабан?

— А барабан тут яким боком? Чи бубон? — здивувався Мозя.

— Дуже просто, — натхненно запропонував Флоквел, — він міг нам відповісти щось на кшталт: а ви мені по барабану! Хіба ні? Чи: зараз як дам у бубон! А тому, хто у кущах, відповісти: ти мені також по барабану. Ось тобі і «фор»!

Повернувся до тубільця і упевнено сказав:

— Аля му бум-бум фор! — і для більшої виразності махнув рукою та повернувся до тубільця спиною.

— А му?! — обурився тубілець і вибухнув довгою гнівною тирадою.

Аналізатор зрадів багатому матеріалу для аналізу і почав перекладати, що далі, то впевненіше. Тим часом тубілець закінчив промову і встав на пеньок.

— Це навіщо? — не зрозумів Флоквел. Мозя здивовано почухав потилицю. Тубілець, не звертаючи уваги на прибульців, зірвав з дерева зеленавий плід і захрумкотів.

— Хоча б нам запропонував, — ображено сказав Мозя, — може, ми теж зголодніли.

— А ти йому бум-бум! І всі твої почуття йому також бум-бум.

— Фьюфел! — знову долинуло з кущів. — Вусукусу ма ласа опода!

— Хтось також хоче їсти, — одразу запропонував переклад аналізатор і зачастив перекладати тубільця. — Відтоді як боги створили Фігу, вони зробили багато чого доброго. Але найневдаліше, що вони створили, — це відбруньковінів і ледарів, які вештаються без діла! Ми, пофігісти, живемо спокійно, ми думаємо, ми розмірковуємо. А ви нам заважаєте! Ви нічого іншого не вмієте, як заважати нам думати.

— Думати?! — здивувався ошелешений Мозя. — Нічого собі!

Тубілець знову встав на пеньок, зірвав два плоди та кинув у кущі:

— Вусукусу! Хря му бум-бум!

— Їж! Далі іде незрозуміла ідіома зі згадкою того ж музичного інструменту, — тут же відгукнувся аналізатор.

— Як тебе звуть? — запитав Флоквел.

Аналізатор мови спершу затнувся, але потім все ж переклав питання. Тубілець, який уже встиг усістися на пеньок і заплющити очі, незадоволено набурмосився:

— Фьюфел. Ви мені заважаєте, — коротко відповів він.

— Вибачте, Фьюфеле, але ви наче нічого не робите. У чому ж ми вам заважаємо?

— Ви заважаєте мені думати! Спочатку він, потім ви!

— І про що ви думаєте? Може, ми вам допоможемо? — запропонував Мозя.

* * *

— Нікуди ти не дінешся! Давай, Табуле! — Блостер вскочив на підніжку лапобігу і енергійно махнув рукою. — Тягни його!

Мадингма намагався опиратися, викинувши на всі боки вільні пазуристі лапи, але, позбувшись після пострілу граваствола значної частини ваги, наче втратив точку опертя. Пульсувало сопло субзвуку, шугав вогонь, та все марно: лапобіг настирливо, крок за кроком, тягнув величезного дракона у глибину печери. Посипалося каміння з чергової перегородки, зачепленої лапою атомного монстра, війнуло спекою від чергового струменя вогню. Ще крок, ще один…

Блостер кинув миттєвий погляд на граваствол, той зарядився лише на вісім відсотків. «Малувато для пострілу, треба хоча б десять. Мадингма важчає, і вантажівку трясе, як у лихоманці, все більше і більше. Ще п’ять хвилин… А краще — десять. Десять хвилин. Це ще одна перегородка, і їх залишиться лише п’ять. Як там Агол? Чи добралися вони до Виринеї? А якщо добралися, то чи вдалося їм добути парингею?»

Лапобіг перевалив за чергову перегородку. Було видно, що йому дедалі важче тягнути смертельно небезпечний вантаж.

— У тебе двигун не перегрівся? — перекрикуючи шум, запитав Блостер. — Щось дуже важко йде!

— Ні, з двигуном усе гаразд, але спротив посилився. Боюся, чи витримає трос?

Блостер знову кинув погляд на граваствол, майже дев’ять відсотків. Треба чекати!

— Ще трохи, Табуле, ще трішечки! Кілька хвилин. Може, зупинися? Побалансуй кілька хвилин на місці, га?

— Спробую.

Лапобіг уповільнив хід, а згодом і зовсім зупинився. Табул майстерно керував лапами, не рухаючись уперед, але не даючи жукові змоги потягнути його до виходу з печери. Так тривало хвилини зо дві, а потім вантажівку смикнуло особливо потужно, і жук протягнув її метри на півтора назад. Лапи лапобіга напружилися. Цього разу жук виявився потужнішим.

— Коли ж він стомиться? Він же не машина, врешті-решт! — вигукнув розгублено Табул.

— Він страшніший за машину! — відповів Блостер. — Він машина з ядерним силовим агрегатом. Дев’ять із половиною відсотків! Ще трішечки… Краплиночку… Сльозинку…

— Блостере, стріляй! Стріляй, хай його мамі! Ця потвора тягне лапобіг! Нумо! — горлав з машини Табул.

Блостер не відводив погляду від граваствола. Лапи вантажівки знову напружилися. Під штучною шкірою роздулися шланги гідропідсилювачів. Ще трохи — і станеться лихо.

— Все, можна! — І Блостер підняв граваствол. Жук одразу трохи підвівся, лапи його зашкрябали по підлозі, але дарма. Табул полегшено зітхнув і знову узявся за важелі. Він не розумів того, що бачив Блостер: паузи між пострілами щоразу скорочувались, як не намагався Блостер цього уникнути, а це означає, що наступного разу, чи через раз, Мадингма стане сильнішим за лапобіг, а Блостер нічого не зможе вдіяти — граваствол не встигне зарядитися навіть для мінімального пострілу.

— Давай, Табуле, тягни! Тягни!

Вибігти назовні та пошукати ще одного троса, допомогу, чи хоча б заїхати цьому чудовиську чимось в око, аби бодай трошки зменшив спротив? Зробити що-небудь! Але перед жуком бурхала стіна вогню: сопло вивергало його майже без зупинки. Спробуй хоч на мить опинитися там — одразу підсмажишся! Лапобіг знову потягнув Мадингму вглиб печери, а той пручався, чіпляючись лапами за все, за що можливо. Блостер озирався на усі боки: що ще він може вдіяти? Що може зробити?!!

* * *

— Мені потрібно обговорити це з мером, — Оброра задумливо пригладив вуха, — чи захоче він дати парингею? Та ще у борг? Не знаю, не знаю…

— Пане Оброро, якщо Мадингма стане на крило, він рано чи пізно добереться до Виринеї — і тоді… Мені навіть страшно подумати, що буде тоді! — вступила у розмову Фелела.

— Ви фахіцець із драконів? — з посмішкою запитав Оброр. — Чи політик? А може, ви енергетик? Якщо фахівець із драконів, то маєте знати: наш Крейдер потребує парингеї, як і ваш Мадингма. Якщо енергетик, то повинні розуміти: парингея вартує дуже дорого і видавати її, та ще й без оплати, під чесне слово, дуже ризиковано. Ну, а якщо ви політик… Справжній політик намагається заробити капітал на всьому, навіть на біді сусіда. А інакше який він політик? Розумію, це звучить цинічно і не дуже приємно, — знову посміхнуся Оброра, помітивши на обличчі дівчини гримасу відрази, — але це чиста правда. Отже, ви не політик?

Фелела похитала головою — ні, вона не політик.

— Ось і добре. Для однієї компанії двох політиків було б забагато. Отже, так, Аголе, ти з товариством залишаєшся тут, у мене. Гадаю, вам не завадить трохи відпочити та попоїсти. Тим часом я з’їжджу до мера та понюхаю, чим там тхне. Доки нічого обіцяти не можу, але… Враховуючи нинішні реалії, коли казати чесно, мені не дуже вигідно вносити цю пропозицію.

— Як це?! — вразилася Фелела. — Коли Мадингма стане на крило…

— Стане Мадингма на крило чи ні — це ще велике питання, — несподівано жорстко сказав Оброра, не дослухавши речення до кінця. — А те, що розбазарювання парингеї може бути використане моїми політичними супротивниками проти мене — доказів не потребує. Ви сьогодні поїдете, а я залишуся тут. І мене дуже цікавить, як я буду жити завтра, за рік чи п’ять років. Політика — це моє життя, це мій спосіб заробляти на хліб. І я хочу мати не лише хліб, а ще й із маслом. Зрозуміло вам? Коли Мадингма накриє Виринею, ясна річ, програють усі, а якщо не накриє — лише я. Один я! Це зрозуміло? А виграють мої супротивники! Ось це і є політика, люба Фелело.

— Яка мерзота!

— Ні, люба Фелело, це політика. Якщо я хочу стати мером на наступних виборах, маю думати не про ваше місто, а, у першу чергу, про своє, інакше виборці мене не зрозуміють!

— Тоді ми самі підемо до них!

— Стривай, Фелело, — Агол м’яко поклав руку на плече дівчині. — Оброра краще знає, що потрібно робити. Він же розуміє: мертвому місту мер не потрібен, так? А от коли він врятує Виринею від сусідського дракона, який розбушувався, то тоді виборці…

Оброра з цікавістю глянув на Агола:

— Можливо… Можливо… Може, у тобі помер політик?

— З чого б то? — посміхнувся Агол. — Може, він в мені живіший за всіх живих?

— Гаразд, — Оброра неголосно хлопнув долонею по столу, — я пішов до мера. Почувайтеся як удома. Агов, хто там є? Нагодуйте гостей! І взагалі, подбайте тут…

Оброра пішов. Друзі перезирнулися.

— Як ти думаєш, він щось зробить? — запитав Реза.

— Зробить! — упевнено кивнув Агол.

— І чому ти так певен? — скептично поцікавилася Фелела.

— Тому що зрозумів, що це йому вигідно, — відповів, наче поставив жирну крапку, Агол.

Минуло півтори години. Друзі смачно пообідали і навіть встигли подрімати у глибоких зручних кріслах. Реза знічев’я увімкнув телевізор. На екрані гарненька дикторка з укладеними за останньою модою вушками суворо й урочисто оголосила про важливе термінове повідомлення. На подив друзів, на екрані з’явився Оброра! Агол підвівся із крісла, Фелела сплеснула руками, а Реза почухав вухо.

— Ось так номер… — пробурмотів Агол. — Прудкий він, треба визнати!

— Любі мої друзі, мешканці Виринеї! — почав Оброра схвильованим голосом і заходився розповідати про те, яке страшне та грізне лихо спіткало мешканців міста Асьї, найближчих сусідів Виринеї. Оброра майстерно грав голосом, то спускаючись до трагічних ноток, майже непомітно, але так, щоб побачили всі, витирав пальцем сльозу, то дзвенів високим громадянським пафосом, звинувачуючи мера Виринеї у черствості, бракові доброти й співчуття до сусідів і невмінні бачити далі свого носа.

— Така короткозора політика, — невідомо кому погрожуючи пальцем, сповіщав Оброра, — може не тільки привести до загибелі Асьї та його мешканців, але і, врятуй нас Крейдер від такого, і нашої Виринеї. Чи замислювався поважний мер, що буде, якщо дракон Мадингма стане на крило? Як довго він буде добиратися до нашого міста?

— От дає! — захопився Реза. — Швидко змикитив, що до чого і що з цього можна мати!

— Не здивуюся, — задумливо замітив Агол, — якщо перед цим Оброра сам умовив мера не допомагати нам.

— Навіщо?! — Фелела була вражена таким припущенням.

— Щоб потім його й звинуватити! Це ж політика, люба Фелело, а все мистецтво політики — першим виваляти свого суперника у багнюці. Головне — першим, бо відмиватися завжди складніше. Ось так, почухав мера за вушком…

Розділ 17. Татари близько

Льоха тяжко замислився, навіть очі заплющив:

— Прямий вприск… Інжектор… Безпечно… Карбюратор… А він у пляшці… І на заправці… — не до ладу бурмотів він.

Маняма з подивом дивився на свого земного друга. Чи не з’їхав той, бува, з глузду? Прибулець обережно торкнув Льоху за руку:

— Агов, ти чого? До чого тут інжектор?

Льоха немов отямився і кинув підозрілий погляд на Дмитра Санича:

— Йдемо, потім розповім.

Вдома незвичайні друзі пройшли до кухні. Льоха поставив на плиту чайник:

— Послухай, Манямо, мені потрібно пояснити тобі у двох словах одну річ, тоді ти зрозумієш мою думку. Салон гральних автоматів підпалили пляшкою з бензином, так?

— Так, — погодився Маняма, — хоча, чесно кажучи, я не дуже розумію… Бензин… А це що таке?

— Пояснюю. Бензин — це паливо для машин. Він дуже небезпечний тим, що легко займається, особливо його випари. Двигуни машин працюють саме завдяки цій його властивості. Випари бензину потрапляють у циліндри двигуна, спрацьовує свіча — дає іскру, випари вибухають, і енергія вибуху штовхає поршень. Так кілька поршнів крутять колінвал двигуна.

— Спрощено, але зрозуміло.

— Отож… Випари бензину дуже вогненебезпечні, тому з ними треба бути вкрай обережними.

— Ясна річ, — погоджуючись, кивнув Маняма.

— У машин, де бензин до циліндрів розподіляє карбюратор, стоїть простий слабенький насос. Там потужнішого й не потрібно, бензин тоненькою цівкою подається у поплавкову камеру, а потім сам потрапляє до циліндрів. Подається він по простому гумовому шлангу з простим кріпленням.

— Зрозуміло, — Хоча Маняма вже перестав розуміти, нащо Льоха переказує йому усі ці технічні подробиці застарілої, навіть для Землі, техніки. Льоха це помітив і підняв руку, наче попереджуючи наступне питання:

— Ще хвилинку уваги, Манямо. Одну хвилинку. В інжекторних двигунах усе інакше. Там паливо подається під тиском, тому гумові шланги у них не застосовуються. Там усе на металевих трубках. Від’єднати їх і поставити на місце — ціла проблема.

— Ясно… — пробурмотів все ще нічого не розуміючий Маняма.

— Так ось, любий мій Манямо, а салон ігрових автоматів було підпалено пляшкою з бензином, — переможно поставив крапку Льоха.

— Ну, то й що? — все ще не розуміючи, запитав Маняма.

— Як ти не розумієш, — загарячкував Льоха, — з сучасної машини, на який встановлено інжектор, бензин у пляшку не зіллєш!

— Але… А злити з баку? — запропонував Маняма.

— Ні-і-і… Зараз на баках ставлять спеціальний протизливний пристрій, щоб бензин не крали. Так що не вийде. А ось з такої машини, на який встановлений карбюратор, злити дуже просто. Шланг від’єднав, і вручну насосом скільки завгодно.

— Мабуть, на заправці можна у пляшку набрати? — не здавався Маняма.

— А от давай сходимо на найближчу заправку. Це недалеко… Поп’ємо чайку і сходимо, — і він поставив чашки із гарячим чаєм на стіл.

За півгодини на заправці вони підійшли до заправника з проханням продати пляшку бензину. Заправник лише гмикнув:

— По-перше, у скляну тару не наливаємо. А по-друге, по півлітрі не відпускаємо.

І дійсно, біля віконця касира біліла об’ява: «У скляну тару не наливаємо».

— Ну що, переконався? — переможно запитав Льоха. — Звичайно, у декого в гаражі може бути каністра з бензином. Звідти також можна налити, але далеко не в кожного є гараж, і далеко не кожен тримає там бензин. Та й потреби заливати бензин у каністру також немає. Навіщо? Он скільки заправок побудовано! І на кожній бензину — залийся!

— Тааак… — протягнув Маняма, який почав в’їжджати у теорію Льохи. — Це цікаво.

— Це — версія, — вставив розумне слівце Льоха. — От дивись, що виходить. Якщо салон підпалив Серга, то де він узяв пляшку з бензином? Машини в нього немає, гаража немає, на заправці пляшку не продадуть. Га?

— Ну, Льохо… Системно мислиш! — На Голуші це була найвища похвала, але Льоха про це не знав, хоча почути похвалу від друга було приємно.

— І виходить ось що, — хлопець й далі розмірковував уголос. — У когось є стара машина, наприклад, така, як у Дмитра Санича, чи гараж, де можна тримати каністру з бензином. І цей таємничій «хтось» підпалює салон. Навіщо? Чи, як говорять слідчі, який мотив? Серйозні люди у салон не попхаються, вони грають у казино. А у салон — так, пацани… Ну, дорослі також, ті, що не при грошах. Пацанам пляшку бензину узяти ніде, а от дорослим… У дорослого може бути й машина «Волга». Раніш вона вважалася крутою, а зараз… Доля пенсіонерів, а вони, звісно, не дуже багаті. Який-небудь дідок влетів у програш, от і спалив цей салон до дідька лисого! Зі злості! У пенсіонера запросто може бути «Волга», «Жигулі» чи «Москвич». Отже, наше з тобою завдання — знайти діда, який має стару машину і полюбляє просаджувати гроші в ігрових салонах. Якщо ми такого знайдемо, то зможемо довести невинність Серги.

— Мені твоя думка подобається.

І вони пішли по дворах, розглядаючи машини, записуючи номери і марки у маленький нотатник. Почалася кропітка робота: дізнаватися, чиї машини, хто має такі самі… І вже зовсім обережно випитували, хто з власників цих розвалюх грішить любов’ю до ігрових автоматів. Машин старих марок біля сусідських будинків виявилося несподівано мало, всього вісім штук. Скільки стояло по гаражах — невідомо. Залишок дня витратили на розпити. Маняма загорівся ідеєю і став навіть застосовувати можливості комунікатора, перетворюючись то на рудого кота, то на муху, а одного разу навіть на бридкого рудого таргана, щоб дістатися кухні й підслухати, про що розмовляють господарі квартири, за що ледь не наклав головою. Охайна господиня, побачивши таргана на кухонному столі, ледь не знепритомніла й погналася за ним, намагаючись прибити старим домашнім капцем. Дивом Маняма встиг шмигонути в темну шпарину. Капець голосно ляснув по столу прямісінько за його спиною.

— Раз один з’явився, чекай на навалу! — поскаржилася господиня.

А Манямі довелося провести у темній вологій шпарині з півгодини, доки вдалося непомітно вислизнути назовні. Тут він одразу перетворився на муху й дременув у кватирку. Вже набувши свого звичайного вигляду, він сказав Льосі:

— Я більше на цю комаху перетворюватися не буду. Ще приб’ють мимохідь ні за що! Лячно, якщо чесно.

Попри всі зусилля, знайти пенсіонера, який захоплюється грою на «одноруких бандитах», не вдавалося. Усі власники старих машин були нормальні літні люди. Такі мешкають у кожному багатоквартирному домі. Хто спокійний, хто знервований… Риболовля, мисливство, гриби та доміно — усього вистачало, але бажаючих попаритися на ігрових автоматах не спостерігалося.

Наступного дня по обіді, коли вони вже дізналися про власників старих машин все, що можна було взнати, Льоха здався.

— Десь я припустився помилки. Щось не так… А така гарна версія була!

— А може, версія була й правильна, — раптом задумливо сказав Маняма, якому незвичайне розслідування неочікувано сподобалося.

— Це ти про що? — нашорошився Льоха.

* * *

Брат Іов у військової справі виявився досвідченішим за княжого гридня Ратибора. Як виявилося, монах замолоду охороняв князя і знав багато такого, про що Ратибор навіть і не здогадувався. Він навчив Петька кількох таємних прийомів, котрі могли врятувати йому життя у рукопашному двобої. Після того, як Петько оселився при церкві, життя його стало ще напруженішим. Крім занять з військової справи, навчання грамоти та закону Божому, додалися ще господарчі клопоти. Монахам доводилося рубати дрова, топити пічки, носити воду, прибирати, готувати їжу… Все-все вони робили самотужки, тому лежати на печі часу не було, тільки встигай крутитися! За два місяці Петько скинув кілька зайвих кілограмів, став сильнішим та вправнішим. Зараз він легко злітав на коня, встромивши ногу у стремено, навчився влучно стріляти з лука та кидати списа. Отрок уже добре читав, чому монах радів більш за все. Брат Іов заплющував очі і посміхався, коли Петько співуче, з належним виразом обличчя, читав Євангеліє. Домівка, батьки, Київ з його постійним поквапом, натовпами і вулицями, забитими машинами, в його пам’яті відсувалися усе далі й далі. Все рідше він згадував про хустку, що була прив'язана на верхівці берези, а, згадуючи, щоразу знаходив підставу відкласти повернення зі своєї незвичайної, але надто довгої мандрівки. Петько вже зріднився з новими знайомими, а називаючи свого нового пестуна Іова братом, іноді вкладав у слово «брат» зовсім інший сенс. Кинути своїх нових друзів здавалося йому зрадою.

Воєвода Дмитро, залишений князем Данилом у Києві «на господарстві», серйозно готував місто до оборони. Перевірялися й де треба укріплювалися міські мури. Пам’ятаючи поради князя, воєвода вирішив не розпорошувати сили на укріплення Подолу, Копирева Кінця та Замкової гори, зосередивши свою увагу на тій частині Києва, яка звалася Верхнім містом. Ця частина Києва складалася з міст Володимира, Ярослава та Ізяслава-Святополка.

Настав листопад. Зранку підморожувало бруд на вулицях, а уздовж берега на Дніпрі з’явилися тоненькі льодові закраїни. Під променями блідого осіннього сонця крижинки швидко зникали, а крізь прозору, наче чисте осіннє повітря, воду можна було розгледіти на дні кожен камінчик. Петько у вільний час любив походжати по березі, розглядаючи риб у воді. На мілині величезні щуки полювали на дрібноту, а Петько, у душі запеклий рибалка, аж стогнав від азарту, не маючи напохваті бодай поганенького спінінга. «Батька би сюди… — і відразу засмутився: — Як там вдома? Може, кинути все і повернутися? А брат Іов? Подумає, що злякався і втік? А раптом Ратибор повернеться? Ні… Не можна… Трохи згодом, пізніше».

Петько давно вже припинив фотографувати мобілою. Вільне місце у пам'яті ще залишалося, але сів акумулятор. Петько не виймав мобілу з кишені, бо панічно боявся її загубити. Він не мав сумнівів, що врешті-решт повернеться додому, і уявляв, мружачись від задоволення, яке враження справлять на Льоху фотки з тринадцятого століття! Повний відпад і затьмарення розуму! Натовп буде у захваті! Ось тільки б зберегти ці фотки, зберегти мобілу!

Його роздуми перервало тривожне калатання церковного дзвону — били на сполох. Петько вже був навчений: якщо дзвін б'є тривогу — кидай усе та стрімголов до церкви. Сполох — штука серйозна, до того ж у такі непевні часи. При перших же звуках, що гули тривожно і пронизливо, серце завмерло — ось воно! Те, на що з острахом чекав весь Київ, прийшло! З усіх боків до церкви поспішали люди. Покидали свої справи жінки, чоловіки вискакували хто зі стайні, хто з хліва, хто з хати. Рибалки на човнах заквапилися витягувати сітку, пристали до берега, кинули усе як є і побігли туди ж. На Подолі вятші[79] люді не жили, тому у церкві зібрався натовп з ремісників, монахів, купців — словом, з простого люду. На сходах церкви з'явився отець Пилип. За його спиною стояв брат Іов. Отець Пилип підняв руку, закликаючи до тиші.

— Благословення Господа на вас!

Натовп поступово почав заспокоюватися. Настоятель зачекав хвилинку:

— Брати та сестри! — вигукнув він гучним голосом. — Люди… Лихо прийшло у наші хати!

Натовп налякано замовк. Місто чекало на це лихо, а коли воно нарешті насунулося, всі розгубилися. У повній тиші схлипнула жінка, потім інша…

— Тихо, сестри, тихо! — спробував заспокоїти жінок отець Пилип. — Татар сльозами не проймеш. Будемо уповати на Господа. На Господа нашого та наших воїв.

— А де вони, вої? Повів князь дружину з Києва. Хто з татарвою воювати буде?

— А ми нащо? — стукнув посохом по сходинці отець Пилип. — Чи ти, Кузьмо, забув, як ратище тримати? Нащо князь дружину з Києва вивів — то його княжа справа. Коли неправду вчинив — то перед Господом відповідь усі однаково тримають, і князь, і останній смерд.[80]

— А звідки про татар стало відомо? Може, помилка? Може, дарма галас здійняли?

— Немає помилки. Гонець два дні верхи рискав, задубів геть! Одва з коня зняли, розігнутися досі не може. За день-два хан Батий під мури святого Києва прийде.

— А воєводу попередили? — знову спитав той же голос.

— Одразу послали… Я так міркую, — отець Пилип знову підвів руку, — треба усім з Подолу йти. Негайно! Під захист мурів київських. Бо виріжуть усіх до ноги! Збирайте добро — і у Верхнє місто.

Натовп знову загув. Заголосили жінки, наче за небіжчиком. Мужики, хоч і стояли сльози на очах, плакати не могли — соромно.

* * *

— Воєводо! Монах до тебе з церкви святого Іллі. Кричить, справа нагальна! Від отця Пилипа…

— Хай увійде!

Воєвода сидів на лавці, у довгій сіруватій сорочці з розстебнутим комірцем, без пояса. На ногах — товсті шкарпетки з овечої шерсті. Очі втомлені, червоні — скільки недосипав, недоїдав, все по мурах бігав, підстьобував та підганяв киян. Не усі розуміли небезпеку, що насувалася, не всі бажали йти працювати на мурах, коли і своїх справ доста, але воєвода був суворим і спуску не давав нікому, ні вятшим людям, ні смердам, ні купцям, ні ремісникам. Тому і зробили багато: полагодили мури, де це було потрібно. Поновили запас дров біля чанів для кип’ятіння води та смоли, натягали на мури каміння. Камінь, скинутий з високого мура — зброя проста й безвідмовна. Якщо влучить у маківку — не зрадієш! Невтомно працювали зброярі: витісували тисячі стріл, кували шаблі та мечі, вистругували списи, виготовляли перначі та кистені, рогатини та бруси, булави та шестипери[81] — усе згодиться, коли прийдуть татари. Аби било міцно, аби допомогло відстояти від грізного ворога рідне місто.

У світлицю зайшов монах у чорній рясі, високий, широкоплечий, з великою бородою. Широко перехрестився на образи у кутку і глибоко вклонився воєводі.

— Що скажеш? — запитав Дмитро.

— Татари близько, — коротко відповів монах, — йдуть на нас.

Воєвода заплющив очі. «Ось воно… — подумав він, — ось воно! Прийшло випробування!»

— Як близько? — Голос його одразу охрип. — Звідки відомо?

— Гонець прискакав. За два дні бесермени тут будуть.

Дмитро чекав на це. На це чекали всі й давно. Ще три роки тому, зимою, у грудні, під ударами невідомих кочівників впала Рязань. Не врятували місто ані круті  схили Оки, ані відчайдушна сміливість князя Юрія Ігоревича. Усіх вирізали жорстокі татари, залишивши по собі згарища та гори трупів. Позаторік упали Володимир, Суздаль, Москва, Ярославль, Кострома, Козельськ і ще безліч міст на північ та схід від Києва. Торік, восени ж, упав Переяслав, який до цього ніхто не брав. Мстислав Глібович віддав Богу душу у цій боротьбі, але відстояти місто не зміг. Потім татари взяли на списа Путивль, Глухів, Вир, Рильськ…

Все ближче та ближче до Києва небезпека. Торік же прийшов під Київ Менгу-хан, прислав у Київ своїх послів, та тільки князь Михайло наказав їх усіх вбити, а потім, злякавшись свого вчинку, втік до угрів. Не став Менгу-хан торік брати Київ, вирішивши, що війська в нього малувато, але тепер! Згадають татарове тогорічну загибель своїх послів…

Князь Данило увійшов до Києва і також утік! Туди ж, до угрів! А дихання смерті ставало все відчутнішим, спекотним та сморідним. Щодня вона ближчала, і не було сили, яка б змогла зупинити це наближення. Прихід цього жаху був неминучим, як неминучий прихід дня та ночі, літа та зими, народження та смерті. Прийшла година випити свою чашу, зійтися у смертельному герці з низькорослими вузькоокими бесерменами, нехристями, жорстокими та хитрими. Як то все воно буде? Чи зможуть вони вистояти?

— Ах, княже, княже… Послав ти мене на подвиг, та тільки чи зможу я? Чи не злякаюся неминучої смерті? Немає міста, яке витримало татарську навалу! Чи встоїмо ми? Чи додамо у скорботний перелік ще один рядок? На все воля Божа…

Розділ 18. Що таке пофігізм?

— Ви не маєте можливості надати мені допомогу! Ніхто не може допомогти мені думати. Ви що, можете думати за мене? — Фьюфел ображено закопилив губу, помовчав трішки і впевнено закінчив: — Думати за себе можу лише я сам!

— Безперечно! — погодився Флоквел. — А про що ви так посилено розмірковуєте, шановний Фьюфеле?

— Ми, пофігісти, завжди думаємо лише про одне: на фіга все це потрібно?

— Що усе? — не зрозумів Мозя.

Тубілець важко зітхнув. Бесіда дратувала його, але прибульці відступати не збиралися, і Фьюфел вирішив: краще задовольнити їхню цікавість, ніж витрачати час на пояснення.

— Ось це усе! — Фьюфел зробив округлий жест руками. — І я у тому числі. Ось дерево, наприклад. Воно потрібне для того, аби я їв його плоди. Воно годує мене, правильно? А коли мене тут не було, хто їв ці плоди? Вони падали і гнили… Дерево тоді ж було не потрібне! Тоді звідки і нащо воно з'явилося?

— А навіщо це вам потрібно знати? — поцікавився Флоквел. — Ви що, не можете жити просто так?

— Як це просто так? — здивовано підняв брови Фьюфел. — А думати тоді над чим?

— Так вам же все одно усе пофігу! Тоді яка різниця, додумаєтеся ви до чого-небудь чи ні? Хоча б, наприклад, ось до цього, — Флоквел скопіював округлий рух Фьюфела.

— Ви мене не плутайте! — розлютився тубілець. — Мало мене дістають тут усякі, — він неприязно подивився у бік кущів, — так тепер і ви на мою голову невідомо звідки звалилися! Йшли б ви своїм шляхом і не відволікали мене. Ні, ви лише погляньте на них, — невідомо кому поскаржився Фьюфел, — прийшли і не дають думати. Уся планета над цим думає, а ви тут дурницями займаєтесь!

— Уся планета? — здивувався Флоквел.

Агент озирнувся довкола. Навіть ознак будь-якої цивілізації він не побачив. Тільки дерева, трава, сонце на півнеба, тубілець та підозріле ворушіння у кущах.

— Хто там ворушиться? — запитав Мозя у тубільця.

— Та відбрунькувався від мене місяць тому. Відбруньковінь… їсти хочу! Пити хочу! То на спині жити не давав, спиногриз! А зараз ось знову… На! — Він кинув у кущі кілька зелених плодів. — Спробуй тут роздумувати над проблемами світової цивілізації!

При цих словах Флоквел ледь не подавився зеленим плодом, зірваним з дерева на пробу:

— Над проблемами, вибачте, чого?

— Світової цивілізації. Може, ви і слів таких не чували?

— Мозю, відійдемо, поговоримо, — тихо сказав Флоквел другові, — щось мені тут не все зрозуміле.

Вони відійшли метрів на десять від тубільця, який, здавалося, полегшено зітхнув і застиг на своєму пеньку, навіть очі заплющив, аби сонячне світло не відволікало його від глибоких роздумів.

— Мозю, — обернувшись спиною до тубільця, почав Флоквел, — це повна маячня! Він каже такі речі, про які не може знати. Планета, світова цивілізація, суть буття… Ти глянь на нього, він же дикун! Як Фьюфел може знати про те, над чим ламають голови інші пофігісти, якщо він з ними не спілкується, та й у принципі спілкуватися не може? У нього ж немає жодних засобів зв'язку.

— Твоя правда! А як же інформація у довіднику про абсолютний розум? — запитав Мозя.

— Подумаєш, нема засобів зв’язку! Розумники! — чітко прозвучало у Флоквела в голові. — Ви хоча б запитали, а чи потрібні вони мені?

— Що ти сказав? — одночасно запитали рятувальники один одного, і так же одночасно відповіли: — Та нічого я не говорив!

Обидва повернулися до тубільця. Той, наче нічого не сталося, продовжував зосереджено роздумувати про сутність буття фігових пофігістів.

— Це що? Телепатія? — припустив Флоквел.

Тубілець демонстративно пересів до них спиною, ще глибше натягнувши на голову зеленого ковпака.

— Та ну вас! — чітко пролунало у них у головах. — Набридло!

Спецагенти перезирнулися.

— Агов, Фьюфеле, стривай! — Мозя махнув рукою.

— Фьюфеле, — звернувся до тубільця Флоквел, — ми шукаємо… Як його… Відбруньковіня, тільки нашого, зрозумів? Не з’являвся тут такий? На нас схожий, тільки на зріст менший, ось такий приблизно, — спецагент показав собі по плече.

— Ну, загубився… То радійте! Слава всепланетному розуму! Ніхто жерти не просить, ніхто не відволікає. Краса! Ох, і дурні ж ви! Ну, добре, добре… Зараз запитаю, — і замовк, міцно заплющивши очі.

Друзі мовчали й дивилися на тубільця з повагою. Правильно кажуть: не судіть необачно! Хто б міг подумати… Тубілець, на вигляд справжнісінький дикун, а ось на тобі! Без усяких засобів зв’язку спілкується із цілою планетою! Минуло кілька довгих хвилин. Нарешті Фьюфел розплющив очі і похитав головою:

— Ні, на планеті його не було. Ви помилились.

— Можливо. Так, ми дійсно могли помилитися. Дякуємо тобі, Фьюфеле, за допомогу. Ти нам допоміг, а я спробую допомогти тобі. Ви шукаєте сенс буття? Може, сенс буття — у продовженні самого буття?

— Це як? — здивувався тубілець.

— Дуже просто, — продовжував Флоквел, — десь у вашому розвитку сталася помилка. Як би у вас були комп'ютери, я би сказав: у вас стався збій програми. Ви розмножуєтеся брунькуванням, як рослини. Тоді виникає питання, а у чому різниця між тобою та деревом? Воно росте та приносить плоди незалежно від того, їсть хтось його плоди чи ні. Адже так? І ви також ростете та розмножуєтеся незалежно від того, потрібні ви комусь чи ні, правда ж? Ось і загубився у вас сенс буття.

— Ну? — Фьюфел навіть голову нахилив, намагаючись зрозуміти, до чого ж веде прибулець.

— А коли заради продовження вашого буття ви мали б докладати зусиль, тоді б одразу з'явився і сенс буття.

— Поясни! — зажадав Фьюфел.

— Жінки вам на планеті потрібні! — не витерпів Мозя дипломатичних вихилясів друга. — Що ти все ходиш околяса? Жінок їм на планету потрібно, хіба ні? Протилежну стать! У нас це зветься жінки, а та, яка народжує тобі дитину, — дружина. От дружина б тобі не дозволила цілий день паритися на сонці у ковпаку дурня!

— Це нащо? А думати?

— Думати? Працювати треба! Зрозумів? Вкалувати! Упиратися рогами! Рукави закасувати! А ти сидиш тут у ковпаку, наче блазень, і з листочком замість одягу! Ледащо! — Мозя розійшовся.

— Пригальмуй, — Флоквел узяв друга за руку, — дай йому в'їхати. Це зветься боротьба та єдність протилежностей, розумієш? Дві половинки одного цілого, але вони різні. Одна бореться з іншою, а тому, крім роздумів, у тебе з'явиться багато інших потреб. А для того, щоб їх задовольнити, треба працювати. Ось про що каже мій друг Мозя.

Фьюфел замислився.

— От і добре, — прокоментував Флоквел.

— Я щось не зрозумів, — Мозя наморщив лоба, — чому це у довіднику написано, що планета Фіга — планета абсолютного розуму. Щось я цього абсолютного розуму не бачу. Натовп ледарів. До речі, натовпу я теж не бачу.

— Не кажи, не кажи… Головна ознака класифікації яка? Чи може цивілізація шкодити сама собі? А ці…

— А… Дійсно! Вони нічого не роблять, тому і шкоди від них жодної! Нічого собі… Чистісінький абсурд!

— Маєш рацію, Мозю. Будь-яка справа, доведена до абсолюту, легко перетворюється на абсурд. Ну що, вертаємось?

Вони вже зробили крок у напрямку до буя, коли позаду ворухнувся Фьюфел:

— Не виходить.

— Що не виходить? — озирнувся Флоквел.

— Усе не виходить! Нащо мені самому створювати проблеми, а потім з ними боротися? Дурниця!

— Тьху ти! — спересердя плюнув Мозя. — А ще абсолютний розум!

— Стривай, — зупинив його Флоквел, — ну що ж… Це ваша справа. Мабуть, наша сорочка на чотири ваших руки не надягається.

Тубілець глянув на свої обидві ліві руки, потім на праві, перевів погляд на руки Флоквела, потім так само уважно оглянув Мозю і запитав:

— А що таке сорочка? Це те, що на вас вдягнуто? А нафіга вона мені? Я без проблем щодня замінюю лист. А щоб сорочку зробити, треба ж скільки усього? Забрудниться — пери її. Потім заводь пральну машину, пральний порошок, дружину, аби усьому цьому дати лад… Потім вона народить тобі відбруньковінів — і ви вважаєте, що у цьому сенс буття? Он він, у кущах, вимагає щось пожерти! Нащо мені решта, якщо я маю це щастя і без сорочки та прального порошку? Ближче до природи треба бути, дорогенькі мої. Ближче до природи!

— Фьюфеле! — почувся з кущів писклявий голос.

— Йдемо, Мозю! Головне ми дізналися: Манями Корпурами тут не було.

— Голову з цим філософом зломиш!

— Він тобі потрібен?

— Та пофігу!

— Ото і я так кажу…

* * *

Мер дав парингею для Мадингми. Агол від імені міської влади Асьї підписав угоду про повернення боргу за півроку і тут же під прицілом телекамер журналістів йому передали два довгоочікуваних контейнери. Уся делегація кілька хвилин посилено дякувала мерові за його доброту, а потім швиденько впакувалась у лапобіг.

Агол зосереджено вів машину. Він ішов на граничній швидкості, адже кожна хвилина була на вагу золота, тобто парингеї. Хто знає, що наразі відбувається у печері Мадингми?

* * *

Дуже скоро дракон отямився, до нього повернулася нормальна вага а отже, і звичайна сила. Він вперся лапами у підлогу і зупинив вантажівку. Так вони і стояли, зв'язані тросом: з одного боку атомний монстр, з іншого — Блостер, Табул та покалічений лапобіг. Настала тимчасова рівновага. Мадингма не міг зрушити вантажівку, а та своєю чергою не могла зрушити ядерного жука. Ет, як би не зламана лапа! А граваствол зарядився лише на шість відсотків… Блостер від безвиході закусив губу: що робити? «Невже все піде прахом? Якби вантажівка була трохи важчою, тоді був би шанс. Витримав би трос! Може, накидати щось у кузов? Та хіба встигнеш? Та і що кидати?»

Блостер блискавичним поглядом оглянув усе довкола: рівна підлога, невеличкі камінці… Цю дрібноту треба збирати цілий день, щоб хоч трохи підвантажити машину. Шість із половиною відсотків. Він звів погляд на стелю. Прямо над кузовом нависав великий кам'яний виступ. Чи не завалить машину? А раптом уся стеля впаде? Але іншого виходу не було.

— Табуле, стережися! Я зараз твою машину трохи підвантажу! — перекричав Блостер шум працюючого двигуна. Табул поквапливо покивав головою і теж щось вигукнув у відповідь. Блостер не почув, а скоріше прочитав відповідь по губах:

— Давай, давай! Поквапся!

Сім відсотків. Усього! Він звів граваствол і ретельно прицілився у підніжжя виступу. А далі все сталося, наче за уповільненої зйомки. Спочатку по виступу зазміїлася щілина, потім відокремилась велика брила і повільно впала в кузов. Удар був страшенної сили, лапи прогнулися, а кузов ледь не вдарився об підлогу. Блостер мимохідь помітив зблідле обличчя Табула, який гарячково смикав важелі керування. Із зусиллям, але вантажівка вирівнялася. Жук від раптового гуркоту завмер на місці, знов напружився, але зрушити вантажівку у нього вже не вийшло, та стала заважкою. Якби Блостер запізнився хоча б на мить, невідомо, як би усе сталося. А зараз лишень витримав би трос! А трос натягнувся, наче велетенська струна. Блостер прислухався і почув легке гудіння. Так співають туго натягнуті дроти на вітрі. Він стурбовано похитав головою. Зараз у Блостера був час для підзарядки граваствола. Зсунути з місця навантажений лапобіг сили у дракона не було. Ба навіть більше, Табул трохи потупцював на місці, зробив малесенький крок уперед, потім ще один… Він уже зовсім зібрався тягнути Мадингму далі, але Блостер рухом руки заборонив йому це, він не бажав ризикувати: а раптом трос обірветься?

Отримавши чергову порцію заряду з граваствола, Мадингма трохи підвівся над підлогою, а Табул, у свою чергу, рушив вантажівку уперед. І знову крок за кроком живий атомний реактор потягли до лігва. Туди, де він мав давати енергію для всього міста, бути безпечним та корисним.

Блостер перевів подих. Зараз, якщо справу вести акуратно та не перевантажувати трос, Мадингму можна спокійно затягнути на місце. Залишалося добути парингею. Без цього усі зусилля були даремними.

* * *

Агол акуратно підвів лапобіг до виходу з печери. Там стояв сторож, з цікавістю та тривогою зазираючи у темну пащу виходу. Звідти долинав шум, пашіло жаром, боляче різонув по вухах субзвук. Боляче, але стерпно, мабуть, гасився десь по дорозі стінами та стелею. Агол узяв під пахву важкий контейнер і зайшов усередину, але не зміг зробити і десяти кроків — субзвукове випромінювання було надто потужним. Похитуючись, він вийшов на свіже повітря, завернув за ріг і впав. Довго лежав, мотаючи головою, поки оговтався.

— Неможливо! Туди пройти неможливо!

Фелела присіла поруч і поклала голову Агола до себе на коліна, Реза змотався кудись на машині й привіз пляшку з водою. Намочили хустку і поклали Аголові на лоба.

— Ну, як ти? — запитав Реза.

— Можна терпіти. Бувало й гірше. Бр-р-р! Але парингею треба якось передати. Що ж робити?

— Чекати. Треба чекати! Ось затягнуть Мадингму на місце, тоді й передамо. А зараз відпочивай… — заспокоїла хлопця Фелела.

Пропозиція була не найкраща, але обмізкувавши ситуацію, Агол погодився. Адже іншого виходу все одно не було.

* * *

Табул виліз з машини й обтер рукавом лоба. Великі краплі поту котилися по обличчю, потрапляючи то в очі, то на губи, роблячи їх вологими й солоними. Печера сильно нагрілася від вогненного дихання Мадингми, а вентиляції не було. Велетенський жук незграбно ворушився на своїй лежанці, намагаючись якщо не поповзти у бік виходу, то хоча б повернутися туди головою. Найважчим було розвернути Мадингму головою до пристрою годування. Дракон опирався, розкинувши вільні лапи, і за жодні маслаки не бажав лягти належно. А наближатися до нього упритул небезпечно, лічильник радіоактивного випромінювання просто божеволів. Довелося чекати з годину, доки граваствол зарядиться повністю. Після потужного пострілу жук став майже невагомим. За одну мить Блостер та Табул розвернули його у потрібному напрямку й закріпили тросом. Залишками того ж троса про всяк випадок зв’язали жукові й передні лапи. А раптом Мадингмі знов закортить прогулятися?

Нарешті все було зроблено як годиться. Табул вже зібрався відпочити, опершись спітнілою спиною на кам’яну стіну, але цього Блостер зробити йому не дав.

— Не дуже прохолоджуйся! Тут навіть зайву хвилину перебувати небезпечно! Лічильник цокає! — І витяг з кишені комунікатор. У тиші печери неголосно тріщав датчик. — Бачиш? Набираємо дозу! А нам краще цього не робити. Рушаймо звідси — і що скоріше, то краще.

Блостер кинув на Мадингму останній погляд і пішов до виходу.

— Стривай, Блостере! А вантажівка навіщо?

— І справді! — здивувався Блостер своїй забудькуватості.

Той шлях, який вони разом із Мадингмою йшли майже день, машина, звільнена від дракона та ваги каміння, пройшла за півгодини.

Сонце висіло майже над самим небокраєм, але навіть і таке тьмяне світло вдарило в очі, звиклі до печерної темряви. Блостер заплющився.

— Ха! — вигукнув захоплено Табул. — Агол уже тут!

— Де? — Блостер розплющив одне око і ліворуч від входу побачив лапобіг та всю трійцю поряд з ним.

— Ну?! — одночасно вигукнули всі п’ятеро, кожний маючи на увазі своє.

Табул розчахнув двері і вигукнув:

— Ми його пришвартували! Наче теля у стійло!

У відповідь Агол важко підняв над головою контейнер із парингеєю.

— Парингея! — вигукнув Агол.

Блостер утомлено заплющив очі:

— От і добре!

Табул вискочив з машини:

— Ми вгамували Мадингму! Ми це зробили!!!

— Блостере, парингея!!! — не вгавав радісний Агол, потрясаючи над головою важким контейнером.

У Блостера не було ані сил, ані бажання виходити з кабіни вантажівки. Втома навалилася раптово, наче вистрибнула з-за рогу.

— Блостере! — радісно вторила Аголу Фелела. — Ми привезли парингею!

Треба було йти, треба було радіти з новими друзями. Та й своє питання час було поставити: чи був тут Маняма? Він заслужив, щоб ці славні хлопці, брати по розуму з іншої планети (та що там планети — з іншої галактики!) бодай трохи попрацювали і на нього, на Блостера Корпураму та його онука Маняму. Блостер труснув головою, наче намагався струсити втому. Дверцята рипнули, і він важко зістрибнув на землю.

— Це славно! Хлопці, ви навіть не уявляєте собі, як це славно, — він змучено посміхнувся. — Реза… Агол… Фелела… Табул… Це…

Він не доказав того, що хотів. Раптово настала ніч.

Розділ 19. Оборона

— Дивися, Льохо, — Маняма задумливо підняв погляд до неба, — ось зараз я згадую свого діда Блостера. Став би він грати на цих дурних автоматах? Він взагалі-то непогано живе. У нього на Менпелі…

— Де? — не зрозумів Льоха.

— На Менпелі. Це планета така. Я саме туди їхав, тільки потрапив до вас. Так ось, у нього на Менпелі є і хата, і робокора… Бабуня спочатку бурчала, бо їй там нудно, але потроху звикла. Так ось, став би дід грати на автоматах? От йому риболовля подобається. Так не заради ж риби! Так, авжеж, риболовля — справа азартна. Але для того, щоб спіймати рибу, треба не лише мати талан! Треба докласти багато зусиль і до того ж попрацювати головою. А тут що? Стій та натискуй кнопку! Пощастить — виграв, не пощастить — пролетів. Ні, мій дід не став би грати на автоматах.

— Ну то й що? — не зрозумів його Льоха. — Один не став, а інший, може, і став.

— Авжеж. Але ось я зник, і я певен — дід кинувся мене шукати.

— Де шукати? Хіба він може знати, на якій планеті ти застряг?

— Це, Льохо, не важливо! Важливо те, що він кинувся мене шукати! Тому що він дід, а я його онук, і скривдити мене він не дасть нікому!

— Добре, добре! Він кинувся на пошуки, а підпал салону тут до чого? Там же… — почав заперечувати Льоха, але раптом зупинився. — Тобто ти хочеш сказати… Онук почав заграватися, а дід за нього заступився?

— Правильно! Ми шукали азартного діда, а треба шукати дурного онука. І діда з допотопною машиною, з котрої можна вицідити пляшку бензину.

— Манямо, ти геній розшуку! Ти Шерлок Холмс, Еркюль Пуаро і доктор Ватсон на додачу! Авжеж! І це стопудово не Серга! В нього діда немає, це я точно знаю. І бензину йому добути немає звідки!

Справа повернула в інший бік. Знайти пацана, який підсів на гральні автомати, значно легше. Свої про своїх знають усе! Хто чим дихає, хто що пише, кому що подобається — від своїх нічого не сховаєш!

Дві години інтенсивних розмов на інформаційній лавочці — і Льоха знав усіх ігроманів в околиці. З усіх кандидатів на непутящого онука відібрали трьох. Вони мали дідусів у Києві, а ті мали старі машини. Цікавість розбирала — просто сил не було! Півкроку залишалося до розкриття таємниці, але настав вечір — і двір спорожнів. Усі подальші питання довелося відкласти на ранок.

Прийшла з роботи мати. Маняма одразу перетворився на рудого кота, прилаштувався на Льохиному ліжку й замуркотів. Льоха посміхнувся:

— Годі, тобі, Манямо, викаблучуватися! І без муркання можна обійтися!

— Як шшше, — просичав Маняма, — а раптом мати зайде? Щщще подумає, щщщо ти мене ображжжаєшшш.

— Як же, образиш тебе! Ти не тільки на кота, ти ж і на тигра можеш перетворитися, га? Адже можеш?

Маняма кивнув:

— Звісссссно… Навіть легко.

— Отож бо…

— Льошо, синку! Вечеряти будеш? — крикнула з кухні мати.

— Мамо, можна, я у своїй кімнаті повечеряю?

— Не можна! Ти й так останнім часом розбестився, кожного разу у своїй кімнаті їси. Це неправильно. Для цього є кухня!

Як Льоха не пручався, але таки мусив іти на кухню. Маняма у вигляді рудого кота йшов поряд, задерши хвіст трубою. Коту мати налляла молока у тарілочку, а Льоха поклав в окрему тарілку дві ложки смаженої картоплі, пів-котлети, а поряд половинку яблука.

— Льошо, ти що? Хіба коти їдять смажену картоплю? Та ще й заїдають яблуками? — здивовано запитала мати.

— У нас не просто кіт! — відповів Льоха. — У нас суперкіт, а суперкоти повинні харчуватися різноманітно.

— Льошо, коти — хижаки! Хоча кота і кличуть Манямою, але це не означає, що він якийсь суперкіт. Кіт як кіт, нічого особливого! Але навіть і суперкоти смаженої картоплі не їдять!

Рудий кіт Маняма не поспішаючи підійшов до тарілочок з молоком та смаженою картоплею, зітхнув, наче людина, від чого мати відразу нашорошилася, і заходився їсти смажену картоплю.

— А… — розгублено промовила мати. — Це… Як його… Картоплю?

Маняма швиденько упорався з картоплею, підтягнув лапою половинку яблука й з апетитом захрумтів. Мама гепнулася на стілець.

— Це що ж це… — розгублено прошепотіла вона.

— Бачиш? — переможно сказав Льоха. — Я ж тобі казав, що Маняма у нас суперкіт! Фрукти — вони корисні, як вважаєш, Манямо?

Кіт проголосував «за» піднятим трубою хвостом. Мати все ще кліпала очима, витираючи долонею спітнілого лоба, водночас хитаючи головою:

— Це ж треба? Смажену картоплю… Яблуко… З глузду можна з'їхати!

Повечеряли. «Руде чудовисько» ввічливо потерлося об мамину ногу, муркнуло і почимчикувало у Льохину кімнату.

— Будь ласка… — розгублено відповіла мати і знову повторила: — Це ж треба… Яблуко…

* * *

За день Поділ знелюднів. Усі мешканці зі своїм нехитрим скарбом, коровами та вівцями, піші та комонні, перебралися під захист київських мурів. У Верхньому місті одразу стало затісно. На усіх подвір’ях мукало, іржало та бекало. Стогнали і плакали жінки, молилися монахи, мужики суворо оглядали зброю, точили мечі та криві половецькі шаблі… Перевіряли кольчуги, пробували на міцність щити. Увесь Київ готувався до січі не на живіт, а на смерть. Знали, які вони, татарове!

Петько разом із братом Іовом перебрався у Десятинну церкву. Разом із пестуном він точив свою невеличку шаблю, вправлявся у стрільбі з лука та у метанні списа. Монах час від часу кидав на хлопчика уважні погляди і сумно усміхався в бороду. А на другий день після переїзду пішов кудись у місто і приніс невеличкого розміру важку кольчугу та шолом із гострим шишаком.

— Ось, поміряй байдану.[82]

Петько натяг кольчугу. Вона була трохи великувата, але нічого… Важка тільки, та й шолом не з легких.

— Нічого, нічого, — брат Іов обійшов навколо хлопчика, — справжній гридень! Важка байдана?

Петько пересмикнув плечима:

— Та як є…

— Зате надійна. Та й шолом зайвим не буде. Бач, шишак який гарний! Будь-який меч ковзне і шкоди не завдасть. Добра байданка…

Петькові дуже кортіло запитати, звідки брат Іов її приніс, але він стримався. Монах прочитав у очах хлопця приховане питання, посміхнувся, пропустив крізь кулак свою густу бороду та й промовив:

— Моя це байдана. І шишак мій. Довгенько пролежали, але ж згодилися. Носи, Петре!

Кольчуга, незважаючи на свою вагу, рухів не сковувала, зате шолом був трохи завеликий. Довелося у шкіряному ремінці робити зайву дірку, аби той добре тримав, а шолом не злітав при рвучких рухах. Обідали, коли за невеличкими віконцями почувся глухий грізний шум. Отець Пилип прислухався й кивнув Петьку:

— Піди на двір, отроче, глянь, у чому справа?

Петько слухняно поклав на стіл велику тесану з липи ложку і піднявся, не забувши перехрестити лоба на суворий лик потемнілої від часу ікони з тьмяним вогником лампадки під нею. Зробив він це звично, не замислюючись, і тільки ступивши кілька кроків до дверей, зупинився, озирнувся на ікону і здивовано знизав плечима:

— Це ж треба… — пробурмотів він неголосно.

За огорожею церкви збуджено метушилися люди. З усіх боків лунало одне слово:

— Татари… Татари…

— Що татари? Де татари? — намагався він розпитати у стривожених людей.

— Там! З боку Либіді… З боку Печерського монастиря… Зі сторони Видубичів!

Петько кинувся назад у трапезну:

— Отче Пилип! Татари! На вулиці всі кричать, що татари прийшли! З усіх боків… І з Печер, і з Видубичів! І з Либіді… Татари прийшли!

Отець Пилип важко підвівся:

— Господь з нами, брати. Господь нас не залишить! До зброї!

Неспішно, без метушні монахи залишали трапезну, може, вперше за багато років покинувши обідній стіл неприбраним.

* * *

Ратибор, похитуючись у сідлі, їхав у першому шерезі княжої дружини. По лісових стежинах і засніжених луках вів князь свою дружину на захід. На ночівлю зупинялися у поодиноких селах, але найчастіше спали просто неба, нагрівши землю великими вогнищами. На третій день після вечері до князя Данила підійшов Ратибор.

— Дозволь, княже, слово мовити.

— Кажи, — Князь Данило сидів перед вогнищем на обрубку берези. Відблиски полум’я грали на його обличчі, відбиваючись в темних очах. Князь ще не зігрівся, тому закутався у теплу милоть,[83] трохи згорбився і мружився на яскравий вогонь.

— Князю Даниле, дозволь повернутися до Києва.

Князь здивовано звів брови:

— До Києва? Чи забув щось?

— Петра забрати хочу. Як син він мені став. Відаєш, княже, що із моєю родиною сталося? Дозволь, княже… Як поїхали, життя мені немиле. Кожну ніч отрок сниться, весь у крові, шаблями порубаний. Відпусти, княже, Богом прошу.

Князь Данило подивився у змучені тривогою Ратиборові очі. Мав бажання відповісти гридневі, аби не розводив рюми, та не зміг. Зазирнув вояк у саме княже серце. Чи сам князь не покинув Київ заради родини своєї? Покинув… А зараз їде в угри сватати доньку короля Бели за свого сина Льва заради чого? Заради народу свого чи сина? «Невчасне сватання? — роздумував князь. — Майбутнє покаже. Треба створювати проти татар союз, а з ким? Усіх побили кляті бесермени! Залишилися королі польський та угорський. З ними треба пробувати союз утворювати. А парубок Петро… Не простий, одначе, парубок! Є у ньому щось дивовижне. І та шкатулка чаклунська…»

Доки князь роздумував, Ратибор покірливо чекав на його рішення, а в очах у нього грали ті ж багряні полум’яні відблиски, що й на обличчі княжому. Зрозумів князь Данило, прочитав у бездонній, змученій тривогою глибині цих багряних від полум’я очей, що Ратибор все одно поїде. Покине табір без дозволу і поїде зі злом у серці. Хіба мало лиха у цьому світі? Нехай їде! Може, ця врятована невинна душа зарахується йому на Страшному суді? Адже багато гріхів на його стомленій душі! Ох, багато…

— Добре, Ратиборе, їдь! Дмитру Єйковичу передаси: парубка Петра велю до себе доправити, а сам нехай Київ боронить, скільки сили має!

Мабуть, зігрівся князь від багаття, скинув милоть і звівся на весь свій зріст:

— Не на живіт, але на смерть боронить. Татар вибивати треба, тоді дійти до Холму в них сил не вистачить.

— Все зрозумів, княже. Усе передам воєводі.

— От і добре. Їдь!

Не став Ратибор чекати на ранок, тут же осідлав коня і поїхав у зворотний бік. Туди, де зранку багряною кров’ю розтікатиметься схід сонця.

* * *

Петько стояв на міському мурі. Прямо під ним на дніпровському березі татари грабували Поділ. Горіли церкви святого Іллі на Почайні і Богородиця Пирогоща разом з торговими рядами. Чорний дим у холодний безвітряний день здіймався стовпами у низьке сіре небо, на землю сипалися маленькі сніжинки. Між хатами на невисоких рудих конях металися вершники, ловлячи арканами нечисленних киян, хто не встиг чи не схотів сховатися під захист міцних київських мурів. Де-не-де спалахували люті сутички — то мужики намагалися захистити свої хати від грабунку. На дзвін криці чи гортанні крики прибульців тут же збиралася декілька вершників. Хвилина — і на замерзлу землю лилася кров, хтось бився у передсмертних корчах, хтось оплакував злу долю, хтось проклинав жорстокосердих ворогів.

Поділ татари узяли легко. Невисокі дерев’яні стіни, які прикривали Поділ з боку Дніпра, не могли бути серйозним захистом від досвідчених у взятті міст татар. Прикриваючись щитами від численних лучників, які осипали нападників стрілами, татари притягли стінобитну машину до самих воріт. Величезна колода висіла на міцних ланцюгах. Колоду розгойдали і раз у раз гатили по воротах. Дуже скоро ті не витримали і впали. Щойно ворота затріщали, лучники залишили мури і щодуху побігли на Замкову гору. Кілька нападників влучні київські стрільці таки поцілили, кого в руку, кого в ногу. Одного вбив важкий спис, пробивши щита і глибоко встромившись у голі груді, прикриті лише овчиною. Важкі Подільські ворота Верхнього міста, пропустивши лучників, одразу зачинилися. Високі мури наїжачилися взятими напоготові луками та списами. Диміли вогнища під чанами з водою та смолою. Татари, розпалені гонитвою, підбігли під самі київські мури і були покарані за легковажність. Легко, наче вістря гострої шаблі, свиснули десятки стріл. Наслідки залпу були жахливими. Десятки нападників залишилося лежати біля воріт. Скоряючись наказу сотника, татари відбігли на безпечну відстань. На мурах образливо зареготали, а татари у відповідь погрозили кулаками і щось прокричали.

— І це страшні татари? — промовив хтось насмішкувато.

— Не кажи гоп, поки не перескочиш! — суворо припинив недоречні веселощі брат Іов. — Крові тобі мало? Буде ще крові…

Також легко було взято і Замкову гору, яку ніхто боронити і не збирався. Узяти Київ — це узяти Верхнє місто, а то вже зовсім інша справа.

Навколо Верхнього міста розливалося море страшних прибульців. Раніш небачені жахливі горбаті звірі тягнули за собою вози. Звірі голосно й люто кричали, величезні не змащені колеса пронизливо рипіли. У страшних звірах Петько впізнав верблюдів.

— Верблюди, — неголосно сказав він.

— Як ти сказав? — здивувався брат Іов.

— Верблюди, — повторив Петько.

— Вельблюди[84] — поправив його брат Іов, а сам подумав, як багато отрок відає того, про що відати не може. Він сам бачив цих дивовижних тварин лише одного разу, ще коли був гриднем князевим, але звідки про вельблюдів міг взнати сей малолітній отрок? Дивовижа!

Вершники на рудих невисоких конях носилися від хати до хати.

— Нехристі… Бесермени… — шепотів брат Іов. — Бути великій крові… Вони чекати не будуть, як тільки приготуються — одразу вдарять.

— Звідки знаєте? — запитав Петько.

— Бачиш, скільки їх? А коні? А вельблюди? Їх же усіх кормихати потрібно. А зараз не літо зелене! Бачиш, хат майже не палять! А чому? Дахи з соломи, а солома — корм. Усе зжеруть, чим годувати тоді усю цю ораву? Ні… їм на одному місці довго стояти не можна.

Як на підтвердження слів брата Іова, від Лядських воріт[85] з боку Перевісіща[86] пролунав приглушений відстанню неголосний шум.

— Чуєш? — мотнув головою у той бік монах. — А я про що сказав?

Але брат Іов помилився. Татари і не думали брати таке велике і добре укріплене місто з ходу, але і часу не гаяли. Шум викликав зовсім не напад татар, а перший камінь, кинутий метальною машиною у бік міста.

Унизу розстилався засипаний снігом ліс. Біля стіни чорнів величезний рів глибиною метрів п'ять із прямовисними схилами. Ще далі сіріло невеличке озерце, з якого витікав широкий струмок. На березі озерця татари встановили кілька чудернацьких машин. Від одної з них у різні боки розбіглися люди.

Довгий важіль нагадував велику ложку. Важіль різко метнувся нагору, з нього вилетів здоровий камінь і за мить вдарився у стіну поряд з воротами. Удар був такої сили, що усіх, хто був у цей час на мурі, підкинуло.

— Нічого собі! — пробурмотів Петько.

А у повітрі вже летів другий камінь, кинутий іншою метальною машиною. Штурм завирував.

* * *

Ратибор виїхав на узлісся й одразу примусив коня позадкувати. Ліворуч і праворуч, куди сягало око, метушились татари. «Он воно як… — розгубився він. — Не встиг!»

Ратибор дочекався сутінків і лише потому обережно виїхав з лісу. Кінь ворушив вухами і не бажав іти у темряву. Воїн погладив вірного друга по гриві:

— Нуж-бо, Милку, давай! Не лякайся… Давай…

Кінь хропнув і зробив перший обережний крок уперед. Далеко попереду Ратибор розглядів слабий жовтий вогник багаття і скерував коня до нього. Не доїжджаючи метрів п’ятдесят, він спішився, накинув вуздечку на темний кущ і крадькома рушив уперед. Біля вогнища грілися троє татар. Двоє спали, а один підтримував вогонь. Гріючи руки над вогнищем, він із заплющеними очима наспівував щось тужливе та сумне. Татарин був вдягнений у шапку з овчини, кожушок та гостроносі чоботи. Ратибор витяг захалявний ніж і причаївся. Довго чекати не довелося. Татарин підвівся і зробив три кроки у темряву, щоб узяти дров для вогнища. У багряних відблисках метнулася темна блискавка.

Зранку десятник, прийшовши перевіряти охорону, знайшов три холодних трупи, один з котрих, базікало та веселун Узей, був роззутий і роздягнений.

Розділ 20. Політика в чистому вигляді

Наступною була планета, де стояв буй вісімсот двадцять два.

— Мені навіть думати не хочеться, що буде, якщо ми не знайдемо Маняму Корпураму, — Мозя похитав головою, — ти хоч уявляєш, як йому зараз? Один, невідомо де…

— Не скигли раніш, ніж треба! — припинив Мозіні балачки Флоквел, — краще давай до справи. Що там у довіднику?

Мозя тицьнув пальцем у клавіатуру комунікатора:

— Умовно-розумна, маса один і один, сила тяжіння приблизно така ж… Склад атмосфери придатний… Планета як планета. Не вказано лише, наскільки умовно-розумні її забруднили.

— Сподіваємося на краще! — підсумував розмову Флоквел, — ходімо, чи що?

На новій планеті було темно. Чорну безодню неба, всіяну зорями, зрідка пронизували прочерки метеоритів. Темряву ледь підсвічувала велика тьмяна куля, що висіла високо у небі.

— Невже не можна придумати щось яскравіше? — незадоволено пробурмотів Мозя.

Флоквел засміявся:

— Це ж не ліхтар, дурень! Це Небесне тіло! Яскравіше… Супутник планети Земля, зветься Місяцем, зрозумів? За розміром п’ятий з усіх природних супутників у цій Сонячній системі.

— Може, Маняму туди занесло? — припустив Мозя.

— Ні, — впевнено відповів Флоквел, — там немає атмосфери, отже, буй там не ставився. Буї — він ткнув пальцем у камінь і завмер, — агов, Мозю! Тут щось написано! Нумо, посвіти ліхтарем.

Мозя присвітив комунікатором і першим загорлав:

— Він тут! Ми його знайшли! Це його номер!

— Ну, нарешті! — Флоквел з полегшенням зітхнув, а Мозя вже набирав на комунікаторі номер:

— Зараз ми його знайдемо, і додому! Уф-ф…

— Зачекай, — Флоквел накрив комунікатор долонею.

— У чому справа? — здивувався Мозя.

— Треба не просто забрати Маняму, а грамотно здійснити маневр виводу голушкоїда з можливо складної ситуації. Звідки ти знаєш, де він і що зараз робить? На радощах усі настанови забув?

— Маєш рацію. Чекаємо до ранку… Але ж додому хочеться!

— А що поробиш? Маємо чекати.

Вони знову забралися у буй, там хоча б було не так прохолодно. Якось прилаштувались та задрімали. Першим прокинувся Мозя й визирнув назовні.

— Агов, Флоке! Давно вже день на вулиці! Давай з Манямою зв'язуватися!

Перш ніж вилізти з бую, уважно роззирнулися навкруги. Поблизу нікого не було. Флоквел увімкнув комунікатор та набрав номер Манями. Почекав трохи, а потім спробував ще раз.

— Ну що? — поцікавився Мозя.

— Тут немає зв’язку.

— Не може бути!

— Чому ні? Адже буй несправний, ти що, забув?

— На що ж вони чекають? Ну, я цьому Саткесу! Ну, я цьому майстру і усьому управлінню переміщень!.. — Мозя розлютився не на жарт. Якби Саткес попав би зараз йому під гарячу руку, то отримав би, мабуть, по повній!

— Заспокойся, Мозю Усе правильно. Зараз буй чіпати не можна! А якщо зміняться часові показники? Тоді знайти Маняму буде значно важче, а то й взагалі неможливо. Спробуй шукати хлопця, якщо він загубився у часі! Так що усе правильно! Буй почнуть ремонтувати лише тоді, коли ми його знайдемо, а зараз, певно, промінь просто закрили для пасажирів і чекають на наше повернення.

Мозя трохи заспокоївся, хоча час від часу блискав очима та стискав кулаки.

— І де ж його наразі шукати? — запитав він невдоволено.

— Ніде. Будемо чекати!

— Що, ось так сидіти та чекати?

— А що, є інші пропозиції?

Інших пропозицій не було. У кущах почувся шерех. Спецагенти вскочили, але заховатися не встигли. Прямо перед ними з кущів м’яко вистрибнув хтось невеликий та рудий.

— Абориген! — вигукнув від несподіванки Мозя.

— Представник місцевої фауни, — припустив Флоквел.

— Мяу! — промовив представник.

— От бачиш! — задоволено сказав Флоквел, коли комунікатор видав: «біологічний звук без смислового навантаження», — що й потрібно було довести.

Спецагенти перезирнулися.

— Ти вважаєш?

— Ось так і можна буде почекати. Краще вже на травичці, ніж у затісному буї, га?

Мозя згідно кивнув, і за мить на галявині міського парку сиділо вже троє абсолютно однакових рудих котів. Справжній кіт підскочив від несподіванки і вигнув спину: на його територію знов хтось зазіхав! Бійка була короткою та злою і скінчилася повною перемогою прибульців. Справжній кіт ганебно покинув поле бою, шмигонувши у кущі. Флоквел та Мозя в образі однакових, наче з одного малюнка, котів розташувалися на парковій галявинці поряд з буєм за номером вісімсот двадцять два.

* * *

Блостер опритомнів. Він лежав, уткнувши обличчя в землю. У щоку боляче давив гострий камінець. Нестерпно боліла голова. Він ледь утримався від стогону: вишкіл старого бійця загону супроводження дався взнаки. Спочатку оціни ситуацію, а тоді вже подавай ознаки життя. Зберігаючи нерухомість, він прислухався. Говорив Реза:

— … мер, нас усіх пов’яжуть!

— Але ж ти погодився, коли ми їхали у Виринею! Ти ж тоді погодився! Чому зараз даєш задній хід? — гарячкував Агол.

— Так, але розмови про ліквідацію Блостера не було! Якщо він додому не повернеться, завтра тут буде цілий загін прибульців! Нам усім повідривають вуха!

— Добром граваствол він не віддав би! А без гравастволу нам не вистояти! З такою зброєю ми мера у баранячий ріг скрутимо! Пікнути нікому не дамо! І зрозумій, нам Блостер зараз зовсім не потрібний, ба навіть більше, він нам заважає. Хто ми наразі? Ми рятувальники Асьї від неминучої загибелі! Ми перемогли дракона і примусили його знов заснути. Ми — герої! А коли буде Блостер, ми лише його помічники, різницю розумієш? Не герої, помічники! А все зробив прибулець. А йому з цього який зиск? Він завтра на свою планету повернеться, і йому абсолютно байдуже, герой він чи ні, а нам не байдуже! Нехай мер спробує щось зробити з нами, з героями! І тоді ми наведемо лад у місті! А хто буде чинити спротив — то ось! — і Агол зважив на руці граваствол.

— Ах, Аголе, Аголе… — подумав Блостер, морщачись від болю, — як же я тебе не розкусив?

— А його? — це був голос Фелели.

— Блостера? З Мадингмою закриємо. Нехай за драконом дивиться…

— Він казав, що бути поряд з Мадингмою довго не можна, — почув Блостер голос Табула.

— Плювати! Що-небудь придумає! На те він і інопланетний розум. Раз вони придумали таку зброю, то й придумають, як можна залишитися живим у печері. Зв’яжіть його!

— Я не згоден! — заперечив Табул.

— На! — почувся удар.

— Ох…

По звуках Блостер зрозумів — почалася бійка. Хекали та ойкали кілька хвилин. Увесь цей час полонений лежав нерухомо, розмірковуючи, що робити. Зникнути можна дуже просто, адже у кишені лежав комунікатор, він відчував його стегном. Блостер подумки похвалив себе за те, що полишив в таїні його можливості. Але якщо він зникне, то як тоді взнає, чи тут Маняма? Це наразі головне. А щоб це взнати, треба звернутися до населення Асьї, а саме цього не бажає Агол. От задача, яку потрібно було зараз вирішити! І голова… Вона просто розколювалася від болю. Коли б Блостер зміг ворухнутися, достатньо включити медичну опцію комунікатора, це привело б голову у норму. Його комунікатор як прилад особливий, мав таку медичну опцію, але… Якщо Агол побачить і з переляку шмальне в нього з гравастволу, тоді він не зможе ворухнутися, а про комунікатор взагалі доведеться забути.

— Агов, як у вас там справи?

Блостер розплющив одне око. Це прийшов сторож.

— Такого моменту більше може і не бути, — подумав він, блискавичним рухом витяг комунікатор.

Він все розрахував правильно. Усі відволікайсь на, сторожа, і ніхто нічого не побачив.

— Усе дуже добре! Мадингма заснув!

— Невже?! Слава Мадингмі!

— Слава не Мадингмі, — строго виправив сторожа Агол, — слава мені та моїм друзям! Зрозумів, старий дурень? Віднині та назавжди: слава Аголу та його помічникам! Повтори!

Сторож спантеличено кліпнув очима, посмикав вуха і невпевнено вимовив:

— Слава тому… Атолу і його тим… помічникам…

— Ось так от! — переможно вигукнув Агол і гордовито озирнувся.

— Агов, Аголе! Але Мадингму у стійло взагалі-то я затягнув, — Табул повів долонею по роздряпаній щоці і глянув на пальці, забруднені кров’ю, — я і цей… — він кивнув у бік досі нерухомого прибульця, — а ти у цей час катався на лапобігу. А зараз: слава Аголу та його помічникам? І ти вважаєш, що це по-чесному? Та я тебе зараз…

Агол посміхнувся та підняв граваствол:

— І що ти мені зараз? Ну?

— Тварюко…

— От-от… А ти запитував, нащо я Блостера по голові вперіщив!

Зайняті сваркою, вони не одразу помітили, що прибулець зник.

— А… Це… А куди Блостер подівся? — зойкнув Реза, — куди дід зник?

Усі рвучко повернулися у бік, де досі нерухомо лежало прибульцеве тіло. Інопланетянин і справді зник.

— Що за… Куди ж він… Як же це… — пробурмотів Агол.

— Дострибався, — зловтішно прошепотіла Фелела, — зараз він тебе…

— Стули пельку! — загорлав Агол.

Було видно, що він сильно наляканий. Жоден не звернув уваги на крихітного метелика, що пурхав над самою землею. Метелик влетів у лапобіг і заховався десь у салоні. Агол з командою побігали навколо входу до печери, пошукали всередині, але Блостера так і не знайшли.

— Тьху ти! — спересердя сплюнув Агол, — втік…

— А що він нам? — Реза отряхав одяг від пилу. — Без гравастволу Блостер нам не страшний.

— Як знати… Як знати… — відповів задумливо Агол. — Може, у нього в запасі є ще дещо? Адже якось він втік?

— Що, боїшся по вухах отримати? — в'їдливо запитала Фелела.

— Я сказав тобі стули пельку, дурепо! Що ти розумієш?

— Не менш від тебе, — відповіла дівчина. — Без Блостера Асья вже давно б загинула! А ти його контейнером по голові!

— Як же ти мені набридла! — Агол важко зітхнув, скрушно похитав головою і поволі пішов до лапобіга. Там він порився у багажнику, зайшов рулон клейкої стрічки, моток мотузки і так само неквапно повернувся.

— Табуле, заклей їй рота, а цим зв’яжи руки і ноги, — і кинув тому під ноги стрічку і мотузку.

— А чому я? — Табул навіть остовпів від такої пропозиції, — і взагалі… Фелела з нами від самого початку!

— Замовкни, бовдуре, і роби що наказано! — Агол підвів граваствол. — А ця… Хай охолоне трохи. Розумна дуже стала… Стороже, йди-но сюди!

Старий несміло наблизився до компанії. Агол тицьнув йому пальцем у груді.

— Призначаю тебе начальником охорони Мадингми. Щоб миша у печеру не проскочила! Зрозумів?

— Слава тому… як його…

— Слава Аголу! — підказав йому Агол.

— Авжеж… — погодився сторож. — Йому і слава…

— Їдьмо! — скомандував Агол, — а Блостер… Дістатися пішки до Асьї йому буде важкувато.

Місто зустріло їх тишею. Світло фар вихоплювало з темряви порожні вулиці. Не було навіть поліцейських, і це особливо роздратувало Атола.

— Ось вона, влада! Навіть поліцію для охорони не виставили! Усі накивали п’ятами!

Про те, що поліцейські могли постраждати так само, як і інші мешканці міста, Агол якось і не подумав.

— Як зараз зібрати городян? Треба якось повідомити усім, що небезпека минула, — Реза спритно скерував лапобіг у неширокі ворота, пробіг подвір’ям та вискочив на паралельну вулицю.

— Спочатку у мерію, — твердо наказав Агол.

Майданчик перед мерією був порожній. Реза підвів лапобіг впритул до широких сходів.

— Гайда!

— А Фелела?

— Ноги їй розв’яжи. Фелело, будеш добре поводитися?

Дівчина кивнула головою.

— От і молодець! Розв’яжи її…

Табул із задоволенням погладив гарні ніжки Фелели.

— Ось це я зроблю з великим задоволенням!

Дівчина розлючено блимнула очима, а Табул лише посміхнувся їй у відповідь.

— Це ми зараз…

Спочатку він розв'язав мотузку на ногах, а лише потім узявся за руки.

— Ось… — не встиг Табул розв’язати останній вузол, як отримав ляпас.

— За що? — обурився він.

Фелела, здерши стрічку з вуст, обурено крикнула:

— І тобі не соромно? Користуєшся моєю безпорадністю…

Табул засміявся:

— Та годі вже тобі, Фелело… Не злостися. Я пожартував!

— Досить пустувати, — припинив їхні розмови Агол. — Пішли до кабінету мера.

Міцні двері у кабінеті вибивали вдвох, один Агол лише плече забив. Вдарили з розбігу, ручка від дверей жалісно дзенькнула і відлетіла під стіл.

— Ось так… — задоволено сказав Агол, сів у мерове крісло і забарабанив пальцями по столу.

— А далі що? — запитав його Табул.

— Далі? — Агол підняв слухавку. — Ти диви… Вже працює! — розгубився він від несподіванки. — Отже, шукатимемо енергетиків. Хай перевіряють та налагоджують енергопостачання. І ще когось з телебачення… Табуле, ти берися за телебачення, а ти, Резо, шукай енергетиків. Фелело, ти будеш зі мною. Обирайте будь-які кабінети, й до справи!

Ніхто не звернув уваги на крихітного метелика, який залетів у кабінет мера та всівся на фіранку. Коли б хтось узяв збільшувальне скло й уважно його роздивився, то з величезним подивом побачив, що метеликів писок як викапаний був схожий на обличчя Блостера Корпурами, представника інопланетного розуму. Метелик не залишився у кабінеті, а, затріпотівши крильцями, полетів услід Табулу. У кабінеті, який зайняв Табул, висадивши двері плечем, метелик сів на шафу і почав уважно слухати телефоні розмови масябосянина.

Табул відкрив телефонний довідник і накручував усі телефони, власники яких мали бодай якесь відношення до телебачення чи радіо. Після двох десятків дзвінків він нарешті знайшов те, що шукав. Це був хворий напівпаралізований дідуган, який все життя пропрацював телеоператором. Він не міг ходити, тому нікуди не поїхав. Те, що він інвалід, Табула не збентежило. Дід знав, як поводитися з технікою, й погодився допомогти вийти в ефір — ось що було найголовніше. Радісний Табул кинувся до новоспеченого мера:

— Є, Аголе! Я знайшов! Їдьмо! За півгодини вийдеш у ефір! Розмірковуй над зверненням, решту я беру на себе.

Вони помчали до лапобігу, залишивши Резу розшукувати енергетиків, а Фелелу черговою «на господарстві». На плечі у Табула сидів малопомітний рудуватий метелик.

Табул знав Асью як свою квартиру і миттю розшукав потрібну адресу. Забігли на четвертий поверх. Як і казав старий телеоператор у відставці, двері були незамкнені.

— Доброго дня, — відхекавшись, поздоровкалися обидва зі старим. Той напівлежав у ліжку, прикритий барвистим пледом.

— Здрастуйте, — всміхнувся старий. — А зараз скажіть, що конкретно вам від мене потрібно? Я вже не дуже у формі, самі бачите, — він вказав на нерухомі ноги.

— Нічого, нічого… — підбадьорливо пробурмотів Агол. — До лапобігу ми вас донесемо, та й у телецентрі допоможемо. Головне, допоможіть нам вийти у ефір з надважливим повідомленням.

— Яким саме? — поцікавився старий.

— Ми примусили заснути дракона Мадингму! Місто може і повинне повернутися до нормального життя!

— Мадингма знову заснув?! — недовірливо перепитав старий. — Як це можливо?! Ніхто і ніколи не міг примусити заснути дракона, який прокинувся!

— А от мені та моїм помічникам це вдалося! — Агол не помітив, як при цих словах скривилося обличчя Табула. — І зараз про це необхідно розповісти усім мешканцям Асьї. Нехай повертаються до своїх домівок. І я вживатиму всіх заходів, щоб дракон більше ніколи не прокинувся! Щоб парингею не крали! Щоб…

— Їдемо! — недослухав його старий. — Заради такої новини я допоможу вам усім, чим зможу.

Доки Агол і Табул допомагали старому піднятися та вдягнутися, у того не затулявся рот. Йому було все цікаво: як вдалося примусити заснути дракона? Як вдалося затягнути його назад, до лігва? Як вони захистилися від субзвуку та вогню?

Стариган виявився надто обізнаним. Якось дуже давно, у іншому місті, на другому боці Масябосі, він знімав таку ж катастрофу з драконом. Аби дракон не вийшов з печери й не наробив лиха, його прийшлось вбити. Печеру замурували, і на тому усе скінчилося. Місто, залишившись без енергії, вмерло. Зараз старий згадав усе до дрібниць і буквально засипав питаннями Агола та Табула, а ті інколи не знали, що відповісти, лише відмовчувались чи відмахувались рукою, згодом, мовляв, розберемося, і самим не все зрозуміло.

До будівлі телецентру дісталися без пригод. Вони почалися тоді, коли старого почали витягувати з лапобігу. То у колишнього телеоператора за щось зачепилася нога, то Табул перечепився та впав, і лише завдяки спритності Агола старий не спікірував лисою головою у бетонну підлогу. Потім мучилися з дверима, які виявилися зачиненими на замок. Коли вибили двері, виявилося, що це не ті двері. Прийшлося вибивати ще одні, а тоді одразу завила сигналізація. Агол цього не злякався, а скоріше зрадів — отже, у будівлі є енергія!

Від того, що старий виявився комусь потрібний, йому ставало все краще і краще. Він вже міг стояти без сторонньої допомоги, правда, мав за щось триматися, але й від цієї маленької перемоги старий став бадьорим та веселим. Колишній телевізійник впізнавав і не впізнавав будівлю, якою йому допомагали ходити. Апаратні студії, кабінети… Багато чого змінилося, але щось залишилося без змін з того часу, коли він, молодий та здоровий, працював тут, випускаючи до ефіру й звичайні програми новин, і сенсації, на кшталт тої, яку він збирався випустити наразі: дракона Мадингму приборкано! Старий все розпитував, як же вдалося примусити дракона заснути? І за допомогою чого його повернули назад у лігво? А саме на це питання Агол відповідати не бажав. Хто здійснив цей подвиг? Це зрозуміло — Агол зі своїми помічниками. Як це відбулося? Це питання залишалося без відповіді. Нарешті дісталися до студії. Старий, сидячи на незручному дерев’яному ослінчику, казав, що і де потрібно включати. За півгодини сяк-так підготували апаратуру до виходу в ефір.

— Перевірте, он на тому моніторі картинка з’явилася? А там вогник зелений? Є? Добре! Ось, здається, і усе! Ви, Аголе, сідайте за цей столик, а ви, Табуле, станьте біля камери. Все правильно… Є картинка! Усе нормально. Залишилося увімкнути той тумблер… Ні-ні, той, що ліворуч! Правильно! Ні, ще зарано! Допоможіть мені сісти за столик… Може, це мій останній ефір… Ось так… Дякую.

Розділ 21. Спітнілий Джек

Наступного ранку Льоха з Манямою продовжили розшук. Довго думали, як виявити, хто з підозрюваних грав саме у підпаленому салоні. Думали, думали і врешті придумали. Маняма та Льоха вдадуть, начебто захопилися грою на автоматах, наближатимуться до підозрюваних й починатимуть розмову про гру та спалений салон.

— Може бути, — міркував уголос Льоха, — хтось з них, почувши розмову, чимось себе видасть? Як ти вважаєш? А тоді можна начебто випадково і про дідуся запитати.

— А що? — Маняма втупився поглядом у стелю. — Можна спробувати. Все одно іншого варіанту не маємо. Не вийде, так не вийде!

— Серги шкода, еге ж? — раптом запитав Льоха. — Адже він не винен! Сидить у буцегарні невідь за що…

— Сергу? Чесно кажучи, ні. Він поганий землянин. Але я за справедливість, а вона має бути для усіх однаковою, і для поганих, і для добрих.

— Ач, який ти правильний! — реготнув Льоха.

— Що означає: правильний чи не правильний? Твій Серга мені не сподобався. Я що, не маю права на власну думку?

— Який він мій? А право маєш, чом ні? Знаєш, на людях я буду тебе звати не Манямою, такого імені у нас нема, а краще Мишком, га? Маняма, Мишаня… Схоже?

— Мишком так Мишком!

І вони пішли на двір. Їм поталанило. Біля під їзду на інформаційний лавочці сидів Костик, один з трьох хлопців, котрих вони вибрали для перевірки. Костик був хвалько і брехун. Він постійно «якав», який він крутий, сильний, розумний та сміливий, а насправді був просто ніякий. Коли Льоха відібрав його у трійцю для перевірки, то зауважив:

— Знаєш, Манямо, він завжди хоче виділитися, а чим — немає. Я думаю, він підсів на гру саме через це. Гра на автоматах не потребує ані сили, ані розуму, ані сміливості. А якщо виграв, то можна набрехати три мішки гречаної вовни, як він ці гроші здобув. Чи сказати, який я везунчик. Все одно виходить, що крутий!

Похнюплений Костик сумно дивився собі під ноги.

— Костику, ти чого такий смутний? — почав розмову Льоха.

— А тобі що до того?

— Та так… Нічого… Ми ось з Мишанею зібралися…

До речі, познайомся, це Мишко, мій двоюрідний брат. Приїхав до нас на кілька днів. Здалеку…

— Ну, то й що? — знизав плечима Костик.

— Та нічого… Ми тут того… Збираємося куди-небудь завіятися. Може, щось порадиш?

— А що я вам пораджу? Був поряд салон ігрових автоматів, та й той спалили, відморозки! А більш я нікуди не ходжу, а ви хоч у зоопарк топайте, мені по барабану.

— А влітку де був? Щось я тебе не бачив, — й далі чіплявся Льоха. — До дідуся їздив? А там, мабуть, риболовля, гриби?..

— Та мій дід за три зупинки мешкає. Який там ліс? Яка риболовля? Йому під вісімдесят! Скільки разів просив його: діду, дай я за кермо сяду? З’їздимо кудись… А той вперся: малий ще! Цілий день сидить, наче пеньок, біля телевізора з ковдрою на ногах. Він і ходить ледь-ледь… Хвороба якась до нього причепилася. Так за все літо нікуди і не поїхали. А вже запросто кермую! Я на риболовлю… А того року ось такенну щуку…

Льоха скривився. Почалося звичайне Костикове «якання».

— Ладно, Мишко, гайда…

— Я ще не все розповів…

— Вибач, Коська, часу немає!

Друзі підвелися з лавочки й подалися до сусіднього подвір’я. У цьому дворі мешкав Вадим, якого також мали перевірити. Маняма з Льохою посиділи на лавочці, походили, знову посиділи… Вадим не з’являвся.

— Як тобі Коська? — запитав Маняма.

— Важко сказати, — відповів Льоха. — Дід хворий на ноги, це треба врахувати, але інформації замало.

— А що тут робитимемо? — знову запитав Маняма. — Так же можна просидіти до ранку!

— Маєш рацію, — погодився Льоха. — Але і просто так до Вадьки не завалишся. Ми з ним не друзі, а так… Просто знайомі. От заявимося, і що скажемо? Привіт? А він нам: з якого дива?

— Тут я тобі не помічник, ти сам думай, як підійти до цього Вадима…

У цей самий час у двір в’їхало таксі. Чорний «Опель» підрулив до під’їзду, який цікавив доморощених сищиків. Тут же з вікна четвертого поверху визирнув чоловік:

— Тату! Почекай, я зараз Вадима до тебе відправлю.

— Манямо, мабуть, це саме той дід, який нас цікавить. Нумо, посунемо ближче.

Коли вони наблизилися до таксі, з під’їзду вискочив й сам Вадим.

— Діду! Привіт! Зачекай, я зараз допоможу! Льохо, здоров! — на бігу поздоровкався Вадим, відкрив дверцята машини і почав витаскувати діда з салону. Той посміхався онуку, а потім незграбно зачепився ногою за поріг машини і зморщився.

— Ти чого, дідусю?

— Хвороба аристократів, онучок. Подагра, хай їй грець! — І пішов, накульгуючи, до під’їзду. Правицю він з кишені не витягав. Вадим підтримував діда з лівого боку, відчинив перед ним двері до під'їзду і на останок помахав Льосі рукою:

— Бувай!

Двері ляснули, онук та дід зникли у темряві під’їзду. Маняма із сумнівом похитав головою:

— З такою ногою наважитися на підпал салону?

— Далі буде видно, Манямо. Ноги тут не головне… — задумливо відповів Льоха. — Можна сказати, зовсім не головне.

— Це ти про що? — запитав Маняма.

— Ходімо, ще раз салон оглянемо.

— Ходімо, — погодився прибулець.

Салон ще ніхто не чіпав. Тут усе залишилося так, як було одразу після пожежі. Всередину Льоха навіть не заходив, уважно оглянув салон зовні. Легка споруда була побудована впритул до бетонного паркану. Одна коротка сторона була глуха, без вікон, на іншій — одне вікно. На довгій стороні — двері та три вікна, забрані металевими ґратами. Льоха підійшов ближче та уважно оглянув залишки розплавленого пластмасового вікна, розташованого на короткій боковій стіні.

— Ага… Ясно… Тут була кватирка. І ґрати до самого верху не доходили. Дуже цікаво! Просто супер!

— Що супер? — не зрозумів Маняма, — ти про що?

— Тихо, Манямо, тихо… — Льоха посварився на свого незвичайного друга пальцем. — Не злякай думку. Дуже хочеться глянути на предка нашого Максима.

Максимом кликали третього підозрюваного. Льоха сам кілька разів бачив, як той виходив з салону ігрових автоматів.

— Я знаю, де Макса шукати. Найближчий салон автоматів біля ринку, за дві зупинки. Готовий закластися на що завгодно: в останні дні канікул він тусується з такими ж бельбасами саме там. Продується до вітру у кишенях і йде на ринок. Комусь щось допоможе, заробить пару копійок і знов у салон. Так що ходімо туди.

До ринку вони доїхали на маршрутці. Салон зазивно виблискував різнобарвними вогниками неподалік від зупинки.

— Не шкодують грошви на рекламу! От хто вже мені не подобається! Й сам би попалив! — сказав Льоха.

Обидва зазирнули всередину салону. Охоронець кинув на них побіжний погляд, але навіть і не думав спиняти, хоча з першого погляду було зрозуміло, що обидва клієнта неповнолітні. Льоха одразу побачив Макса. Той азартно тицяв пальцями у кнопки й раз у раз кидав у ненажерливу шпарину монету за монетою. Автомат грав простеньку мелодію, миготів кольоровими вогниками й жер монети, наче голодний собака сосиски.

— Агов, Максе! — Льоха вдарив гравця по плечу.

Мабуть, у Льохи була щаслива рука, тому що вслід за ударом у лотку автомата задзеленчали монети.

— Bay! — загорлав Макс, — просто клас!

Він вигріб з десятка два монет та продовжив гру.

— Максе, ти чуєш мене?

— А… Це ти, Льохо? Чого тобі?

— Максе, це правда, що твій дід їздить на старій машині?

— Правда. Тільки не на старій, а на колекційній.

— І в чому різниця?

— У колекційній машини усі запчастини оригінальні, справдешні. Дід їздить на «Побєді», їй більш як п’ятдесят років, а в неї все справдешнє, зрозумів? Є! — і він знов вигріб з лотка десяток монет, — чуваки, ви як пришли, мені пруха поперла! Постійте ще трохи…

— А де його можна знайти?

Макс, захоплений грою, навіть не поцікавився, нащо Льосі знадобився його рідний дідусь:

— Вулиця Каштанова, тридцять п’ять, квартира вісім. Постійте трохи, може, я ще виграю?

Льоха вже зібрався йти, коли Маняма смикнув його за рукав:

— Слухай-но, це і є ті самі автомати?

— Ага, а що?

— Який примітив! Просто жах, як можна на це вестися?

Маняма непомітно витяг комунікатор, натиснув кілька кнопок, і знову сунув у кишеню.

— Йдемо, чи що? — нетерпляче покликав його Льоха.

— Йдемо, йдемо… — відгукнувся Маняма й пішов по салону, не виймаючи руки з кишені. Не встигли зачинитися за ними двері, як з усіх автоматів у лотки посипалися гроші. Від неочікуваного голосного дзвону монет присів охоронець, чергова схопилася за голову, а Макс радісно загорлав:

— Є! Спітнілий Джек!

— Зачиняй салон! — луною відгукнулася чергова охоронцю й кинулася дзвонити господарю про неймовірний випадок: на всіх автоматах одночасно, навіть на тих, на яких ніхто не грав, раптом випав «Джек пот»!

* * *

Три доби били татари страшними метальними машинами у міцні кам’яні мури й Лядські ворота. Усі три доби київська дружина не сходила з широких стін і спостерігала, чи не збираються нехристи на приступ? Не один раз при найменшому підозрілому шумі спітнілі навіть у грудневій стужі долоні вихоплювали з піхов мечі, хапали тугі луки та важкі списи. У дружину пішли усі: мужі, які слугували князю на високих посадах, повара та конюхи, тіуни[87] і ключники, які досі лише гладшали на княжому дворі. Вільні люди: ремісники, купці, ясна річ, дружинники, які залишилися у місті, смерди[88] і навіть закупи.[89] Весь Київ у ті дні був на мурах чи працював на тих, хто там стояв. Готували їжу, рубали дрова для котлів з водою та смолою. Зброярі продовжували виробляти зброю: стріли та списи, шаблі та луки. Усі працювали на оборону міста. Працювали й чекали: що ж буде далі? І ось дочекалися! Наприкінці третьої доби Лядські ворота затріщали та мало не впали після чергового влучення каменя. Голосний стогін пронісся над стінами, татари ж радісно закричали. Стало зрозуміло, що сьогодні чи завтра треба чекати нападу.

Захисники часу не гаяли. За пошкодженими воротами вкопали в землю частокіл. Кожну колоду загострили наче спис, а увесь частокіл нахилили у бік ворога. На стінці додали запасів каміння та дров для котлів з водою та смолою. Під котлами постійно горіли вогнища. Розібрали кілька будівель і важенні колоди також затаскали на стіни. На стіну біля Лядських воріт поставили найкращих лучників з великим запасом стріл. Кияни готувалися битися до останнього.

— Ах, князю, князю… Важке випробування ти мені приготував… — шепотів воєвода Дмитро, — де ж ти? Невже не прийдеш на допомогу? А ти ж роту[90] давав! Обіцяв, що повернешся з допомогою… Самим, мабуть, доведеться смертушку приймати…

— Воєводо! З боку Подолу татари на мури поперли!

— Як це з Поділу?

Ворота з боку Подолу були невеличкі, але міцні, а головне, цілі. Нащо ж починати звідти? Воєвода був у розпачі. Відволікаючий удар? Розтрощили Лядські ворота, а штурмують з Подолу? Дурість? Але татари не дурні! Он скільки міст на списа взяша! Може, у лісі приготувалися до нападу татарські загони? Хто його зна… Прелагатая непомітно відправити не вийде. Вірніше, відправити, може, й вийде, а як його назад, у місто, прийняти? Місто обкладено щільно, наче зграя неситих вовків нишпорить навкруги, не вдихнути, не видохнути! Звідки вдарять — невідомо. Але ж не дарма у Лядські ворота стільки днів метальними машинами довбали!

Воєвода побіг через усе місто. З боку Подолу, по високих дніпровських кручах, татари погнали на штурм підневільні війська. Тут були й русичі, й половці, й печеніги, словом, усі, кого татари примусили воювати, узявши в заручники цілі міста та країни. По довгих драбинах люди дерлися на прямовисні мури. Зверху на них лили розтоплену смолу та окріп, кидали каміння. Без промаху били з луків та метали списи.

Брат пішов на брата, слов’янин на слов'янина. Нащо? Чому? Тому, мабуть, що довго та настирливо ворогували князі. Тому, що кожний з них волів мати більше, ніж мав. От і перебили їх татари одного по одному.

Штурм тривав. Усі дніпровські схили, підступи до мурів і самі мури були залиті кров'ю та встелені покаліченими тілами. Хтось лежав тихо — відмучився, хтось стогнав, хтось кричав від нестерпного болю, але татари знов і знов гнали підневільних воїв на приступ. Воєвода Дмитро як не хотів, але все ж мусив наказати зняти частину людей з Лядських воріт. Він розумів, що головний штурм буде не з боку Подолу, але татари напирали дуже сильно. Вже був скинутий весь запас каменів, вилита уся смола і окріп, а доки закипить нова, а поки натягають нових каменюк! А нападники тиснуть і тиснуть! Осипають захисників хмарами стріл з великих страшних луків. І кров… Кров…[91]

Петько разом з братом Іовом стояли на стіні біля Лядських воріт. Метальні машини довбали мури та ворота, ось-ось вони впадуть зовсім, і відкриється шлях клятому ворогу! Усі були напоготові. Хтось молився, сподіваючись на диво, але більшість міцно стискувала в долонях зброю.

Цілий день татари билися біля Подільських воріт, і тільки надвечір, коли воєвода Дмитро був вже готовий повірити в їх дурість і намір брати Київ саме з боку Подолу, коли всі втомилися чекати і трохи розслабилися, вони вдарили у Лядські ворота. Удар був жахливий. З лісу, мовчки і стрімко, вибіг великій загін. За мить татари повалили ворота та увірвалися у місто. Ні частокіл, ні дружинники, які билися відчайдушно, затримати їх не змогли.

Петько не відставав від брата Іова. Він навіть кілька разів вистрелив з лука по наступаючих татарах. Поцілив чи ні — не бачив. Татари наблизилися, і він вихопив з піхов шаблю.

— Спину! Спину мені захищай! — волав брат Іов.

Петько став за ним, готовий ліпше вмерти, аніж допустити когось до спини друга і наставника. Довго чекати не довелось, за мить, наче з-під землі, вискочив татарин. Чи був він таким же пацаном, як і Петько, чи просто коротун — невідомо, але вищав і смердів точнісінько як дорослий, а смерділо від усіх татар, бо вони, мабуть, роками не милися. Петька, який був навчений батьками щоранку чистити зуби і приймати душ ледь не кожного дня, а тут, у стародавньому Києві, щонеділі ходив у лазню, цей сморід розлютив більше, ніж сам наступ татар. І тому у відповідь на виск ворога, який розмахував шаблею, він і собі загорлав, надриваючи голосові в’язки:

— Ах ти, пес смердючий! — і скільки було сил, вдарив татарина шаблею зверху.

Шаблі Петька та татарина зіткнулись у повітрі і викресали іскри. Що у відповідь провищав татарин, Петько не зрозумів, але удар його шаблею відбити не зміг. Шабля ковзнула по гостроверхому шишаку та вдарила у погон, нашитий на байдані.

— Ось нащо погони, — блискавкою майнула голові думка, і він знову махнув шаблею, але та й цього разу наштовхнулася на татарську. У відповідь той ще раз грохнув по Петьковому шолому.

— Ах, ти!!! — задихнувся від люті Петько, — ах ти ж! Та я тебе!.. — і несподівано навіть для себе з усіх сил буцнув супротивника гостроверхим шоломом у живіт. Той такого не очікував і позадкував.

— А-а-а-а! — несамовито горлав Петько, захоплений азартом поєдинку, відкинув шаблю, схопив супротивника за руку і кинув через себе прийомом, якому навчив його брат Іов.

Татарин гепнувся на спину. Поки той ще не оговтався від кидка, Петько тут же стрибнув йому на груді.

— Дістав, падлюко?! Ось тобі, маєш! — і почав щосили гамселити кулаками де попаде. — Ось тобі! Нащо сюди припхався? Аще тобі у степах своїх не сиділося, відморозок смердючий! Іго татаро-монголське! Постривай! Наштапує вам Дмитро Донський!

Татарин нарешті оговтався, скинув Петька на землю та підняв шаблю.

* * *

Ратибор, у смердючих шкіряних штанях і кожушаній куртці, у низько насунутій шапці з лисячого міху біг у гущі натовпу, що увірвався до міста. Душа його в тривозі за Петька рвалася уперед, але розум стримував.

— Ще не вистачало загинути від своїх же! Свисне стріла — і нема Ратибора!

Біжучи, він щось нерозбірливо горлав, розмахуючи шаблею, а сам намагався пробитися кудись до бокової вулички і непомітно відокремитися від нападників. У лівій руці він тримав захалявний ніж, котрим непомітно вирядив до праотців вже кількох бесерменів, вразивши кого в бік, кого у живіт, а затоптував їх на смерть натовп, який мчав, не розбираючи дороги.

Увірвавшись до міста Ярослава, орда намагалася просотатися маленькими струмочками по вулицях, але не так сталося, як гадалося. На кожній вуличці стояла барикада, складена з усього, що підкрутилося під руки, а головне — дружинники київські, які усвідомлювали, що б'ються за своє життя, за життя своїх близьких, за честь та віру.

Грудневий день недовгий, сутеніло швидко. Воєвода Дмитро, перейшовши до міста Володимира, вже не міг бачити загальної картини бою, отже, не міг керувати ним. Теж саме сталося й на татарському боці. Загальна битва розпалася на окремі сутички, а згодом і в взагалі вщухла. У темряві воювати незручно, можна зопалу і своїх порубати.

Воєвода скликав сотників. Зібралися просто на мурі. Надвечір постуденіло, здійнявся колький крижаний вітерець, несильний, але пронизливий, він пробирав до кісток. Воєвода довго мовчав, вдивляючись у темряву. Де-не-де запалювалися тьмяні вогники багать. Це татари намагалися якось зігрітися й щось приготувати на вечерю.

— Панкратій! — неголосно покликав воєвода, — що там з боку Поділу?

— До вечора, слава Богу, заспокоїлося. Вважаю, назавтра зранку знову почнуть… Вогнища, бач, горять біля самого муру.

— Борзо відправ прелагатая, хай побачить, чи є хто біля вогнищ? Здається мені, там нікого немає. За дурнів нас тримають. На ранок, а може, й удосвіта тут вони усією ордою вдарять. Не утримати нам міста Ярославова! Господи, прости мене, многогрішного, але візьму на душу ще один гріх. Місто Ярославове залишаємо.

— Як?!! — закричали сотники, — святу Софію на поталу бесерменам віддати? Воєводо, та ти при своєму розумі? Споконвіку такого сорому не було! Та ми усі кістьми поляжемо! Головою накладемо!

— І що з того? — суворо відповів воєвода Дмитро. — Справа не в головах наших! Якщо головами накладемо, хто місто боронитиме? А разом із Києвом і всі наші храми святі, і діточок наших, і дружин наших, і добро наше?

— Мертві сраму не імуть! — гаряче вигукнув сотник Ладомир.

— Це правда, — погодився воєвода, — але й шаблею махати не можуть. Град Ярославів залишити без зволікань! Ти, Панкратію, якщо довідаєшся хитрість татарову, залишиш на подільській стіні вартових, усіх інших — сюди. Виставити вартових на ніч і тут, решті — відпочивати до перших півнів. Тут назавтра січа смертна буде! Тут ми їх зустрінемо!

Розділ 22. Прямий ефір

— Три… Два… Один… Давай! Любі телеглядачі! — бадьоро почав старий, затнувся і зупинився. — Агов! Тумблер увімкни! Ви чого там?

Табул вивернув Аголові руку за спину:

— Фігушки! — просичав він. — Це який я тобі помічник? Я затягнув дракона назад до печери! А ти лише привіз парингею! Ти нічим не ризикував, а я ризикував життям!

— Але без парингеї Мадингма не заснув би! Ти що, не розумієш? Відпусти, бовдуре!

— А як же! Відпусти… Головну роботу зробив я! Ризикував життям я! Тому виступати на телебаченні буду теж я!

Агол вивернувся і вихватив з кишені граваствол, але Табул був напоготові. Не задумуючись, він вкусив супротивника за плече, Агол скрикнув і постигнув руку зі зброєю до плеча, чим негайно скористався Табул. Вільною рукою він вдарив Агола по зап’ястку. Граваствол вилетів і ковзнув по підлозі.

— На мене? Зі зброєю? — заволав Табул. — Ах ти ж порцере![92] — І вони почали битися.

Маленький метелик спостерігав за бійкою масябосян, котрі усього кілька годин тому були найліпшими друзями. Коли Агол вихопив граваствол метелик склав крила і впав на підлогу. Захоплені бійкою Агол та Табул одразу і не помітили інопланетянина, який невідомого звідки виник в студії, тримаючи в руці граваствол. Зате його одразу помітив старий телеоператор. Обличчя старого від подиву видовжилося.

— А це що таке? Ви хто? Ви звідки? Агов!

Перш за все Блостер засунув гравоствол у кобуру, а вже потім підійшов до старого. Той нашорошено слідкував за незнайомцем, який дивовижним чином виникнув невідомо звідки.

— Звідки я? Це довга історія. Якщо казати коротко, то я з іншої планети. Звуть мене Блостер Корпурама.

Старий здивувався, але повірив у цю неймовірну новину одразу.

— Мене звуть Тручі. Мене запросили…

— Я знаю, навіщо вас запросили. Жодної хвилини я не полишав їх наодинці. Треба було обов’язково забрати в них одну дуже небезпечну іграшку. — І Блостер поплескав по кобурі, яка під одягом була зовсім непомітною.

Колишні друзі все билися. Минула майже хвилина, доки Табул краєчком ока не помітив прибульця.

— Тут Блостер! — крикнув він здивовано.

Агол миттю використав розгубленість супротивника і зацідив тому у щелепу. Бійка спалахнула із новою силою. Кожен намагався відтягнути супротивника від столика, на який націлилося око телекамери.

— Тручі, ви маєте онука? — запитав Блостер.

— Онука? У мене їх шалена кількість! Четверо! Усі вони кричать, плачуть, регочуть, лазять в мене по колінах! Вони не дають мені спокійно жити!

— Ви їх любите?

— Саме за те, що вони не дають мені спокійно жити, я їх обожнюю.

— Тоді ви зрозумієте мене. Я шукаю онука. Цілком можливо, він десь на вашій планеті. Як він сюди потрапив — неважливо. Важливо його знайти. Власне кажучи, в історію з драконом вашим я втрапив через це. Мені вкрай потрібно звернутися до мешканців міста. Може, хтось щось бачив?

— Он як… — неголосно відповів Тручі. — Отже, я правильно відчув! Що не запитаю — у відповідь якась дурниця! Так я і не зрозумів, як же примусили Мадингму заснути?

— Ось тобі! — вигукнув Агол та зацідив Табулові в око, а той у відповідь буцнув супротивника важким черевиком по коліну.

— Ах, ти ж, порцере! — вищав Табул.

— А ти членистоногий!

— Тримай, гидото!

— Ай… Отримуй здачу!

Бійка знов набирала обертів. Блостер знизав плечима.

— Від умовно-розумних до розумних шлях дуже довгий… Ну, то як, Тручі? Я можу сподіватися на вашу допомогу?

— Ви ще питаєте? Авжеж! Що потрібно зробити?

— Дайте мені змогу війти в ефір.

— Нема проблем. Усе готово, треба ввімкнути лише один тумблер.

— Я бачив і знаю, який саме. Починайте… — І рушив до пульту.

Тручі посовався у кріслі, з хрускотом кілька разів повернув на різні боки голову та пригладив вуха:

— Я готовий, Блостере.

— Тоді поїхали!

— Фелело! Вони починають! Йди, подивимося!

У дівчини в кімнаті не було телевізора, тому вони домовилися заздалегідь: Реза її покличе, щойно розпочнеться передача. На блакитному екрані після заставки «Важливе повідомлення» нарешті з’явилося зображення літнього масябосянина. Він прокашлявся і винувато посміхнувся:

— Даруйте, давно не був в ефірі. Хвилююся… Любі мої земляки! Наше місто врятовано! Дракон на ім’я Мадингма знову спить. Ви можете повертатися додому.

— Не зрозумів… — пробурмотів Реза. — А де ж Агол? Чи Табул, врешті-решт? До чого тут старий?

— Старий шкарбуне, що ти верзеш? — почулося з телевізора. — Негайно стули пельку! Це я маю повідомити!

На екрані промайнула склянка. Старий напрочуд спритно, як на свої роки, ухилився від незвичайного снаряда.

— Ні, я!!! Пусти! — чулися крики за кадром.

— Отримуй!!!

— Ой!!!

Старий на екрані усміхнувся:

— Ці крики до теми стосунку не мають, любі телеглядачі. Додому! Можете повертатися додому! Але, раніш ніж я завершу передачу, маю надати слово одному… — старий затнувся, замислився на мить і рішуче договорив, — надати слово Блостеру Корпурамі. Усе, що потрібно, він скаже сам. А вам, любі мої співгромадяни, скажу: саме Блостер приборкав дракона. Прошу вас, Блостере!

— А-а-а!!! — долетіло з-за кадру. — Я! Це я!

— Брешеш, це я!!!

— Отримуй!!!

У кадр увійшов Блостер, сів на стілець і глянув просто в об’єктив.

— Блостер… — розгублено прошепотів Реза. — Він звідки там намалювався?

— Міцний дідок! Га, Резо? Що скажеш? А наші… Ти що, не зрозумів, хто там у студії б’ється? — усміхнулася Фелела.

— Дорогі мешканці міста Ась. Мене звуть Блостер Корпурама, і я шукаю свого онука Маняму. Він міг виглядати так… — Блостер витяг комунікатор.

Приголомшені Реза та Фелела побачили, як перед столом, за яким сиділи ведучий та Блостер, виникло об’ємне зображення істоти, не дуже схожої на мешканців планети Масябося.

— Не дивуйтеся, будь ласка, — між тим вів далі Блостер, — він міг виглядати саме так, а міг як пересічний хлопчик, тільки, мабуть, був розгублений та наляканий. Допоможіть мені його знайти. Ну… А те, що він не був схожий на вас, на те є підстава.

— Достеменно так, — підтримав Блостера ведучий, — в нього просто не усе в порядку з генами. На ньому робилися досліди, які, на жаль, скінчилися невдачею.

Блостер розсміявся:

— Та годі вам, Тручі! Дякую за те, що ви намагаєтесь мені допомогти, але з генами у Манями усе в повному порядку. Там, де він живе, Маняма простий нормальний хлопчик. Просто живе він не тут, тобто не на Масябосі. А зараз трошки заблукав, от і все. Я прошу всіх, хто бачив його, чи знає, де перебуває мій онук, передайте йому, нехай йде туди, звідки потрапив до міста. Манямо, — Блостер перейшов на голушську мову, — повертайся до бую, я буду на тебе там чекати.

— Що ви сказали? — поцікавився Тручі.

— Я сказав Манямі…

Договорити йому не дали. На столик раптово гепнув Табул. Зверху на нього шулікою накинувся Агол. Стіл розвалився, і обидва опинилися на підлозі. Телекамеру відвести було нікому, і бійка точилася просто в кадрі. Блостер похитав головою, а Тручі саркастично посміхнувся:

— Ай-яй-яй! Міцні хлопці м’язами голови!

Блостер не став чекати відповіді на питання, хто ж врятував вітчизну: Агол чи Табул, а пішов до буя. В нього на очах в місто поверталося’життя. Перший лапобіг промчав порожнім шляхом за годину після ефіру.

Неприбрані кігті дзвеніли по бруківці. З кабіни, крізь відчинені віконця, чувся сміх. Лапобіг, підстрибуючи куцим задом, зник за поворотом. Згодом з’явилося одразу кілька пішоходів з мішками за плечима і сумками в руках. Вони голосно розмовляли й теж сміялися. Потім пробігло ще кілька лапобігів, тоді почали розчахуватися вікна, ось вже відчинила двері одна з крамниць… Народу все більшало, і незабаром у місті почалося загальне свято та веселощі. І було що святкувати! Уперше за всю історію Масябосі дракона, що прокинувся, повернули на місце та примусили заснути. Дракон знову почав давати енергію. Усі веселилися, усі сміялися, а якщо плакали, то тільки від сміху. Усі, крім одного. Той, хто створив це диво, він єдиний, хто був готовий заплакати по-справжньому. Онук до буя не прийшов. Вночі Блостер пірнув у буй. Попереду на нього чекав буй за номером вісімсот двадцять два.

* * *

Флоквел та Мозя у подобі рудих котів грілися на теплому сонечку біля буя номер вісімсот двадцять два.

— Чуєш, Фло? Я б полежав так трохи, десь з місяць. Коли б хто-небудь ще й пожерти приносив, то взагалі… Як на курортах Фря. До речі, щодо пожерти… Ти ж поміж нас головний? От і потурбуйся про харчі для особового складу.

— Тобі тільки жерти! Цікаво, а чим цей представник місцевої фауни харчується?

— Та й мені це цікаво… — Мозя не встиг закінчити речення, вигнувся і — немов пружиною кинуло, злетів у повітря, на льоту вибив лапою з випущеними пазурами кілька пір’їн з хвоста птаха, який необачно підлетів до котів.

— Що це з тобою? — стурбовано спитав Флоквел, і собі схоплюючись на рівні ноги.

— Фло, слово честі, не знаю… Очі побачили, і лапи якось самі собою смикнулися. Хижаки ми з тобою, от у чому справа! Інстинкт спрацював! О, ти диви! Старий знайомий!

До бую наближався учорашній рудий кіт, господар галявини. Котяра вигнув спину, прищулив вуха та засичав.

— Стривай, Флоквеле, я сам з ним розберуся та й розімнусь трохи, — і Мозя стрибнув на супротивника.

Але господар галявини був вельми досвідчений у бійках, до того ж його ятрила учорашня поразка. Флоквел спостерігав за двобоєм, не заважаючи нікому, і навіть намагався судити. Ось тільки представник місцевої фауни не звертав на нього уваги і оскаженіло вимахував лапою з випущеними пазурами, намагаючись поцілити в Мозине око.

Перш ніж залишити буй, Блостер включив оглядовий екран.

— Хто його знає, куди тубільці могли затаскати буй? Можна знов опинитися десь у центрі міста!

На екрані відобразилася невеличка галявина, доглянута, чистенька, оточена з усіх боків зеленими деревами. Посеред галявини він побачив трьох тубільців: двоє билися між собою, а один спостерігав за цією виставою. Блостер глянув у довідник:

— Знов умовно-розумні! От не таланить!

Він продовжив огляд місцевості. Неподалік стояв стовп з ліхтарем, ще далі — високі будівлі. Увімкнувши мікрофон, Блостер почув вуличний гомін. Він хмикнув і ще раз подивився на трьох істот, що розважалися на галявинці.

— Ні, з такими кінцівками побудувати навіть примітивний курінь неможливо. Це, скоріш за все, представники місцевої фауни.

І він витяг комунікатор.

Флоквел спостерігав за двобоєм. Поки що була бойова нічия: руда місцева тварина подряпала Мозі щоку, а Мозя у відповідь прокусив супротивнику вухо. У той самий момент, коли після раптового стрибка Мозя опинився за спиною тубільця і був вже готовий вчепитися тому у пахолок, позаду почувся шерех. Флоквел озирнувся. Перед ним стояв ще один рудий звір, точнісінько подібний до того, з яким зараз бився Мозя.

— Та їх тут цілий виводок, — подумав розсудливий Флоквел. — Спротив потрібно душити у зародку, бо потім буде запізно. Якщо їх налізе сюди з десяток, нам буде непереливки.

І він, не гаючи часу, стрибнув на супротивника, аби одразу показати, хто на галявині справжній господар.

Блостер, покинувши буй, обійшов його навколо та вийшов на галявину. Двоє руданів продовжували розваги й не звернули на нього жодної уваги, але третій одразу стрибнув на Блостера. Треба зауважити, що оболонка місцевого звірка була дуже зручною для бійки. Тіло гнучке, реакція миттєва, пазурі та зуби гострі. Блостер легко ухилився від нападу і встиг зачепити кігтем вухо супротивника, той атакував у відповідь. І тут відбулося таке, що завело у глухий кут старого космічного бродягу. Його супротивник кігтями, наче пальцями, обхопив його передню лапу, але далі!.. Блостер був готовий заприсягнутися, що далі місцевий звір намагався провести прийом з універсальної міжгалактичної боротьби хус, якою сам Блостер володів бездоганно. Це міг бути або вражаючий збіг, або… Ні, це був просто збіг. Іншого не можна навіть припустити! Хіба це можливо, щоб хто-небудь тут, на задвірках Всесвіту, володів прийомами боротьби хус? Маячня! Але все ж таки Блостер став обережнішим і у свою чергу спробував підловити супротивника на прийом. За кілька рухів йому це вдалося. Супротивник не чекав такого перебігу подій та буцнувся головою об землю. Те, що сталося далі, примусило Блостера розгублено сісти на траву.

— Ну, це вже того… — трошки викривляючи голуську мову, сказав рудий кіт. — Ще чого не вистачало! Але ж це хус!

— Що таке? — заплітаючись неслухняним язиком, вичавив з себе ошелешений Блостер. — Агов, ви хто? Що за чортівня?

Тепер настала Флоквелова черга дивуватися.

— Я марю? Чи чую голушську мову? Агов, Мозю! Досить розважатися! Маємо справи значно цікавіші!

— Га? — Мозя кинув погляд на Флоквела, за що негайно був покараний. Місцева тварюка всіма п’ятьма кігтями пройшлася по його писку. — Ач, ти!!!

Далі битися він не став, а на мить прибрав подобу пацюка кацар з якоїсь планети, він вже і не пам’ятав, з якої саме. Бачив колись, та занотував у комунікатор. Від несподіванки, а може, й з переляку, рудий тубілець вискнув і миттю злетів на найближче дерево, де заховався й принишк. На галявині залишилися лише три абсолютно однакових коти.

— Мені здається, — почав обережно Флоквел, — що треба прояснити ситуацію.

— Це ти мені? — здивовано запитав Мозя. — Ми тут так весело розважалися! Чого ж тут проясняти?

— Ні, не тобі.

— Ну, не йому ж?! — весело реготнув Мозя, киваючи на третього кота, що спокійно сидів напроти.

— Саме йому, — серйозно відповів Флоквел, і, остаточно ошелешивши Мозю, звернувся до кота голуською мовою. — Ви хто?

Котяча щелепа Мозі впала на землю від подиву, коли цей третій рудий чистою голушською мовою нахабно відповів:

— Нормальний хід… А ви хто?

— Спецагент загону зоряних рятувальників Флоквел Обламо, а це спецагент Мозя Тсе.

— Блостер Корпурама, загін космічного супроводження, пенсіонер.

— Корпурама? — звів голову Флоквел. — Чи не родич ви Манямі…

— Дідусь.

— Ну, тепер усе зрозуміло. Де встигли побувати? Хоча це вже не має значення.

— Чому? — нашорошився Блостер.

— Маняма тут, на цій планеті. Погляньте на буй.

Блостер озирнувся.

— Треба дивитися зверху, так не побачите, — підключився до розмови Мозя, який вже отямився від несподіванки.

Блостер заскочив на валун і одразу побачив написаний білою фарбою номер Маняминого комунікатора.

— Тоді чого ви чекаєте?

— Буй несправний, зв'язку немає. Ось і чекаємо, поки Маняма сам з'явиться.

— Зрозуміло. Знайшовся онучок! Я вже й не знаю, як вам дякувати. А чекати… Справа звична. Можете повертатися, я сам онука дочекаюсь.

— Ні, у нас так не заведено, — заперечив Мозя. — Ми рятувальники й повинні кожне завдання виконувати до кінця. Чужа планета, умовно-розумна цивілізація, хто його знає, що може трапитися.

— Як скажете, — погодився Блостер, — разом буде веселіше.

* * *

Льоха із Манямою, давлячись від  ледь стримуваного реготу, вискочили з салону та побігли до зупинки. У маршрутці з Льохою сталося неприємність: з носа впали окуляри. Позаяк салон був вщент забитий пасажирами, він навіть не зміг нахилитися за ними, і їх розчавили. Льоха відчайдушно закліпав очима й ледь не заплакав з розпачу. З його короткозорістю без окулярів було зовсім кепсько, він навіть не міг розгледіти номери будинків, а Маняма земних цифр ще не знав. Після довгих розпитувань вони знайшли тридцять п'ятий будинок, а у дворі одразу ж наштовхнулися на сіру «Побєду».

— Ну, Манямо, а зараз дивися пильніше. Уся надія на твої очі, — і Льоха з усіх сил буцнув «Побєду» по колесу.

Завила сигналізація. Хлопці миттєво відбігли метрів на десять, та й сіли на лавочку, вдавши, що захоплені бесідою. За мить з під’їзду вибіг чоловік у строгому чорному костюмі, насторожено роззирнувся, підбіг до машини, уважно оглянув її з усіх боків та, пересвідчившись, що з машиною усе гаразд, оперся на чорний джип, що його було припарковано поруч.

— Мабуть, охоронець. Нічого собі… Схоже, чекає на дідуся, — Льоха, короткозоро мружачись, намагався розглядіти хлопця у чорному.

Тут з під'їзду вийшов дідусь. Льоха безпорадно закліпав очима, знову напружуючи зір.

— Манямо, розкажи, який він?

— Вбраний у сірий одяг.

— Піджак та брюки?

— Ага…

— Отже, костюм. Брюки зі стрілками?

— Що означає «зі стрілками»?

— Не м’яті? Випрасувані?

— Так, дуже ошатні брюки. А на шиї ганчірка, також сіра, тільки у стрічку.

— А як висить?

— А от так… — Маняма показав рукою, як висить ганчірка.

— Це краватка. Зрозуміло…

Дідусь спортивним кроком прямував до «Побєди». Охоронець шанобливо подав ключі та розчахнув дверцята. Машина завелася з півоберта. Охоронець швиденько стрибнув у джип, і за кілька секунд обидві машини неквапом викотилися з двору. Весь цей час Маняма в подробицях описував Льосі все, що бачив, бо той полишив спроби щось розгледіти власними короткозорими очами.

— Усе зрозуміло, — нарешті сказав Льоха.

— Що зрозуміло? — запитав Маняма, який нічого не зрозумів.

— Зрозуміло те, що нічого не зрозуміло! — зітхнув Льоха.

Розділ 23. Повернення Ратибора

Наприкінці дня, коли сонце вже зачепилося за небокрай, Ратибор нарешті розгледів у загальній метушні брата Іова. Той був у новенький блискучій байдані, вдягненій поверх чорної ряси, у шоломі, з довгим мечем в одній руці і невеличким червоним щитом у другій. Він трощив татар направо й наліво, вимахуючи мечем з такою силою, що Ратибору здалося, ніби він чує свист повітря, що його розтинала важка криця. Коли ж монах зробив крок убік, Ратибор побачив те, від чого серце його здригнулося, а душа похолола. За спиною Іова стояв Петько. Він відбивався від невеличкого на зріст татарина. Петько хитрим прийомом кинув татарина на землю, і вони схопилися врукопаш. Перевага була явно не на Петьковім боці. Ось татарин звівся на рівні ноги… Ратибор зірвав з плеча лук, у повітрі свиснула стріла. Рука бувалого у бувальцях воїна не схибила. «Дякую тобі, Господи…» — прошепотів Ратибор.

Тут його знов накрила лавина бою, і пробитися ближче до Іова та Петра Ратибор не зміг. Тільки у темряві княжий гридень знайшов можливість пробратися до міста Ярославова, перестрибуючи по дорозі невисокі паркани й відбиваючись від оскаженілих за важкий день собак.

Мабуть, ніколи у житті він не тішився, як тоді, коли з темряви йому крикнув суворий голос:

— Агов! Хто там вештається? Ану стій, бесермене, а то зараз стрілою пригощу!

— Свій я! Ратибор з княжої дружини!

— Ратибор? — здивувався хтось із темряви. — Ратибора ми знаємо, тільки він із князем пішов.

— Я повернувся. Привіз наказ князя до воєводи.

— Ану підійди, — наказали з темряви.

— Це ти, Онисиме? — зрадів Ратибор. — Слава Богу!

— А ну, стривай… Ах ти, вражина! — воїн розглядів обличчя та осікся. — І справді Ратибор! Як ж ти пробився сюди? Ох і смердить від тебе, друже!

— Це не від мене, це від шкур татарських. — І Ратибор щонайперше скинув із себе чужинський одяг, але не викинув, а засунув у заплічний мішок. — Гидота… До воєводи мені потрібно, волю князя Данила передати.

З темряви вигулькнув гонець:

— Відступаємо, браття! За мури міста Володимира відступаємо. Борзо збирайтеся!

А чого воям збиратися? У воїв усе на собі, підвелися й пішли, легко подзенькуючи байданами, пряжками та мечами.

Біля воріт воєвода поставив загін у п’ять десятків дружинників — раптом татари напали б уночі? Решта воїв без перешкод залишили місто Ярослава та цю ніч відпочивали.

Мабуть, уперше за два століття знелюдніла Свята Софія Київська, залишена воєводою Дмитром заради спасіння Києва та киян. Уже було взято та пограбовано Печерський монастир. Спалено всі села довкола Києва, а від самого Києва залишилася лише мала частина, побудована святим князем Володимиром. На стародавню землю руську спускалася не ніч… Спускалася темрява татаро-монгольського ярма.

Народу у граді Володимировім скупчилося — ніде й пальцем ткнути. Повсюди палили вогнища, аби зігрітися у грудневу холоднечу та заразом щось зготували на вечерю. Усі хати вщерть забили люди. Ще б пак! Мешканці Подолу, градів Ярослава та Ярополка-Ізяслава, Копиревого Кінця, Замкової гори — всі скупчилися тут, усім потрібен був дах над головою, миска гарячої каші та добре слово. І слово, мабуть, було навіть потрібнішим, ніж каша, бо стогін і плач стояв над стародавнім градом. Багато хто вже відійшов до Господа, багато хто вже потрапив у татарську неволю чи просто згинув без сліду у кривавому вирі цього жахливого дня. Але що буде з кожним завтра? Цього ніхто не знав, і це було найстрашніше. Хоча і вибір був невеликий: або смерть, або полон татарський, а це не набагато краще за смерть, але в кожного в душі жевріла надія. Справді, надія вмирає останньою… А так хочеться жити! І кожен сподівався — може, мине його ця чаша… Та тільки слабка була надія…

У Десятинній церкві, збудованій ще Володимиром Великим, народу було найбільше. Монахи розклали кілька вогнищ і варили у казанах юшку та кашу. В хатах поряд із церквою пекли хліби. Туди ж із церковних припасів тягали борошно, сіль, дерев'яними цебрами від криниць носили воду. Міцні мужики рубали дрова, замішували тісто. Місто готувалося битися, і кусень свіжого хліба та миска гарячої юшки сьогодні теж були зброєю, оскільки не відпочивши та натщесерце багато не навоюєш. На мурах також кипіла робота. Мури були старі, невисокі й не дуже міцні, збудовані ще за святого Володимира, давно не ремонтовані, а що можна зробити за ніч? Позатягали нагору казани, які знайшли, для смоли та води. Розпалили, не шкодуючи дров, вогнища. Камені, колоди — все, що знайшли важкого і що можна скинути на голови клятих нехристів — усе повитягали на мури.

Воєвода Дмитро начебто був усюди одночасно. За всім дивися, усе перевіряв сам і лише тоді, коли зробили все можливе, пішов до себе. Він також мав перепочити перед важким завтрашнім днем.

— Воєводо! До тебе вісник від князя.

— Від князя? Як пробився? Чи не прелагатай татарський? A-а! Ратиборе! Радий тебе бачити здоровим! Як ти до Києва пробрався? Що князь велів передати? Повечеряєш?

Смертельно втомлений воєвода посміхнувся.

— Радуйся, воєводо, і щиро дякую! Брехати не буду, кишки до хребта прилипли.

— Сідай, потрапезуй зі мною. Я теж голодний, яко пес бездомний. Що велів передати князь?

— По-перше, аби бився ти, не шкодуючи живота свого. Захищаючи Київ, ти захищаєш Холм.

— Це мені відомо. Це все?

— Ні, воєводо. Наказано отрока Петра забрати та доправити до князя.

— Якого отрока Петра? A-а… Пестуном якого князь тебе призначив? Та де ж ти його наразі знайдеш? Та й чи живий він?

— Увечері був живий, сам бачив.

— А чого ж тоді не забрав? — здивувався воєвода.

— Тоді я ще на татарському боці був, у шкірах смердючих. Не пробився… Та й побоювався від своїх смерть прийняти. Він поряд з братом Іовом бився. Хоробро бився!

— Добре. Агов, хто-небудь! Відшукайте брата Іова з церкви святого Іллі…

— Не треба, воєводо, я сам їх відшукаю. Думаю, десь вони поряд із Десятинною церквою. Де ж монаху бути, як не у церкві?

Брат Іов варив юшку біля одного з вогнищ. Петько був при ньому, підкидав у вогонь дрова, бігав до комори за крупою чи цибулею. Крижаний вітер посилився і пробирав до кісток, продирався крізь складки накидки і розтікався по усьому тілу, добираючись до п’ят, закутаних у теплі онучі.

А згори небо, глибоке, чорне, зоряне… «На мороз», — подумав Петько.

Він слабко знався на історії, але те, що Київ завтра візьмуть, — знав. Знав і про Десятинну церкву. Впаде вона, поховавши під своїми уламками сотні киян, і від цього знання йому було моторошно. Він не міг визначитися, що йому робити. Втекти? Він же не з цього часу! Ні його батьки, ні діди і прадіди, навіть прапрадіди прапрадідів ще не народилися! Його тут немає і бути не може! Тому він не має права загинути тут! Адже потім, у двадцять першому столітті, може змінитися вся історія. Але, з іншого боку, він же тут! Не деінде, не в іншому часі, а саме тут і саме зараз! А раз так, то втекти саме зараз, саме звідси — це зрада! І нічого тут не вдієш! Що ж робити?

Сьогодні він ледь не загинув. Татарин-недомірок ледь не зарубав його шаблею. Добре, що хтось поцілив стрілою просто тому в горлянку. Ще б мить — і не дихав би він зараз морозним повітрям. Не було б більше Петька. А де б він був? Може, у раю, як казав брат Іов? Добре б… Убили тебе, а насправді нічого не вбили, а душа твоя раз! — і до раю! А зрадив — то у пекло… То що ж робити?

Петько втомився, присів на колоду і непомітно для себе заснув — та так міцно, що й не вчувся, як звалився на мерзлу землю. Брат Іов з посмішкою похитав головою, підняв отрока та відніс до церкви, де прилаштував біля якоїсь жінки.

— Доглянь його, сестро! Втомився отрок за день…

Жінка ствердно кивнула й прикрила Петька краєчком старенького рядна, яким були вкриті її власні діти.

— Що буде, га? — з сумом у голосі запитала вона у брата Іова.

— Молися, сестро. Господь милостивий, він нас не полишить.

Поворухнувшись уві сні, Петько навіть не помітив, як мобілка, яку він пильнував, мов свого ока, випала з кишені та загубилася у ганчір’ї, настеленому на холодній мозаїчній підлозі.

— Брате Іове! Старий вояко! Ти ще й за кашовара?

— Ратиборе! Чи ти мені примарився? Як ти тут опинився?

— Княжий наказ привіз. Отрока Петра треба до князя Данила доправити.

— Брешеш ти все, Ратиборе! Потрібен цей отрок князю, як кобилі п'ята нога. Мабуть, у князя в ногах валявся, благав дозволити з'їздити за Петром?

Ратибор важко зітхнув. Нічого не приховаєш від брата Іова!

— Дорогий він мені, яко син власний. Де він? Що з ним?

— Відніс я його до церкви. Заснув просто тут. Адже малий ще зовсім, а бився хоробро! Молодець хлопець! А як вибиратися звідси гадаєш? Татари місто оточили — миша не проскочить!

— А ось! — криво посміхнувся Ратибор та струсонув мішком із татарською одежею, — вдам з себе татарина, а хлопця наче у полон узяв. Раз сюди пройшов, то й зворотний шлях знайду. А там… Бог не попустить — свиня не з’їсть!

— Добре… Ти відпочивай, посьорбай юшки, а Петько нехай трохи поспить. Не витримає він переходу без відпочинку, дуже вже втомився.

Коли всю юшку роздали, друзі й собі влаштувалися на ночівлю. На теплу від вогнища землю постелили, що було напохваті (навіть смердючі татарські смухи — і ті стали у пригоді), притулилися один до одного спинами і дружно захропли.

Першим від холоду затемно прокинувся Ратибор. Вогнище догоріло, багряні головешки затяглися сірим попелом і вже майже не гріли. Ратибор тихо підкинув у вогнище кілька дровець. Посидів трохи на тій самій колоді, на який заснув Петько, і рішучо звівся на рівні:

— Брате Іове, прокидайся! Час…

Монах щось забурмотів, відмахнувся рукою і продовжував спати.

— Чуєш, що кажу? Піднімайся, брате! — І смикнув друга за плече.

Брат Іов важко зітхнув і прокинувся. Від холоду знизав плечима, кашлянув і сказав докірливо:

— Ну чого ти причепився до людини? Темно ще! Ондо глянь, усі сплять!

* * *

Льоха з Манямою чимчикували додому. Було зрозуміло, що Максів дід, який їздить на колекційній «Побєді» у супроводі джипу з охороною, не стане підпалювати салон ігрових автоматів.

— Він би сказав своїм костоломам — і цей салон посеред білого дня на друзки б рознесли, та й по всьому! Щоб всім охочим надалі була наука, так би мовити, — міркував уголос Льоха. — Вовтузитися тут з пляшками та з бензином… Ні. Це не він.

— Отже, треба шукати ще когось? — запропонував Маняма.

— Можливо, можливо… задумливо погодився Льоха. — А може, ми щось проґавили? Треба ще раз салон оглянути.

Вони повернулися додому в обід. Льоха з полегшенням насунув на носа старенькі окуляри і знову зробився видющим.

Розігріли у каструльці борщ, накраяли тоненькими скибками сало, хлібчик свіженький, ще теплий, придбаний по дорозі, та з часничком… Ох і смачно ж!

— Дуже симпатично! — прокоментував Маняма. — А що це таке?

— Це сало.

— Продукт тваринного походження?

— Тваринного, тваринного… їж давай!

По обіді пішли оглядати салон. Льоха озброївся довгою палицею й розгрібав сміття, намагаючись знайти, як він сказав, «щось, а що — не знаю сам». Особливо уважно він оглядав підлогу під тим вікном, де була прочинена кватирка. Коли пошурував палицею під залишками обгорілого автомата, звідти викотилося щось маленьке, невизначеної форми, сріблясте і закопчене. Петько палкою підкотив знахідку ближче, а потім зацікавлено підняв і уважно оглянув.

— Щось знайшов? — запитав Маняма.

— Дуже цікаво! Ха! — пробурмотів задоволений Льоха. — Щоб я так жив! Ти знаєш, що це таке?

— Звідки? — знизав плечима Маняма.

— Це ключ від камери, де сидить Серга.

— А як же… — недовірливо відповів Маняма. — Щось ця залізячка не дуже схожа на ключ.

— Ключ не у прямому сенсі, а у переносному. Йдемо додому. Мені треба залізти в Інтернет.

— А в Інтернет нащо?

— Коли нам поталанить, ми там знайдемо прізвище палія, а якщо ні — знов доведеться йти розпитувати наших онуків-ігроманів.

— Ти, Льохо, став розмовляти загадками. А можеш якось пояснити?

— За хвилинку, Манямо. Розповідати поки що немає чого. Це лише тінь здогаду.

Маняма скривився трошки і запропонував:

— Може, по дорозі зайдемо до парку? Подивимося на буй?

— Манямо, нема питань, але нам зовсім не по дорозі. Давай спочатку в Інтернет, а потім до парку.

Сперечатися було важко — салон стояв поряд із Льошиним будинком, просто через дорогу. Вдома, не знявши кросівок, Льоха кинувся до комп'ютера. Це добре, що мами не було вдома, за таке ставлення до її хатньої праці йому перепало б на горіхи. Льоха буквально ускочив в крісло й увімкнув комп'ютер.

— Ти поясниш врешті-решт, у чому справа, чи ні? — ображено запитав Маняма.

— Авжеж. Вибач, будь ласка, тільки мене як мішком по макітрі уперіщили, слово честі! От дивись… Ми з тобою побачили трьох дідусів. Один старенький і ледь ходить. А від салону після підпалу треба бігти щодуху, а то злапають. Отже, ця кандидатура відпадає. У другого, крім подагри, щось із правицею. Ти, може, не звернув уваги, але я бачив, у нього права рука не працює. Йому навіть Вадим дверцята у машині відчиняв, бо дід правицею відкрити не міг, а лівою — незручно. І потім у під'їзді він знов діду двері відчиняв. Права рука не працює, а лівою пляшку у кватирку не дуже закинеш. Не поцілиш! Залишається третій, дідусь Максима. Погодься, цей олігарх чи хто він там є, навряд чи став би займатися підпалом. Не схоже на такого крутого, га? А потім я знайшов ось це! — І Льоха урочисто показав на сріблясту штучку. — Знаєш, що це? Це бензиновий двигунчик для авіамоделей. І тоді у мене все стало на місця. Ідеальний злочин! До літачка хтось прив'язав пляшку з бензином, скерував у відкриту кватирку, а вона хоч і невисока, але широка! Модель згоріла під час пожежі, тому що робиться з дерев'яних планочок і паперу — і слідів нема! Крім цього двигунчика та залишків пляшки. Я б теж на нього уваги не звернув, коли б… Місяць тому я ходив на виставку авіамоделей і там такі штуки бачив. Такі моделі керуються пультом, а для цього потрібні дві руки, а ніг не потрібно взагалі! Зрозумів?

— Тоді, — почав розмірковувати Маняма, — якщо Максимів дід ні до чого, залишається дід Костика?

— Точно! Прізвище Костика Серебрянський. Якщо дід поцілив керованою по радіо моделлю у кватирку, він у свій час був класним моделістом. Ось це я й хочу перевірити в Інтернеті. Може, він там хоч яким боком засвітився?

Але класного авіамоделіста Серебрянського ніхто в Інтернеті не знав.

— Не може такого бути! Не може такого бути… — шепотів Льоха, проглядаючи сайт за сайтом.

Серебрянських було повно, але тільки не авіамоделістів.

— Яка гарна версія! Так усе підходить! Не може бути… Не може! Не може!!!

Він піднявся з крісла і рухнув на ліжко. Стурбований Маняма сів поряд:

— Агов, Льохо, з тобою усе гаразд? Не можна ж так побиватися, га? З-за якогось хулігана…

— Стій! — зарепетував Льоха, наче його почали різати. — Боже, який я ідіот! Бовдур! Дурень у кубі!

— Стою, — слухняно сказав переляканий Маняма і скочив з ліжка.

— Побудь вдома. Перетворись на кота про всяк випадок, мама може прийти. Я зараз, у сусідній під'їзд. На хвильку… Кабанчиком…

І Льоха кинувся до дверей. Маняма почув, як Льоха загуркотів сходами вниз, бо дочекатися ліфта йому, мабуть, було несила. Він справді повернувся за п’ять хвилин. За цей час з роботи встигла прийти мати.

— Льошику, це ти?

— Так, мамо, це я, — Льоха шмигонув у кімнату. Рудий кіт сидів на ліжку і з запитливо дивився на друга.

— Є!!! — пошепки закричав Льоха. — Є!!! Дід з боку Костикової мами, а тому у нього прізвище не Серебрянський. Це — нормально. Коли жінка виходить заміж, вона бере прізвище чоловіка. Як же я міг забути, дурна моя голова?

Льоха знов рухнув у крісло й заклацав клавішами, квапливо проглядаючи сайт за сайтом.

— Ось він! Тарасов! Тарасов, хай воно все вогнем горить! Чемпіон Радянського Союзу з авіамоделювання! Він з вікна Костикової квартири міг запустити модель і скерувати її у кватирку. Тут лише дорогу перелетіти, секундна справа! А пляшку з бензином прив'язав до моделі. Скотчем, наприклад, чи ізострічкою. Манямо, ми розкрутили цю справу!

— Дід — таємничий підпалювач салонів ігрових автоматів! — котячим голосом промовив Маняма, а потім додав насмішкувато: — І за це його до буцегарні. А квартиру продати, щоб покрити збитки постраждалого бізнесмена. Нехай і далі дурить своїх клієнтів!

Льоха наче перечепився на бігу:

— Діда Тарасова до буцегарні? А квартиру за збитки? Ні-і-і… Я не бажаю діда у буцегарню… Хай живе у своїй квартирі.

— А Серга?

— Серга? А що Серга? Піду до міліції і скажу: під час підпалу я був на Хрещатику і там бачив Сергу.

— А як же те, що ти не бачив його власними очима? Ти ж сам казав!

— Але ж ти його бачив? Бачив! І цього достатньо. А діда Тарасова не здам! Хай той ігруля-бізнесмен забирається від нашого будинку! Завтра ж піду до міліції.

— Льошику, з ким ти розмовляєш? — до кімнати заглянула мати.

— З суперкотом. Аби йому нудно не було.

— Мяудам… — по-чудернацькому нявкнув кіт і зробив рух, який дуже нагадував уклін.

Мати, мов раптом заслабла, сперлася на двері:

— Кіт у нас справді… Супер-пупер!

Розділ 24. Справедливість над усе

У Десятинній церкві ніде було голці впасти — стільки народу знайшло тут притулок від грудневої холоднечі. Тут було тепліше, ніж надворі, та й вітру не було — крижаного вітру, який пробирав до кісток. Люди сиділи і лежали скрізь: на вівтарних сходах, перед вівтарем, на хорах і на сходах, що вели на хори… Хто хропів, хто стогнав уві сні, хтось плакав, хтось молився… У храмі панувала напівтемрява. Тьмяно світили свічки і кілька лампад під образами. Церква була велика та висока, але від великого скупчення людей повітря було несвіже, задушливе.

— Гріхи наші тяжкі, — похитав головою брат Іов, — за що Бог нас так карає? Діточок та жінок жалію, поб'є їх татарин. Поб’є чи у полон забере — і невідомо, що краще…

— Правду кажеш, брате! І я про се думаю. Усіх не врятувати, а Петька… Свого живота не пошкодую, так він мені люб став.

— Розумію. Замість сина тобі його Господь подарував. До того ж не простий він отрок, відає багато. Не знаю й звідки. Каже, що прийшов з вечірніх країн, тільки я цьому віри не йму. Є у ньому якась таємниця, але жодної шкоди від нього не відчуваю. Добрий отрок. Якщо зможеш врятувати — врятуй, на суді Божому зарахується.

Тільки Ратибор встиг узяти Петька за руку, як до храму хтось забіг і вигукнув:

— До зброї! Татари наступають!

Паніка виникла миттєво. Якби Ратибор не тримав Петька за руку, потім би, мабуть, і не знайшов. Сотні людей забігали. Хто кричав, хто плакав, хто молився, хто просто стогнав, обхопивши голову руками… Обливали сльозами діточок, хрестилися і кляли злих нападників.

З великими труднощами брат Іов та Ратибор, тримаючи Петька з обох боків за руки, виштовхалися з церкви.

— Ратиборе… Ратиборчику! Ти-то тут звідки? — заторохтів Петько, прокинувшись. — Як же ти сюди крізь татар проліз?

З церкви повалив народ. Спочатку ще намагалися кудись бігти, але ж куди? Коли всі це зрозуміли, паніка сама по собі ущухла, тільки щільний гомін стояв над натовпом, як туман над полем у січневу відлигу.

— Ось що, Петре, князь Данило наказав тебе до нього доправити, у Холм.

— Як?! — аж захлинувся Петько від несподіванки. — Як у Холм? А Київ? А брат Іов? Як же я… Він тут, а я туди?

— Мовчи, отроче! Веління князеві виконувати потрібно! — Брат Іов навіть ногою притупнув від обурення. — Князь за тобою особисто гридня прислав! На вірну смерть Ратибор заради тебе пішов, аби Києва дістатися, а ти що?! Хіба не розумієш, що князь Данило тебе потребує?!

Петько не чекав, що монах так розлютиться, і винувато похнюпився.

На світанку татари вдарили знову, але там, де вони сподівалися застати киян, нікого не було. З криками і висками вони пронеслися по граду Ярославову, наче буря, та наштовхнулися на мури града Володимирова. Тут же притягли стінобитні машини, принесли драбини, мотузки з гаками… Ось-ось вилізуть татари на стіну, але кияни захищалися відчайдушно. На мурах був і старий, і малий. Відштовхували драбини, стріляли з луків, кидали списи, лили з казанів окріп та гарячу смолу, кидали камені та колоди, але сили були надто нерівні.

Підхоплені загальним поривом, Ратибор, брат Іов та Петько теж були на стіні. Ратибор спокійно пускав стрілу за стрілою, майже кожного разу поціляючи когось із ворогів. Брат Іов ухопив уламок колоди і молотив по татарських головах, наче ціпом обмолочував пшеницю на токовищі. А Петько лив окріп на татарські голови, з кимось скидав каміння.

— Тримайте, відморозки! — гукав він. — Помийтеся!

А вороги все натискали й натискали, здавалося, кінця-краю цьому бою не буде. Спочатку в одному місці вони відвоювали малесенький шматок стіни. Цей шматочок був повністю вкритий тілами вбитих і залитий кров'ю так, що та дзюрчала по мурах тоненькими цівками, а ноги нападаючих та захисників ковзали по кривавих каменях, наче по льоду. Важким, солодкуватим запахом крові було просякнуто все: камені, повітря і, здавалося, навіть душі тих, хто зараз бився на мурі. Заради перемоги треба було вбивати. Переможе той, хто вб'є більше, перемога — це життя. Тому і вбивали. Іноді Петько не вірив своїм очам. «Невже людське життя нічого не варте? — думав він. — Десятки, сотні життів нічого не варті? Ось він… — разом з кимсь він скинув зі стіни важку колоду, хтось із відчайдушним криком полетів сторч головою, впав і більше не ворушився. — Ось він… Нащо він поліз сюди? Невже не розумів, що його можуть убити? Заради чого? А я зараз вбив цю людину! — раптом із жахом зрозумів він. — І вчора, мабуть, когось вбив! Я — вбивця? А чого вони сюди припхалися? Я їх кликав? Чи брат Іов їх кликав? Чи Ратибор? Я не вбивця! Це вони вбивці! Вони вбивали і учора, і позавчора, і рік тому! І вся історія людства — суцільні вбивства! Та чи розумне людство взагалі?!!»

Думки хаотично стрибали у нього в голові, а руки робили роботу, що несла смерть. І він спіймав себе на думці, що радіє, коли хтось летить з муру, ламаючи собі руки та ноги чи розбиваючись на смерть, і вжахнувся своєї радості. А руки все одно продовжували воювати, буцімто жили, окремим від Петька, життям.

Маленький шматочок стіни, захоплений татарами, усе розширювався й розширювався. Воєвода Дмитро, який теж рубався на стіні кривою татарською шаблею, ще вчора зрозумів, що Києва йому не втримати. Але він пам’ятав слова князя: захищаючи Київ, ти захищаєш Холм. Вбивай татар стільки, скільки зможеш!

Стогони і крики, дзвін мечів та шабель, глухі удари стінобитної машини, яка ухала важкою, кутою залізом, колодою у стіну, посвист стріл — усі ці звуки з’єднувалися у єдиний грізний гуркіт бою. Згодом татари захопили ще один шматок стіни, потім ще… Захисників скидали зі стіни у місто. Бій поступово зсувався до Десятинної церкви та княжого подвір’я.

* * *

Льоха з полегшенням вийшов з міліції, де давав свідчення слідчому Кошкіну. Особливого задоволення від приходу Льохи слідчий не відчув. Ще б пак! Була гарна міцна версія про підпал салону: перший хуліган мікрорайону Сергій Воронецький, від бешкетів якого втомилися вже всі, а дільничний просто стогне, програвшись на автоматі, з почуття помсти здійснив злочинне дійство, що зветься підпалом. Усе логічно. Мотив є, алібі немає, справу можна передавати до суду. Від цього всі вигравали: Серга сяде на пару років у колонію для неповнолітніх, тим самим, мабуть, урятувавшись від більш тяжкого злочину, до якого несеться на повних парах. Місцеві мешканці скажуть «дякуємо!» за звільнення від злісного хулігана, дільничний зітхне з полегшенням, а слідчий запише собі в актив розкритий по гарячих слідах злочин. А тут на тобі! Заявляється свідок і з піною на губах доводить, що Серга під час підпалу розгулював по Хрещатику! Та кому ж це сподобається? Але Льоха твердо правив своє: Серга підпалити салон не міг, тому що там його у цей час не було! Він особисто бачив його на Хрещатику біля станції метро! Жодні каверзні питання не могли збити упертого пацана з пантелику. Він відповів на всі питання слідчого. Кошкін у серцях сплюнув:

— Тьху ти! І тобі не шкода?

— Кого? — здивувався Льоха.

— Та мешканців усього вашого мікрорайону! Він же з вас кров п'є!

— Є таке… — погодився Льоха., — Серга ще той подарунок! І якщо його посадять, усі полегшено зітхнуть, це правда. Але все має бути по справедливості, хіба ні?

А на це питання Кошкін нічого відповісти не зміг. Усе справді має бути по справедливості. І, важко зітхнувши, поклав перед Льохою протокол допиту.

— Може, — продовжив Льоха, ставлячи під протоколом свій підпис, — побувавши у справжній камері, він за розум візьметься? Адже нічого приємного у такому сидінні немає, чи не так?

— Дай Боже, — пробурчав Кошкін, засовуючи протокол у теку, — тільки я щось не дуже в це вірю.

— Ну як? — запитав Льоху Маняма. — Про що питали?

— Та про все. Добре, що ти з подробицями розповів мені, що бачив, а то я запросто міг засипатися. Сергу звільнять сьогодні ж. А про діда Тарасова я їм розповідати не збираюся. Нехай самі шукають. Я б ці салони… — І Льоха махнув рукою, наче в ній була шабля.

— Сходимо до буя? — запропонував Маняма. — Треба перевірити — а раптом мої прийшли?

— Гайда!

І друзі вирушили до парку. Ще здалеку вони побачили біля буя незвичайну компанію — цілий натовп рудих котів. Тобто коти були абсолютно звичайними, з чотирма лапами, хвостами та головами. Незвичайним було те, що всі вони були рудими й абсолютно однаковими.

— Оба-на! — вигукнув здивовано Льоха. — Диви, скільки рудих котів розплодилося!

* * *

Погода була чудова, тепло, вітру немає… Сонечко пригрівало і навівало сон, отже, втрьох і дрімали.

— Яка приємна планетка, — спросоння пробурмотів Мозя, — ні тобі динозаврів, ні абсолютного розуму… Я б з таких відряджень не вилазив!

— Не заперечую, — погодився Флоквел.

— Хтось іде! — нашорошився Блостер. — Тубільці!

І справді, вдалині з'явилися двоє тубільців. Обидва невисокі на зріст, один темненький, другий рудий. Тубільці вели жваву бесіду. Тубільці підійшли ближче. Тут же подали ознаки життя аналізатори мови.

— Один тубілець привернув увагу іншого тубільця звуком, що не піддається аналізу. Мабуть, ідеться про представників місцевої фауни. Тубільці чимось здивовані… Не піддається перекладу слово «рудий», недостатньо інформації… Мабуть, ідеться про якусь характеристику представників місцевої фауни. Слово «розплодилися» має коріння «плід», що відповідно до словника коренів означає щось, що виросло на представниках флори. Як слово «плід» співвідноситься з фауною, неясно, не достатньо інформації.

Аналізатор мови продовжував бубоніти, але Блостер вже не слухав його. Щось привернуло його увагу до рудого тубільця, він схопився й одним стрибком заскочив на буй.

* * *

— Коли буй відремонтують, — продовжував розмову Маняма, — якщо дадуть дозвіл, злітаємо до нас. На електричці це швидко, півгодини — і ми вдома. Чи до діда на Менпель. Знаєш, який у мене дідусь прикольний? Ого! Він працював у загоні супроводження, стільки всякого бачив! А ще у нього є нагородний граваствол… І ще він знає боротьбу хус. Він мене якось прийомчиків навчав. Раз! — і ти вже на лопатках! — Маняма схопив уявного супротивника за руку та кинув через голову.

Один кіт, мабуть, злякавшись раптового руху, схопився і стрибнув на валун.

— Манямо? — несподівано нявкнув кіт.

— Що? — наче вдарився у стінку, зупинився Маняма. — Ти чув, Льохо? Хтось сказав «Манямо»!

Рудий кіт, той самий, який стрибнув на валун, полегшено зітхнув і миттєво перетворився на двійника Манями.

— Ви хто? — анітрохи не злякавшись цього неочікуваного перетворення, але все ж здивовано запитав Льоха.

— Ти що, не зрозумів?! — загорлав зраділий Маняма. — Це ж наші! Вони просто лякати тебе не хочуть! Рятувальники, це ви?

— Ні, Манямо, це я, твій дідусь Блостер!

— Дідунчику!

Було дивно, мабуть, дивитися збоку, як хлопчик кидається точно такому самому хлопчику на шию, цілує його у щоку та ще кричить, наче навіжений — правда, своєю голушською мовою:

— Ура!!! Дідунчик приїхав!!!

Двійко котів нашорошено дивилася на двох Маням і тубільця. Маняма зробив рух рукою, заспокоюючи всіх:

— Льоха у курсі. Можете набувати звичайного вигляду.

Одразу з галявини зникли руді коти і двійник Манями, а з'явилися три не звичних для Землі істоти. Взагалі вони мали із землянами багато спільного: пара рук, пара ніг, тулуб та голова. Мабуть, закони еволюції для всіх планет однакові, і природа обирає найраціональнішу побудову тіла, найбільш пристосовану для боротьби за виживання.

Коли з'явилося троє голушкоїдів, Льоха від несподіваного вигляду свого друга трохи отетерів, але вчасно опанував себе:

— Ось ти справжній який! І чого очі таки великі? У вас що, на планеті темно?

— Не знаю… Але у вас на планеті для нас сонце світить надто яскраво.

— Блостере, а як ти впізнав, що рудий тубілець — це Маняма? — поцікавився Мозя.

— Розумієш, — Блостер весело підморгнув онуку, — нам у загоні в тіло вживляли мікрочіпи, які вловлюють флюенси швидких нейтронів. Вони особливо індивідуальні і при схрупчуванні матерії…

— Та не слухай ти його! — реготнув Флоквел. — Це він тобі баняки катає! Прийомчик хус він побачив! Онука навчав прийомів, га, старий? Схрупчування матерії… Флюенс швидких нейтронів… Мікрочіпи під шкірою… Спритний памороки забивати, Блостере, ой і спритний!

Пореготали. Голушкоїди з цікавістю розглядали Льоху. Розпитували один одного хвилин із двадцять. Тубільця з усіх боків просканували комунікатором, мову його було вивчено мовними аналізаторами, все упаковано в інформаційну базу. Льоха був так захоплений дивовижними подіями, що забув про все на світі. Ще б пак! Хто може похвалитися другом з іншої планети? І що цей друг жив у твоїй квартирі, та й ще у вигляді рудого кота? А знайомство з інопланетними рятувальниками та дідусем Блостером?

Як не відтягував Льоха момент розставання, але все ж таки він настав:

— Знаєш що, Льохо, — сказав дід Блостер, — я звернуся за дозволом на твій візит до нашої служби космічних контактів. Якщо буде добро, то ти обов'язково побуваєш у нас. На жаль, нам не дозволяють залишати на інших планетах свої речі, це може мати непередбачувані наслідки для розвитку вашої цивілізації, але ти нас не забувай. Я думаю, що ми з тобою ще обов'язково зустрінемося. Дякую тобі за Маняму!

Льоха розгублено кивнув і потиснув простягнуту дивовижним другом долоню з незвично довгими пальцями.

— Бувай!

— До зустрічі…

І всі четверо інопланетян неквапною ходою рушили у бік зоряного буя.

Розділ 25. Аркуда, карачун та рудий кіт Маняма

Кільце татар звужувалося. У руках киян залишилися лише княже подвір'я та Десятинна церква. Град Володимирів був завалений мертвими тілами. Десь на морозі ще парувала тепла свіжопролита кров, десь вона застигла, перетворившись на незвичайного бурого кольору лід. Обличчя війни криваве… І кружляли, кружляли над містом чорні круки, бачили щедру для себе поживу.

І брат Іов, і Ратибор, і Петько були живі, тільки княжий гридень поранений у ліве плече татарською стрілою. Монах обережно зробив надріз гострим, наче бритва, захалявним ножем. Поки монах різав плече, Ратибор навіть не скривився, лише погляд відвів убік та губу закусив. «Я б так не зміг», — чесно визнав Петько, згадавши, як у поліклініці йому робили укол. Він навіть і зараз зморщився, уявивши, як голка входить у його тіло.

Утрьох вони пробилися до княжого подвір'я і зараз замкнулись у стайні. Стайню татари бажали взяти цілою. В ній стояло десятки три добрих коней, і нападники вирішили долучити їх до свого табуна. Через те захисникам через тлумача[93] запропонували відчинити ворота добровільно. Щоб захисники вирішили «правильно», їм дали час подумати. Так трійця отримала невелику передишку.

— Що робитимемо? — суворо запитав Ратибор, коли брат Іов закінчив перев'язку.

— Князів терем загорівся, — сказав Петько, дивлячись у невеличке віконце, — он як палає! Так і стайня може зайнятися.

— Будемо уповати на Господа! — відгукнувся монах і собі глянув у віконце на Десятинну церкву. Заважали кущі, хоч і без листя, але щільні й високі.

— Начебто бороняться, видно погано, — невпевнено сказав монах. — Бог їм у поміч!

— Я ось що придумав, — раптом запропонував Петько, — а що, як нам тут, у стайні, самим пожежу зробити?

Ратибор здивовано кліпнув, а брат Іов знизав плечима:

— У тебе, парубче, з головою хвороби не сталося? Нащо нам тут пожежа?

— Ось що, — що далі, то впевненіше заговорив Петько, натхненний своєю ідеєю, — ми трьох комоней осідлаємо і приготуємося, а інші злякаються. Ми трохи почекаємо, а потім ворота відчинимо, вони нам шлях крізь татар проб'ють, а ми за ними. Поки бесермени до тями прийдуть, ми вже далеко будемо!

— А що? — посміхнувся Ратибор. — Гарна вигадка! Молодець, Петре!

Вони негайно взялися до справи. У кут стайні натягали сіна, Ратибор застукав кресалом, викрешуючи вогонь. Незабаром потягнуло димком. Коні захвилювалися, застукали копитами, заіржали, почали хропти — що далі, то сильніше. Петько підійшов до Агні й ласкаво погладив гриву:

— Не хвилюйся, друже, все буде гаразд! Все буде просто чудово!

— Відходити будемо на захід сонця, до князя Данила, більше все одно немає куди. Либідь перейдемо нижче Києва, а до річки лісом… Головне — з Києва вибратися! Ти, брате Іове, і ти, Петько, тримайтеся середини табуна.

— А ти, Ратиборе? Невже нас залишиш? — з тривогою у голосі запитав Петько.

Не стільки від питання, скільки від того тону, яким його було поставлене питання, очі княжому гридневі запекло. Щоб ніхто не побачив зрадницької сльози, Ратибор відвернувся, наче поглянути у віконце, змахнув долонею сльозу і тільки потім відповів:

— Та ні, Петре, куди ж я без вас? Я піду у голові табуна, адже комоні мають знати, куди їм рискати, а то розбіжаться поодинці. Вони ж комоні, не люди…

— Небезпечно, брате Ратиборе!

— Нічого, брате Іове! Господь Бог милостивий…

Вогонь розгорявся, сильніше хвилювалися коні. Декотрі вже намагалися збити чи перестрибнути перегородки у своїх стійлах. Дим густішав і нарешті повалив крізь віконця.

Друзі осідлали коней і зібрали весь табун біля воріт. А знадвору вже долинали схвильовані голоси татар. Вони побачили дим і нічого не могли зрозуміти. Невже ці дивні русичі бажають спалити себе самі? Ратибор, вже у сідлі, дивився у шпаринку, сподіваючись вловити сприятливий момент для прориву. Тут почувся грізний гуркіт обвалу — рухнула Десятинна церква. Усі татари повернулися у той бік, і Ратибор не став гаяти часу. Він відкинув колоду і штовхнув ногою браму.

* * *

— Стійте! — раптом заволав Льоха. — Манямо, стій!

Усі зупинилися.

— Що? Що трапилося? — Маняма кліпнув великими віями.

— А Петько? Ви підете, а як я буду шукати Петька?

— Який ще Петько? — запитав Блостер.

— Як я міг забути?! — схопився за голову Маняма.

— А хто такий Петько і куди він зник?

— Це мій друг, а куди він зник, я й сам не знаю. Але зник через цього вашого буя!

І Льоха коротко розповів про експерименти з таємничим каменем і про те, як зник його друг, вирушивши на цю саму галявину зранку кілька днів тому. Флоквел важко зітхнув, слідом за ним зітхнув і Мозя. Виявляється, розслаблятися було зарано. Вони мали ще знайти якогось Петька, якого й на очі не бачили.

— І де ж він може бути? Куди міг вирушити? — Голушкоїди перевтілилися в людей, щоб раптом нікого не злякати.

— Та звідки ж я можу знати? Він з вашим буєм спілкувався подумки, а що йому могло спасти на думку — не знаю! Спитайте краще у цієї каменюки! — І Льоха зі злістю буцнув валун, який приніс стільки неприємностей усім, хто у цей час зібрався на галявинці у міському парку.

— У каменя, кажеш? Це ідея! Мозю, в управлінні переміщень після нашого візиту не могли не стежити за пошкодженими буями, га? Отже, можливо, зафіксували, кого, куди і коли ним відправлено. А спробуй-но зв’язатися з ними. Раптом вони там припинили гратися з бадьорухом і взялися за справу?

— Хвильку, Флоквеле, зараз перевіримо! — І Мозя миттєво зник у зоряному буї.

Усі мовчки чекали. Льоха хвилювався через свого друга, Маняма через Льоху, Блостер через те, що його онук хвилюється через невідомого йому Петька, а Флоквел через те, що їх планета виявилася причетною до зникнення тубільського дитинчати. Тому, коли Мозя виринув з буя, у нього втупилися чотири пари схвильованих очей.

— Є новини — гарна і погана, — сказав Мозя. — Погана — буй справді активізувався і відправив невідомий об’єкт, але невідомо куди і в які часи. А гарна — об’єкт не відправлявся за межі планети.

— Нічого собі гарна новина! — збуджено вигукнув Льоха. — Ви хоч уявляєте, що це означає: у межах планети? Це означає, що він може бути дідько його знає де! У джунглях Амазонки, на Памірі, у пустелі Сахарі… Це ж ціла планета! Це ж ого-го-го! Го-го!! Го-го!!! — І Льоха розвів руки, наче для того, щоб охопити цю саму планету.

— Не нервуй вже так, — заспокоїв Льоху Флоквел, — по-перше, не ціла планета, а усього лише планета, і жодних «го-го»! — передражнив він Льоху, — а по-друге, треба знати особливості роботи буїв. Зоряна електричка передає об’єкти від буя до буя. А у межах планети, тобто зоні дії бую, об’єкт може бути переміщено лише на дуже незначну відстань. Як це по-вашому… — Флоквел витяг комунікатор і поклацав клавішами. — Ну, кілометри на півтора-два, щонайбільше. Тому, коли б буй відправив його кудись у просторі, то він давно б уже знайшовся. Скоріш за все, він переміщений у часі, що, чесно кажучи, теж не дуже добре. Його могло закинути на півгодини уперед, у майбутнє, чи на тисячу років назад, у минуле… Він може бути тут, але завтра чи вчора, і ми ніколи не зустрінемося. Пошук у часі набагато складніший, ніж пошук у просторі, ось яка штука.

— У часі… У часі… Дідько забирай… Манямо, ти пам’ятаєш, як ми були у музеї?

— Це де різноманітні історичні штучки зберігаються?

— Саме! Отож-бо мені здалося… Манямо, нам потрібно терміново побувати у музеї! Бігом! Там є одна така штука… Нехай усі чекають нас тут! Помчали! Кабанчиком!!!

Льоха з Манямою хвилин за сорок були у музеї. В першу чергу Льоха кинувся до тій кімнати, біля дверей якої Маняма зіткнувся з нечемним дідком. За дверима їх зустріла симпатична дівчина. Вона вправно працювала на комп’ютері.

— Добрий день! Вибачте, будь ласка, — ввічливо почав Льоха.

— Добрий день, — усміхнулася дівчина.

— Тут така справа…

— Добрий день, — висунувся з-за плеча Льохи Маняма і підтвердив: — Дуже важлива справа.

— Добрий день, — і йому відповіла дівчина і знову всміхнулася.

— Два дні тому ми були у вас на екскурсії і бачили, як на розкопках Десятинної церкви знайшли одну штучку…

— Маленька така… Ось приблизно така… — Маняма показав на мигах, яких приблизно розмірів була знайдена штучка.

— Забрав її стариган… Тобто чоловік літнього віку.

— Так нагрубіянив! Так нагрубіянив! — почав розповідати Маняма, за що відразу отримав ліктем у живіт.

— Ми з ним просто тут, біля кабінету зіткнулися, ось він і розгнівався, — пояснив Льоха.

— Сам був винен! Дивився б, куди… — Маняма замовк, бо ще раз отримав ліктем від Льохи.

— Нам потрібно подивитися на цю штучку. Одним оком! Будь ласка! Це дуже важливо! — Льоха скорчив таку зворушливу гримасу, на яку тільки був здатен.

— А що ж за потреба така? — запитала усміхнена дівчина.

— Та у нас тут, розумієте, Петько зник, — почав пояснювати Маняма.

— Та до чого тут Петько? — Льоха знов ткнув Маняму ліктем. — Просто один здогад з'явився. А раптом цей здогад виявиться правильним? Це буде таке відкриття! Таке відкриття! Можна глянути?

— Ну, добре! — зглянулася дівчина. — Ідіть за мною.

Вони пішли вузьким коридором, захаращеним різними коробками, дерев'яними скриньками і ще хтозна чим. Темними сходами піднялися на другий поверх і нарешті зайшли у велику світлу кімнату.

— Тут у нас реставраційна майстерня. Ось ваша знахідка, дивіться! Агов! До рук брати не можна!

— Я дуже обережно! Нумо… Нумо…

Льоха обережно оглянув коробочку з усіх боків і скрушно похитав головою:

— Ні, Мишко, ми помилилися.

— Який Мишко…. А… Саме так… Помилилися? — І Маняма розчаровано зітхнув.

— Йдемо додому. Дякуємо вам, але ми помилилися. Вибачте, а коли татари узяли Київ? — раптом запитав він.

— По усьому виходить, що сьомого грудня тисяча двісті сорокового року.

— Ясно. Дякуємо!

* * *

З пронизливим рипінням ворота розчахнулися. Коні, відчувши свіже повітря та волю, рвонули зі стайні. За мить табун вилетів на подвір’я, розкидавши татар, які не очікували такого зухвалого нападу. Попереду, низько пригнувшись до шиї коня, мчав Ратибор. Він вів табун до воріт. Кілька татарів, які намагалися перегородити дорогу табунові, були затоптані в стиглу землю важкими кінськими копитами.

— На гриву! На гриву лягай! — кричав брат Іов Петьку.

Сам він майже лежав на коні, притуливши бороду до кінської шиї. Петько і собі притулився до Агня. Грива пахла потом та кінськими кізяками. Коні мчали щодуху. Татари, схаменувшись, кинулися доганяти табун, який уже вважали своєю здобиччю.

— Давай, давай! — горлав Ратибор і лупцював коня шаблею плазом. — Давай!

Кінь, ситий, добре відпочилий та наляканий пожежею, погнав як стріла й повів за собою табун, у середині якого, щільно притулившись до кінських ший, мчали верхи брат Іов та Петько. Ратибор рвався до Лядських воріт, розуміючи, що інші скоріш за все зачинені. За мить вони пролетіли поряд із Десятинною церквою. Від побаченого брат Іов ледь не звалився під кінські копита. Церкви не було. Там, де раніше височіла чудова струнка будівля, диміла одна суцільна руїна. Стогони та крики людей на мить заглушили тупіт копит.

— Боже мій… Боже мій… — шепотів монах. — Та що ж це таке? Та за що така кара, Господи?

Все це промайнуло перед очима й залишилося позаду. Вщухли приглушені відстанню стогін та плач, але від цього легше не стало. У душі виростали важкі, тверді, наче криця, кристали ненависті до загарбників.

— Давай!!! Давай!!! — й далі горлав геть захриплий Ратибор.

Позаду гикала й вищала татарська погоня. Татарські коні, низькорослі, хоча і везючі, не могли змагатися у швидкості з довгоногими князевими скакунами, ситими та випещеними. Табун вилетів з міста. Ратибор прямував уздовж струмка, по Хрещатому Яру, і за першим поворотом, перестрибнувши неширокий струмок, зник у лісі. Табун помчав далі. Брат Іов та Петько, погнали своїх коней з Ратибором. Ледве втрималися верхи, коли їхні коні перестрибнули струмок, але встигли вчасно сховатися за деревами. Гонитва пронеслася десь поряд, до втікачів долинув тяжкий дух давно не митих тіл.

— Борзо, другі, борзо!

У Ратибора знов закров’яніла рана, з руки заструменіло червоне. Коні, відчувши запах крові, неспокійно заіржали. На хвилину мали зупинитися. Брат Іов відірвав поділ своєї сорочки і міцно перемотав рану Ратибору.

— Загоїться, доки весілля скоїться! — і зрозумівши, що пожартував недоречно, похмуро замовчав.

— Та годі вже… — Ратибор поплескав його по спині. — Все буде добре! А взагалі… Не можна гаяти часу, маємо їхати.

Вони знов почули гонитву, але десь далеко. Біля струмка принишкли, дочекалися, доки все вгамується, і знову вирушили. Вершники вже збиралися переїхати кригою на інший берег Либіді, коли їх помітили татари. Що то був за загін і звідки він узявся — невідомо. П'ять вершників одразу вискочили на лід, щоб відрізати втікачам шлях через річку, а решта, здіймаючи хмари снігу, кинулись наздоганяти Ратибора і його друзів.

— Назад, до лісу! — закричав Ратибор, і трійця з усіх сил помчала.

* * *

— Отже, хибний слід? — засмучено запитав Маняма, коли друзі вийшли на ґанок музею.

Льоха по-змовницькому озирнувся:

— Навпаки, ми влучили! Тільки не міг же я при цьому дівчиську сказати, що цей скандальний стариган при розкопках Десятинної церкви знайшов Петькову мобілку!

— Що знайшов? — ошелешено запитав Маняма.

— Мобільний телефон Петька, ось що! Він, зрозуміло, взявся грубим шаром глини й вапна, і впізнати його важко, але ще тоді, коли ти з професором зіткнувся у коридорі, я розгледів ту, як він назвав, шкатулку. Мені відразу здалося, що тут щось не те. Щось мені ця штучка нагадує! Але я жодним чином не очікував, що при розкопках церкви, зруйнованої аж у тринадцятому столітті, знайдуть мобільний телефон зі століття двадцять першого! Це ж повна маячня! Повна, закінчена маячня!!! Але він там, Манямо. Ваш клятий каменюка закинув Петька у стародавній Київ! І якщо правда, що татари взяли Київ сьомого грудня тисяча двісті сорокового року, то Петька треба шукати саме там!

— Нічого собі… — розгублено прошепотів Маняма. — Повний відпад і затьмарення розуму!

Вони побігли на зупинку трамвая і за півгодини були вже у парку, де на галявинці знайшли все ту ж трійцю рудих котів, котрі ліниво грілися на теплому серпневому сонечку. Один кіт смаковито потягнувся і неквапно запитав:

— Ну, що? Щось виїздили?

— Є! Знайшли! — закричали хлопці одночасно. — Він у Києві!

— Ось і добре! Де саме? — радісно закричав у відповідь Мозя.

— Він у Києві, але у тисяча двісті сороковому році — це майже вісімсот років назад.

— Зрозуміло, тоді ми поїхали, — Мозя рушив до буя.

— Куди поїхали? Ми його навіть на обличчя не знаємо! І він про нас не знає! — охолодив напарника Флоквел. — Мабуть, він має з нами на прогулянку з'їздити, — і повернувся до Льохи.

— Та я залюбки! Ти як, Манямо? Поїдеш?

— Зайвим там нема чого робити! — твердо сказав Флоквел. — На операцію підуть я з Мозею та Льоха.

Блостер погодився, схвально кивнувши. Він-то чудово розумів: у таких випадках зайві люді можуть створити лише зайвий клопіт. Маняма скривився, але мусив погодитися. Трійця розташувалася у зоряному буї.

— Флоквеле, а нащо у буї закладено можливість мандрівки у часі? — запитав Льоха. — Коли б цього не було, то з Петьком нічого б і не трапилося.

— Як це нащо? Промінь «А-зет», до котрого входить цей нещасливий буй, включає в себе ще півтори тисячі буїв. Рух по променю відбувається з дуже високою швидкістю. У підпросторі свої закони, тому швидкість руху там може значно перевищити швидкість світла, але й відстані величезні. Якби при русі зоряною електричкою не проводилася би корекція часу, то дістатися до тисяча п'ятисотого буя не вистачило б і життя, зрозумів? Але щось сталося — і буй почав реагувати на думки вашого Петька. У чому справа — фахівці розбиратимуться. Але це буде згодом, а зараз треба витягнути твого друга в реальний час.

Поясняючи все це, Флоквел налаштовував буй. Нарешті той відгукнувся на намагання спецагента сигналом про готовність.

— Усі готові? Тоді поїхали!

Льоха очікував чого завгодно, але тільки не цього. Не сталося геть нічого! Буй навіть не трусонуло, просто на табло змінилися незрозумілі значки, а Флоквел спокійно проказав:

— Виходь, приїхали.

Льоха розгублено знизав плечима.

— А ти на що чекав? — реготнув Мозя. — Знаєш, скільки наші інженери мучилися, доки зробили переміщення непомітним? Ого! Розповісти — не повіриш! Зате зараз краса. Раз — і тама…

Увімкнули екран зовнішнього огляду. Льоха витріщився на довколишній краєвид. Ще б пак! Такий вигляд Київ мав вісім віків тому! Цікаво — не те слово! Але дуже швидко розчаровано зітхнув, — крім лісу, навкруги нічого не було. Нарешті на екрані замиготіли просвіти між дерев.

— Схоже на узлісся. Вважаю, можна виходити, — висловив свою думку Флоквел.

— Без питань! — погодився Мозя. — Знайдемо Петька — і гайда додому! А то…

— Не базікай, — обірвав його Флоквел, — краще відчини дверцята.

Надворі була зима. У спецагентів одяг був із підігрівом, тому вони відразу його ввімкнули, а от Льосі довелося сутужно.

— Як же я не подумав? — процокотів він зубами. — Це ж грудень! От халепа!

— Так! Ти, хлопче, попав… Що ж робитимемо? Змерзне ж! Чи схопить нежить… Мозю, в тебе раптом в запасі одягу нема?

Мозя похитав головою — немає. У цей час на галявинку вийшов ведмідь. Чого він не заснув, як і належить усім ведмедям, невідомо. Може, сала на зиму не накопичив, а, може, зуб розболівся… Ведмідь, побачивши людей, гарикнув незлостиво, пройшов по краєчку галявини та й зник у лісі.

— Це що за диво природи? — запитав Мозя.

— Це ведмідь, хижак. Взагалі вони взимку мають спати, а чого цей вештається, хто його зна, — відповів Льоха.

— Як ти вважаєш, він мерзне? — й далі розпитував Мозя.

— Ведмідь? Чого б це?! Бачили, яка в нього густа шерсть? — поки він говорив, його голос змінювався: погустішав і захрип.

Льоха розгублено глянув на свої руки й отетерів: вони перетворилися на ведмедячі лапи! Задоволений Мозя прятав комунікатор:

— Трохи ведмедем побудеш. Аби зимно не було!

Флоквел кивнув:

— Все краще, ніж по-дурному від холоду загинатися.

— Ну, до міста я в такому вигляді дійду, а там? Я ж дикий звір, хижак! Мене можуть і того! З лука вбити! Чи на цю… Як його… Рогатину підняти!

Льоха у ведмедячій подобі розмовляв з чудернацькою вимовою: «Ну, до містаррр у такомуррр виглядіррр…». Словом, порикував, як справжнісінький ведмідь.

— Не бійся, а ми нащо? — посміхнувся Флоквел. — Ти краще думай, де твого Петька шукати?

— Тррреба йти до Києваррр. Там, на ррррууїнах Десятинної церррркви, знайшли його тррррубу.

— Тобто, телефон? — вточнив Мозя.

Ведмідь мовчки кивнув.

— Тоді ходімо. Що нам залишається? — Мозя незадоволено шморгнув носом.

— Ти менше носом шморгай, — цитьнув на нього Флоквел, — хлопчик не винен, що поряд із каменем подумав про стародавній Київ. А тепер його життю загрожує небезпека! А ти тут зі своїм носом!..

— Та годі тобі вже! Чого присікався? Вже і носом шморгнути не можна!

Ледь вийшли з лісу, як побачили трійку вершників. Вони стрімголов неслися вздовж узлісся. За ним з гиками та висками мчали вершники, цілий загін. Мозя прикинув оком — виходило десь осіб з двадцять.

— Дивись, дивись! — закричав Флоквел. — Тубільці! Може, у них запитати?

Один з утікачів щось прокричав, тицяючи пальцем на верхівки дерев. Ведмідь Льоха і прибульці теж подивилися вгору. На верхівці невисокої берези поряд із буєм на морозному вітерці майорів клаптик білої тканини.

— Агов, тубільці! — закричав Мозя, піднявши руку у привітанні. — А чи не підкажете ви… — Договорити він не встиг. У повітрі свиснула стріла й вп’ялася у дерево, що стояло поряд.

— Нічого собі… Ви що, з глузду з’їхали? — розгублено пробурмотів Мозя, оглядаючи стрілу. — Таким робом і вбити можна!

Тим часом трійця втікачів повернула до лісу. Ведмідь Льоха уважно вдивився у вершників, навіть звівся на задні лапи, щоб краще розглядіти, а потім розгублено сів на землю. Потім знов скочив і заревів щосили:

— Петррррро!!! — І щодуху рвонув до друга.

— Аркуда!!![94] — закричав Ратибор, вихоплюючи меч із піхов.

— Аркуда! — І собі закричав брат Іов, намагаючись зірвати лук із плечей.

— Петррррро! — не вгавав ведмідь Льоха.

— Мати моя рідна! Що за дива? — шепотів зблідлими губами Петько. — Що ж це таке?

Коні, побачивши хижака, голосно заіржали, захропли й перелякано позадкували.

Голосно завищали татари — і собі почали рвати луки з-за спин та вихоплювати з піхов шаблі.

— Мозю, займись тими! — наказав Флоквел, кивнувши на татар, які стрімко неслися на них.

— Хвильку, — весело крикнув Мозя, вихопив комунікатор — і за мить на шляху у переслідувачів з'явився триголовий дракон з планети Зев.

Одна голова дракона заревла, друга оглушливо засвистіла, а третя гучно ригнула, пустивши вогонь, а на завершення цієї вистави дракон ляснув величезним хвостом по замерзлій землі.

На мить усі застигли, потім серед татар здійнялася паніка. Захрипіли коні, ще голосніше завищали вершники. Переслідувачі, заважаючи один одному, розвернулись і дременули так, як ніхто з них ніколи не їздив. Загін на одному диханні перелетів і поле, і річку, і Поділ, зупинившись лише біля воріт. Свідки появи страшного дракона серед зимового лісу довго ще переводили подих і не могли прийти до тями.

Ратибор і брат Іов наче приклеїлися до сідел. Брат Іов хрестився:

— Господи, прости нас багатогрішних… Пресвята Богородиця, спаси та помилуй…

Коні вже не знали, чого і кого лякатися, козирили вухами та дрібно тремтіли.

— Петррро! — ревів ведмідь. — Це ж я, Льоха! Флоквел, та зрррробить мене норрррмальним!

— Один мент… Авжеж… — Рятувальник витягнув з кишені комунікатор.

І тут на очах розгублених і ошелешених стародавніх киян та Петька ведмідь наче роздягся, а з його шкіри з'явився Льоха у своїх незмінних окулярах.

— Льохо?! — отетеріло прошепотів Петько. — Льохо!!!

— Незбагнені дива твої, Господи, — Брат Іов ніяк не міг зупинитись і клав, клав, клав на себе хрести.

— Петро… — одразу похнюпив голову Ратибор.

Якимось незрозумілим чуттям — мабуть, батьківським — воїн миттєво усвідомив: він втрачає й цього сина. Нехай названого, нехай нерідного, але ж сина!

— Так хто ти єси? — запитав брат Іов. — У вечірніх країнах люди на аркуду, а паче на драконів не перетворюються. Вони інші, але вони люди, такі, як і ми. Хто ти єси?

Петько поглядом запитав Льоху, той рятувальників. Флоквел почухав потилицю точнісінько так, як це б зробив якийсь селянин з Київщини тринадцятого століття, а Мозя цикнув зубом. Петько махнув рукою:

— Любі Ратиборе та брате Іове, я єсьм із прочаго.[95]

— Прочаго? — безнадійним голосом запитав Ратибор, одразу повіривши у таку неймовірну річ.

— Прочаго? — перепитав брат Іов. — І ти весь час відав, що буде? Про татар, про церкву Богородиці? Про все-все?

— Відав, — кивнув Петько.

— І не пішов? І нас не залишив, відаючи, що можеш живота збутися?

Петько знов кивнув.

— Це добре, — зробив неочікуваний висновок монах. — Якщо такий люд у вас там жиє, який заради друзів своїх готовий живота збутися, то це добре. Куди зараз? Додому?

Петько знов глянув на Льоху:

— Авжеж! Тобі треба було б добряче загилити по потилиці, — Льоха суворо глянув на друга, — твої батьки божеволіють, бо син згинув у безвісті, а ти тут…

— А я що? Розважаюся? А може, я Київ боронив! З татарами бився! І ледь не загинув! Вони мене такого навчили! Дякую вам! — Петько припав до могутніх грудей Ратибора, а потім до грудей монаха. — Дякую. А мені і справді треба до батьків. Ой, що буде!.. А ви куди зараз?

— Ми? Подамося до князя Данила. Наш храм на Почайні бесермени зруйнували, будемо новий будувати. Де-небудь у тих краях, куди ще нехристи не добралися. А ти, отроче Олексію, можеш сказати, що буде далі?

— Далі? — Льоха знов кинув погляд на Флоквела, той похитав головою. — Далі буде життя. Багато чого буде: і доброго, і поганого, тільки я не можу про це розповідати. Тоді майбутнє може змінитися, і все так заплутається, що не зрадієш!

Прощання було сумним і коротким. Усі четверо по черзі зникли у зоряному буї. Ратибор та брат Іов кілька хвилин постояли біля звичайного з вигляду каменя й вирушили у путь, геть зачудовані, вони всю дорогу обговорювали побачені дива. Дуже швидко їхні темні постаті зникли у вечірньому лісі, і всі звуки на цьому узліссі затихли. Тільки майорів на верхівці берези білий клаптик, носова хустинка, яку забув Петько, прибулець із майбутнього.

* * *

За мить усі четверо вилізали з буя на галявинці, у міському парку. Поряд з валуном, в очікуванні, лежало двоє рудих котів, абсолютно однакових. Коли б хто-небудь уважно спостерігав за ними, то побачив би, що коти полегшено зітхнули, коли просто з валуна раптово вилізли двоє хлопчиків, а потім ще два рудих коти. Коти, уважно роззирнувшись навкруги, перетворилися на істот, віддалено подібних до людей. З першого погляду було зрозуміло — це не земляни.

— Ну що ж, час іти, — спокійно сказав Флоквел, — я розмовляв із Саткесом, несправність усунено, і ви можете думати поряд із буєм про що завгодно.

— Знаєш, — сказав Маняма, звертаючись до Льохи, — дякую тобі за все. А це, — він показав на окуляри, — це зніми на хвильку. Дідуню, дай-но мені, будь ласка, свій комунікатор і ввімкни медичну опцію. Ага, дякую. Петько, у тебе очі нормальні?

— Тобто? — не зрозумів Петько. — Що означає «нормальні»?

— Окуляри носиш?

— Нащо? Я і так добре бачу.

— Чудово. Постій спокійно трошки.

Маняма підніс комунікатор до очей хлопчика, поводив туди-сюди, а потім ті самі рухи повторив біля обличчя Льохи, попередньо попросивши його заплющити очі.

— Ось і все, — сказав Маняма, коли закінчив свої дивні маніпуляції.

— Що все? — здивувався Льоха.

— Окуляри тобі більш не потрібні. Це мій тобі дарунок наостанок.

— Як це? — ще більше здивувався Льоха і розплющив очі. — Ну… Ти даєш… І справді не потрібні! Я все бачу! Я все класно бачу!!! Дякую, Манямо! І вам усім дякую, — повернувся він до усіх інших незвичайних знайомих.

— Бувайте, хлопці! — Маняма по черзі потиснув хлопцям руки і зник у зоряному буї. Слідом за ним зайшли Мозя та Флоквел. Останнім у буї зник Блостер Корпурама, наостанок помахавши хлопцям рукою.

— Не сумуйте, хлопці!

Дверцята у валуні зникли, а після того з каменем нічого не відбулося. Буй залишився абсолютно нерухомим. На нього раптово заскочив рудий котисько, який непомітно вигулькнув з кущів.

— О! Ти диви! Знов цей кошак! З нього усе почалося! Агов, Рудий! — радісно закричав Петько.

— Це не Рудий, це Маняма, — сказав Льоха, — киць-киць…

Він узяв кота на руки і погладив його по брудній шерсті:

— Скінчилися твої вуличні поневіряння. Від сьогодні будеш жити в мене.

Петько очікував, що вдома буде щонайменше ураган, але ураган не відбувся. Зрадівши поверненню сина, батьки хоч і сварили його, але це був все ж таки не ураган, а так… легкий протяг… Тим більше, що по Петьковим розрахункам його вдома не було місяця зо три, а насправді лише три дні. Петько не міг цього пояснити — мабуть, тут йому допомогла та сама корекція часу, за допомогою якої мандрували зоряною електричкою. Петько сказав батькам, що де був — не пам'ятає, що робив — не знає, і взагалі… І справді, не розповідати ж про те, що зоряний буй, до того ж несправний, відправив його у тринадцяте століття, звідки його витягли інопланетяни й найкращий друг Льоха у ведмежій подобі? Хто ж у таку нісенітницю повірить? Незабаром ця історія почала забуватися, як дивовижний сон. Тільки десь під Новий рік Петько прибіг до Льохи радісно збуджений.

— Льохо! Вони дійшли! Чуєш? Вони дійшли!

— Хто дійшов? Куди дійшов?

— Ратибор з братом Іовом дійшли! Вони дійшли до князя Данила! Так жалкую за мобілою! Я її десь у церкві посіяв! Я б тобі його показав! Я тоді князя сфоткав. Вони дійшли!

— Звідки знаєш?

— Я з батьками до Почаївської Лаври їду, на екскурсію.

— Ну, то й що?

— А те! Наша церква святого Іллі, де брат Іов був монахом, стояла на Почайні. Зараз цієї річки вже й немає. А Лавра на Тернопільщині зветься Почаївською. Тобі не здається такий збіг незвичайним? А ще я заліз до Інтернету й там прочитав, що ця Лавра заснована монахами, які врятувалися після нападу татаро-монголів на Київ. Заснована вона наприкінці тисяча двісті сорокового року, зрозумів? Отже, вони дійшли! І заснували новий храм, який згодом перетворився на Лавру!

— Здорово!

— Авжеж, здорово! Ет, ще б бібліотеку Ярослава Мудрого знайти! Тільки я не зрозумів, куди вів коридор, яким ми йшли туди з братом Іовом! Може, де-небудь вона і досі є? От би знайти! А до Почаївської Лаври обов’язково поїду! Поїду й дуже уважно все там огляну. Може, брат Іов мені десь послання залишив чи знак якийсь, га?

— Усе може бути. Може, і залишив!

— Мабуть, я піду. Я тут у бібліотеці книжку узяв з історії Києва. А раптом там що-небудь про брата Іова чи Ратибора написано?

— Чуєш, Петько, а з чого це Серга тебе десятою дорогою оминає? Я його учора бачив, він у двір зазирнув, а як побачив тебе, то дременув!

— А!.. — Петько махнув рукою. — Причепився якось до мене, так я йому малий гаплик показав. Мене брат Іов навчив. Так він усе зрозумів і більше до мене не чіпляється.

— Здорово! Навчиш?

— А то…

Так закінчилася ця неймовірна історія, абсолютно не схожа на правду. Скоріше за все, вона схожа на дивовижний сон. Тільки що ж тоді робити з рудим котом Манямою, який досі живе у Льохи?

Примітки

1

Bluetooth (англ.) — це технологія бездротового зв'язку.

2

Стародавні найменування тканин.

3

Петько хотів сказати «вечірних», тобто західних (тут і далі всі давні слова взято з короткого словника давньоруської мови http://kirsoft.com.ru/freeciom/KSNews_756.htm).

4

У стародавній Русі вважалося, що пояс оберігає від неприємностей, тобто виконує роль оберега (http://folkler.ru/ kostyum/odegda_drevnih_slavjan).

5

Мабуть, шпигун. Ховався, наче злодій.

6

А схожий на ягня.

7

Прізвисько.

8

Якщо батьки Бога люблять, то й діти також.

9

Хіба.

10

Хлопчик, слуга.

11

Хіба не бачиш, що хлопчик без коня? Візьми до себе…

12

Кінь у господарстві. Бойовий кінь звався комонь.

13

Хвіст.

14

«Воїнам — здрастуйте!» — форма вітання у давній Русі.

15

У стародавній Русі вікна закривали або бичачими міхурами, або слюдою, які вставлялись у так звані віконниці — решітку з металу. Скло застосовувалося рідко, бо було дуже дороге.

16

Варвар.

17

Магометанин.

18

Краса.

19

Вороги Данила Галицького, які багато разів його зраджували.

20

Зрад.

21

Місто, що збудував Данило Галицький. Там він переважно і мешкав.

22

За легендою, саме так відповів ханським послам рязанський князь, коли ті прийшли вимагати здачі Рязані.

23

Мертвим не соромно.

24

Захисту, оборони.

25

Ще.

26

Помічник.

27

Злякався.

28

Якщо.

29

Годуватися.

30

Чи добре було полювання?

31

Комахи на кшталт земних тарганів.

32

Мандрівниче.

33

Угорські міста Буда, Пешт і Обуда об’єднались у 1873 році та утворили місто Будапешт. У час, що описується у книзі, тобто у тринадцятому столітті, такого міста не існувало.

34

Вигадуєш, брешеш.

35

Чаклун.

36

На той час Києву сильно дісталося від княжих міжусобиць.

37

Цар Петро Перший у 7208 році від створення світу ввів літочислення від різдва Христова, яким ми користуємося й досі (Григоріанський календар). 20-те грудня 7208 року стало вважатись 1-шим січня 1700 року. Різниця між двома літочисленнями становить 5508 років. До реформи Новий рік починався 1 вересня. Можливо, що традиція починати навчальний рік саме 1 вересня зберіглась з тих часів. За старим літочисленням 2013 рік був би 7521 роком.

38

Захопили.

39

Кайдани, окови.

40

Стародавній Київ складався з градів Володимира, Ізяслава-Святополка, Ярославова, Копирева Кінця, Замкової Гори та Подолу. Церква Софії Київської знаходилась у граді Ярославовому, а Десятинна — у граді Володимировому.

41

Головна.

42

Печера, нора.

43

Брешеш.

44

Завдання.

45

Жеребець.

46

Добрий.

47

Торік був хворим, однак виходили.

48

Ягня.

49

Герой з роману М. Булгакова «Майстер і Маргарита».

50

Пошкодиш.

51

Чоботи з низькими халявами.

52

Добрі.

53

Не годні.

54

Бою.

55

Не вміє їздити на коні.

56

Парубкові не вміти їздити верхи — соромно.

57

Ще.

58

Зверни увагу.

59

Добре.

60

М’ясо, яловичина.

61

Храм пророка Іллі знаходився на березі Дніпра та Почайни. До 988 року це був єдиний новий християнський храм у Києві, і цілком можливо, що стародавніх киян хрестили саме біля його стін.

62

Читати речитативом псалми.

63

Цитата з Остромирова Євангелія, написаного, ймовірно, у середині XI ст. Повністю цитата звучить так: «Слава тобі, господи і царю небесний, за те, що подвиг (вразумів) написати мене це євангеліє. Почав же його писати».

64

Почайна, рукав, стариця Дніпра. Усього на території сучасного Києва протікало, крім Дніпра, тринадцять річок: Глибочиця, Почайна, Либідь, Дарниця, Сирець, Нивка та інші.

65

Причалюють кораблі купців.

66

Сучасна Контрактова площа.

67

Дуже майстерні.

68

Списами.

69

Посудом та одягом.

70

Коли писалася ця книжка, тобто у жовтні 2008 р., автор намагався відшукати музей Києва, але з ним сталася та же історія, що й з Льохою: музей Києва не мав приміщення. Ой, як соромно було перед Манямою!

71

Втіху, заспокоєння.

72

Життя.

73

Уся наше життя — суєта, тільки знання вічні.

74

Аз, Буки, Веді, Добро, Глаголь, — старослов’янські назви букв. Звідси походить слово «Азбука».

75

Рукопис чи книга на пергаменті.

76

Великий.

77

Мудрощі.

78

Нащадкам.

79

Знатні.

80

Селянин, хлібороб.

81

Види холодної зброї.

82

Кольчуга.

83

Теплий плащ.

84

Так у той час називалися верблюди.

85

Район сучасного Майдану Незалежності.

86

Так у часи Київської Русі звалася місцевість, де зараз знаходиться вулиця Хрещатик.

87

Прикажчики, тобто люди, які керували дорученими ділянками, господарствами.

88

Селяни, які жили на землях, що належали князю.

89

Смерди, які узяли гроші в борг та не змогли їх віддати, становились закупами. Фактично, вони становились власністю тих, кому були винні.

90

Клятву.

91

Як татари штурмували Київ — авторське припущення. Жодними історичними джерелами не підтверджується.

92

Тварина, яка водиться на Масябосі і вирізняється особливою неохайністю.

93

Перекладач.

94

Ведмідь.

95

Майбутнього.

Content

Есаулов Олександр Зоряна електричка

Олександр Есаулов Зоряна електричка

Розділ 1. Рудий кіт, або Чий рюкзак важче?

Розділ 2. Не кожен камінь — камінь…

Розділ 3. Знайомство

Розділ 4. Буй вісімсот дев'ятнадцять

Розділ 5. Які вони, наші предки

Розділ 6. Повний відпад та запаморочення розуму…

Розділ 7. Хто такий Мадингма?

Розділ 8. Водоживи та промедаї

Розділ 9. Данило Галицький

Розділ 10. Сутичка

Розділ 11. Не можна наїжджати на Великоглава!

Розділ 12. Два різних Києва

Розділ 13. Як Петько канорхав

Розділ 14. Як дістати парінгею?

Розділ 15. Хто такий Дарвін?

Розділ 16. Пофігіст з планети Фіга

Розділ 17. Татари близько

Розділ 18. Що таке пофігізм?

Розділ 19. Оборона

Розділ 20. Політика в чистому вигляді

Розділ 21. Спітнілий Джек

Розділ 22. Прямий ефір

Розділ 23. Повернення Ратибора

Розділ 24. Справедливість над усе

Розділ 25. Аркуда, карачун та рудий кіт Маняма

Примітки