Олександр Есаулов

Автор висловлює велику подяку дітям, які відпочивали в Київському дитячому санаторії «Орлятко» у м. Ворзель Київської області, за надану допомогу при написанні цієї книжки.

ЧАСТИНА 1

У ГРІ НА БОЦІ ГІРЕЇ

РОЗДІЛ 1

Знайомство, або що буває, коли не слухаєш маму

Петрикові дванадцять років. Це не так уже й мало, якщо розібратися. У дванадцять років люди багато чого вміють. Бігати, стрибати, ганяти м’яча, говорити «добридень», «не хочу!», і взагалі… Усіх умінь не перелічиш. А ще Петрик умів грати на комп’ютері. Правда, він добре знав тільки одну гру. Власне, включити комп’ютер нескладно, але розібратися в грі, яку клавішу й коли натискати, — тут довелося пововтузитися. Ще складніше вмовити маму дозволити пограти. Мама до цього ставиться дуже строго й більше години за монітором сидіти не дозволяє. А так хочеться! Ось і сьогодні, відігравши дозволену мамою годину, Петрик сів за уроки. Математика вперто не лізла в голову. Ну справді, яка може бути математика, якщо бачиш на чорному екрані неймовірні пригоди в країні злої чарівниці Гіреї? Одягнена вона в бузкову сукню з туго затягнутим золотим паском і в такі ж золоті черевички. У неї великі зелені очі й пишне чорне волосся. Ну й, звичайно, лиховісна чорна родимка над губою. Яка зла чарівниця не має такої родимки? Словом, у Гіреї на екрані мала вигляд був просто пречудовий.

Петрик боровся із собою скільки міг, а коли його сили в цій, наперед нерівній, боротьбі, закінчилися, важко зітхнув, закрив зошит і пересів за комп’ютер.

Хтось м’яко потерся об його ногу.

- Ксюша! - Петрик ласкаво погладив сіру пухнасту кицьку, яку і він, і тато Макс дуже любили. Мама її теж любила, але не дуже, бо їй доводилося збирати всюди котячу шерсть, міняти пісок, піклуватися про корм, словом, доглядати за Ксюшею, а та відповідала особливою відданістю й ніжністю. До Петрика ось так полащитися вона підходила дуже рідко. А сьогодні кицька сама стрибнула до нього на коліна,

муркотіла й наполегливо заглядала в очі, немовби намагалася щось сказати, від чогось застерегти.

«Півгодинки пограю, — подумав Петрик, - а потім візьмуся за математику. Нічого за півгодини з нею не зробиться!»

Раз! Петрик натис кнопку запуску комп’ютера. На екрані замиготіли рядки таємничих значків і цифр. Два! Іконки різних програм вишикувалися в ряди. Три! Петрик підвів стрілку курсора до потрібної іконки й натис клавішу на мишці. Але далі все пішло не так, як звичайно. Замість звичного меню на екрані з’явилася… зла чарівниця Гірея!

- Ну що, Петрику, пограти захотілося? А як же мамина заборона? Чи ну її, маму? Звідки вона довідається, що ти погрався зайву годинку, правда? Іди до нас, сюди… Тут і пограємо!

- Куди сюди? — не зрозумівши, запитав Петрик.

- У гру, — продовжувала Гірея, — у нас тут так весело й цікаво. Хто довідається про цю зайву годинку? А уроків зовсім мало, еге ж? Усього дві задачки з математики… Ага… У номері тридцять вісім відповідь: ікс дорівнює дванадцяти. А в номері сорок відповідь: ікс дорівнює сорока п’яти.

Петрик відкрив щоденник. Задачки були названі правильно! Хлопчик був уражений: справжнісіньке диво!

- А як я потім повернуся? — запитав він Гірею.

- Дуже просто! Тобі допоможе моя чарівна сила! Ну ж бо, вирішуй!

І Петрик, забувши, що Гірея чарівниця зовсім не добра, а навпаки, дуже навіть зла, кивнув головою. Та простягнула руку просто з екрана! Петрик, який від подиву зовсім не розумів, що робить, довірливо вклав свою долоню в її. Спалахнуло яскраве синє світло, і він опинився по той бік екрана!

- Ось бачиш, як усе просто. Треба тільки захотіти. І трошки не послухатися мами. З цієї хвилини ти — мій воїн.

- Як це? Чому це? А якщо я не хочу? Я завжди з ними боровся.

- Не має значення, що ми робимо завжди. Важливо, що кожен робить зараз. А зараз ти — мій воїн. Не послухаєшся… Дивись!

Гірея махнула рукою в бік великого дерева. З кожного пальця зі страшним гуркотом вирвалися блискавки. Дерево зламалося в тому місці, де вони вдарили, і спалахнуло. Одна річ — бачити таке на екрані, а інша — стояти поруч. Петрик злякався.

- Тітко Гіреє! Я хочу додому, відправте мене назад.

- Додому?! — зареготала Гірея. — Додому! Забудь це слово! Ти вже не Петрик. Ти мій новий воїн, і звуть тебе Рикпет! Рикпет! Подивися на себе, Рикпете!

Перед Петриком з’явилося дзеркало. У ньому відображався синій воїн, схожий на тих, яких він знищував десятками в кожній грі. Сині

обладунки, автомат на шиї, важкі черевики, шолом із прозорим забралом, на поясі кинджал і дві гранати. Синій воїн! Петрик - синій воїн! У це не вірилося. Як таке могло трапитися? Що тепер робити? Як повернутися додому? Погратися, звичайно, можна, а якщо вб’ють? А що скаже потім мама? Чи тато? Ой, про тата краще не згадувати. Якщо він довідається, що Петрик порушив мамину заборону, тоді тримайся!.. Але як же все-таки повернутися?

- Повернутися? Ти хочеш повернутися? — вгадала його думки Гірея й знову зареготала. — Дивися!

Чарівниця змахнула рукою, і перед Петриком виросла стіна висотою метрів зо п’ять. Стіна тяглася нескінченно, до самого обрію. Вона була зроблена з моніторів! Деякі були вимкнені, а на деяких ішла гра.

- Бачиш, скільки їх? Тільки я знаю, який стоїть у тебе вдома! Тільки я можу відправити тебе назад. Бо, крім свого монітора, треба знати ще й заклинання.

- Бачиш? — вона підвела Петрика до найближчого монітора, поклала долоню йому на потилицю й легенько штовхнула. «Тук!» — неголосно цокнув об скло екрана шолом. — А тепер дивися, — Гірея щось прошепотіла, взяла Петрика за руку. Рука вільно пройшла крізь скло й занурилася в екран!

- Бачиш, я спеціально це показала, щоб ти знав: без мене із Заекрання не вибратися нікому. Будеш добре служити — поверну додому, а інакше… Марш у казарму, Рикпете! На тебе чекають великі подвиги! — і Гірея зареготала, на цей раз особливо страшно та глузливо.

Страх охопив Рикпета. Невідома сила підхопила й понесла над дорогою невідомо куди. Вмить зникли й жахлива Гірея, й узлісся, куди потрапив Петрик, необачно подавши руку злій чарівниці, і стіна з моніторів, що позбавила його останньої надії на повернення додому.

РОЗДІЛ 2

У казармі синіх воїнів

Політ Рикпета тривав недовго. Було так цікаво й незвичайно, що він зовсім забув про страх. Після кількох крутих віражів, які заклав Рикпет з волі невідомої сили, він зовсім заплутався й перестав розуміти, звідки й куди летить. Нарешті він побачив високий замок із золотим осяйним дахом. Що ближче Рикпет підлітав до замку, то більше в повітрі ставало воїнів. Одні летіли до замку, інші назустріч. У їхньому русі відчувався строгий порядок. Більше він нічого не встиг роздивитися. Сила, яка його несла, різко ослабла, і Рикпет стрімко помчав униз, просто на площу перед входом до замку. Біля самої землі сила м’яко підхопила його й обережно поставила на ноги. Політ Рикпету сподобався. «І взагалі, - думав він, - може, не так уже все й погано? Може, побути синім воїном навіть цікаво? Справжній автомат! Гранати й кинджал! У кого ще була така пригода?». Щось м’яко штовхнуло Рикпета в спину. Схоже, сила, яка несла його небом, не відпускала й на землі. З цікавості Рикпет вирішив не підкоритися силі, поставив ноги разом, відмовляючись іти у вказаному напрямку. Покарання не змусило себе чекати: спочатку невідомо від кого він одержав доброго потиличника, потім стусана нижче спини, й, зрештою, щось гостро стьобнуло його по плечах. Якщо потиличник і стусан були швидше образливими, то по плечах ударило дуже боляче.

- Ой! — вигукнув Рикпет, потираючи вдарене місце. — Боляче ж!

- А ти не пручайся, глюк нещасний! — пролунав голос. — Іди, куди велено, чи ще раз одержати захотів?

- Ти хто? — запитав приголомшений Петрик. Він навіть оглянувся, але нікого не побачив.

- Я Голос, слуга Гіреї. Після пані я тут головний, від мене, як щось не так, і батогом одержати будеш. Зрозумів?

Бути синім воїном, виявляється, не так уже й приємно. Але робити було нічого. Опустивши голову, Рикпет побрів до входу в палац.

Величезні, товсті й високі розкриті навстіж ворота були зроблені з темно-синього дерева. Дверний отвір розділений на дві половини. Над однією висіла табличка «Input», над другою — «Output». Ці два англійські слова Рикпет знав. Вони означали «Вхід» і «Вихід». Потік синіх воїнів рухався в обидва боки. Він вирішив зайти до будинку під табличкою «Вихід». Просто тому, що так було ближче, але відразу одержав потиличника. Знаючи, чим це може закінчитися, Рикпет підкорився і зайшов до палацу, як усі. Усередині палац здався йому навіть більшим, ніж зовні. Неймовірної висоти стеля, а кінця коридору він так і не побачив — такий він був довгий. Коридором рухалося кілька доріжок. Крайні рухалися назустріч одна одній зі швидкістю пішохода, наступні — зі швидкістю бігуна, треті — ще швидше. Центральні стрічки мчали так швидко, що Рикпет не міг роздивитися на тих стрічках воїнів. Він обережно став на крайню стрічку, потім на другу й нарешті переступив на центральну. Від швидкості захопило дух. За кілька хвилин Рикпет відчув легке підштовхування. Цього разу він послухався, обережно перейшов зі стрічки на стрічку й опинився біля високих синіх дверей, на яких висіла табличка «ТІ 107».

- Запам’ятав, біте? Це твоя кімната. Ти маєш бути або тут, або на завданні, - мовив Голос.

- А чому «біт»? — запитав Рикпет.

- Бо наймолодший воїн зветься «бітом». Вісім бітів підкоряються байту. Тисяча двадцять чотири байти — це кіла, яка підкоряється

кілобайту. Потім ще є мета, гіга й тера. Усі вони підкоряються своїм байтам. Це величезна кількість солдатів. Стільки, скільки ніколи не переб’ють дурні гравці, які намагаються перемогти нашу володарку Гірею.

- І ці всі солдати такі, як я? З іншого боку екрана?

Після цього запитання Рикпет одержав удар батогом.

- Марш у казарму! Слухай Силу, корися їй і не став дурних запитань. Слава синього воїна — у слухняності Силі, а Сила — це і є наша володарка Гірея! Втямив чи повторити?

Це було сказано з явною погрозою. Рикпет вирішив не ризикувати й мовчки кивнув головою.

- Отож, — пробурчав Голос.

У величезному приміщенні казарми було всього з півдесятка ліжок, розставлених у далекому кутку. Поруч з ліжками стояли два столи й десяток простих табуреток. Уздовж довгої, без вікон, стіни чорніли дивні прилади. Слідом за Рикпетом до казарми зайшло не менше десятка воїнів. Один пішов до ліжок, а інші — до приладів. Воїн підходив до одного з приладів, за формою схожого на великий гриб, клав на нього руку й зникав. Його немов утягувало в цю металеву поганку. Той воїн, який не пішов до грибків, важко сів на одне з ліжок, стомлено поклав руки на коліна й уважно подивився на Рикпета.

- A-а, новенький… Ще один дурник… Як тебе звуть, біте великої Гіреї?

- Рикпет.

- Ага… А мене Кадим.

- Ти пробував звідси…

- Т-с-с, — приклав палець до губів новий знайомий, — мовчи, якщо не хочеш одержати по шиї.

Кадим підвів нового знайомого до стола, розсипав рівним шаром сіль і написав на ній кінчиком кинджала в три прийоми, щоразу розрівнюючи: «Читати вони не вміють, зайвого не говори».

- Ага, — відповів Рикпет, і на знак того, що він зрозумів дружнє попередження, кивнув головою. — Тут можна займати будь-яке ліжко? Ти давно на цьому спиш?

- Уже й не пам’ятаю скільки, — відповів Кадим.

- А багато тут таких? Ну, як ми?

- Ні, заекранщиків небагато, переважно глюки. Зате заекранщики — кращі бійці.

- Глюки - це хто?

-А ось ці… - Кадим кивнув на синіх бійців, які нескінченною низкою підходили до грибків і зникали невідомо куди. — Вони й не люди зовсім, а так, ходячі картинки. Я й сам не відразу зрозумів, хто вони.

Запитаєш щось, а він дивиться крізь тебе, немов не бачить. Спочатку моторошно було, потім звик. Як на завдання пошлють, їх настріляють цілі купи, а їм хоч би що. І лізуть, лізуть просто під кулі.

- Як — під кулі? — не зрозумівши, запитав Рикпет. — І ми також під кулі?

- А ти як думав? Мене ось за весь час двічі поранило, — Кадим закотив правий рукав і показав світлу мітку трохи вище ліктя, — бачиш? А друга на нозі.

Ух, ти! Справжні поранення! У Рикпета перехопило подих. Оце так!..

- А вибратися звідси… Ой! — по спині боляче стьобнуло батогом.

- Я ж тобі говорив!

- Рикпет, до бою! — пролунав у голові голос. Рикпет стрепенувся. Кадим теж підхопився.

- Тебе теж? — запитав він. — Добре, що для початку підемо разом. А я перший раз сам ходив. Тоді мене й поранило в ногу.

Усе це він говорив Рикпету вже на бігу.

РОЗДІЛ З

Перша гра

За мить нові товариші мчали в повітрі невідомо куди.

- Це так гра завантажується! — перекрикував свист вітру Кадим. — Зараз прилетимо, потрапимо в чийсь комп, і почнеться. Ти з автоматом знайомий? Дивися, це затвор. Один раз пересмикнеш і пали всю гру. У нас патрони ніколи не закінчуються. У гравців — так, у нас — ні. Отут на автоматі оптичний приціл стоїть, — Кадим торкнув пальцем металеву трубку, — то ти ним не користуйся. Він не допомагає.

- Чому не допомагає?

- Я пробував, не виходить. Треба спочатку гарненько приготуватися: пристріляти, патрони підібрати, не поспішаючи прицілитися, вітер урахувати, ну і все таке інше… Ціла наука! Підлітаємо! Тримайся! Зараз відеокарту проходити будемо!

Хлопці помчали якимись вузькими трубами, б’ючись то головою, то плечима. У темряві з’явилася невелика світла пляма. Бац! Бац! По одному приятелі вилетіли просто на середину невеликої кімнати.

- Швидко! — Кадим смикнув Рикпета за рукав. — Стань за мною!

Сам Кадим став збоку від дверей, направивши автомат на дверний отвір.

На підлогу біля дверного отвору впала тінь. Кадим, попереджаючи товариша, підняв руку. Потім швидко присів і викотився просто у двері. Ду-ду-ду! — заблищали автоматні спалахи.

Рикпет зі страхом підійшов до відкритих дверей. Там, розтягшись на підлозі, лежав хтось, одягнений у чорну форму. Раптом чорна фігура почала бліднути й за мить зникла.

- У… Зараз у гравця друге життя почнеться. На початку їх три. Щоб швидше до геймовера дійти, треба його тричі бахнути на самому початку, тоді й додому можна.

- Який геймовер?

- Game over, кінець гри, зрозумів? Побігли!

Не роздумуючи, Рикпет кинувся за Кадимом по коридору. З розгону вони влетіли в якийсь величезний світлий зал. Чик! Чик! Чик-чик! — засвистіли кулі, відбиваючи зі стінки штукатурку. Приятелі один за одним упали за невисокою перегородкою.

- Давай я з того боку, а ти з цього! Він десь під дахом сховався. Виглянь обережно, спробуй його засікти.

Поповзли в різні боки. Рикпет обережно висунув голову й подивився нагору. Під стелею щось спалахнуло, як запалений сірник, і відразу пролунав звук автоматної черги.

- Ах ти ж… Граєшся… У нас, із автомата…

Він підняв свою зброю й натис на спусковий гачок.

Вогник умить згас, з-під даху, де нещодавно він спалахував, щось важко впало додолу. Рикпет широко разплющів очі. Він уперше в житті стріляв! Він у когось поцілив! Очі його наповнилися слізьми.

Кадим уважно дивився на друга.

- Гей, Рику, ти чого? Це ж глюк! Це ж гра, це ж не по-справжньому!

Глюк, котрий лежав на підлозі, поступово почав танути і через кілька секунд зник повністю.

- Бачиш? І нема його! Це ж гра!

- Мабуть… Його нема, але я ж є! І я в нього стріляв! І поцілив! Стріляв, розумієш?

- Він сам винен! Чого він сюди припхався? Місто будував би — ніхто б у нього не стріляв! Ти ж його сюди не кликав? А взагалі, нічого з ним не буде. Зараз він знову сюди прителіпається…

Десь в іншому приміщенні пролунала люта стрілянина й вибухи двох гранат.

- Чуєш? Знову приперся! Глюків лупить! Гайда, подивимося.

Обережно підійшли до прочинених воріт і заглянули в сусіднє приміщення. Це був просторий зал з величезним, на всю стіну, темним вікном. У зал виходило п’ятеро дверей. Через єдині відкриті долітали звуки близьких автоматних черг.

Не встигли вони зробити й двох кроків, як з відчинених дверей вискочив одягнений в чорне гравець. Кадим не розгубився й вихопив кинджал…

Під стелею великими жовтими літерами спалахнув напис: «GAME OVER». Рикпет отямився вже в польоті. Уперше гра здалася зовсім не такою цікавою, як раніше, і йому страшенно захотілося додому. Він більше не хотів бути синім воїном злої чарівниці Гіреї. Його не тішили гарні обладунки, справжній автомат, гранати й кинджал. Він дуже захотів стати знову… Рикпет із жахом зрозумів, що він забув, як звали його в минулому житті!

- Хто я?.. Як мене звали? Звідки я?..

Відповіді не було.

РОЗДІЛ 4

А в цей час…

У той час, коли Рикпет повертався до замку після першої гри, Гірея радилася зі своїм вірним слугою Голосом. Гірея у своїй незмінній бузковій сукні нервово ходила кабінетом. Що робив Голос — незрозуміло, бо тіла в нього не було. Кабінет чарівниці був величезний. Дві стіни повністю заставлені моніторами. Монітори, які стояли вздовж короткої стіни, працювали. На екранах виднілися чиїсь кімнати: то частина письмового стола, то шафа чи ліжко, десь частина вікна, наче монітори служили віконцями в реальне життя. Монітори, що стояли вздовж довгої стіни, були або вимкнені, або показували обличчя гравців, які борються з синіми воїнами.

-Ти розумієш, Голосе, що сьогодні ми здобули тільки одного заекранника? Та й той зовсім малий! Він іще в грі не побував, а вже носом захлюпав і до мами попросився!

- Якщо мені буде дозволено сказати, моя володарко, я бачив його під час першої гри. Повірте, з нього вийде прекрасний воїн. Він зняв гравця просто з-під даху першою ж чергою. Це виходить далеко не в кожного.

- Невже? Ну що ж, чудово. Але пам’ятай: нам треба якнайбільше заекранників. Шукайте по всіх комп’ютерах, за всіма адресами… Бо глюки ні до чого не придатні. Палити, куди бачиш, — ось і все, що вони вміють.

- Я не зовсім розумію, моя володарко, навіщо нам так багато заекранників? Із глюками куди простіше… А цих треба годувати, напувати, нічліг їм організовувати, стежити постійно…

- Це ж так просто… просто… просто… Ми живемо, поки в нашу гру грають. Це, я сподіваюся, зрозуміло? Коли вона стане нецікавою, гравець її розмагнітить. Якщо один — не біда, але якщо всі — ми зникнемо. Чим більше гравців, тим я могутніша! У нашій грі п’ять рівнів, і до кінця поки ніхто не дійшов. Чому? Бо за нас грають не глюки, а заекранники! Вони вміють грати! І будуть грати! Бо вони це люблять! Зрозумів тепер?

- Але ж затягувати сюди заекранників незаконно. Я навіть боюся подумати, що буде, коли про це довідається Великий Процесор! Це ж стовідсоткове розмагнічування!

- Мовчи, Голосе, мовчи… Якщо ми не будемо затягувати сюди заекранників, нас розмагнітять іще швидше. Дивися! — Гірея змахнула рукою, і в повітрі завис величезний екран. — Ми сьогодні зіграли майже тисячу ігор, а місяць тому не дотягували й до трьохсот. Хто з чарівників, які живуть під владою Великого Процесора, так швидко розширює свої володіння? Мовчиш? Отож! А все завдяки заекранникам. А із заекранниками можна й самого Великого Процесора… Ну, про це тобі знати зарано.

Вона замовкла й підійшла до одного з екранів, розташованих праворуч від вікна.

- Ага… Схоже, цей уже дозрів…

На екрані було видно обличчя хлопчика років п’ятнадцяти, який захоплено бився з синіми воїнами. Він упевнено йшов третім рівнем, але ось обличчя його скривилося. Відразу на екрані з’явилася його мама. Слів чути не було, але коли мама показала на годинник, стало зрозуміло, що гравцеві це зовсім не сподобалося. Як тільки мама вийшла, Гірея підійшла до екрана:

- Що, не дають дограти? Шкода… Може, підеш до нас? У нас весело й завжди всі грають. Ну, підеш? До нас у гру підеш?

Гірея занурила руку в екран. Кабінет одразу зник, перетворився на знайоме узлісся, поруч височіла стіна з моніторів до самого обрію. Далі відбулося те саме, що трохи раніше трапилося з Петриком.

РОЗДІЛ 5

Несподіване відкриття

Як довго він був у Заекранні, Рикпет не знав. Може, день, може, місяць, а може, й цілий рік. Відчуття часу якось зітерлося. Усе було страшенно одноманітним: політ, гра, короткий відпочинок, знову політ, гра — і так нескінченно. Рикпет давно вивчив усі звички й хитрощі гравців. Різниця тільки в тому, що хтось досвідченіший, тому діє швидше

й рішучіше, а інший - новачок, і такому геймовер зробити можна за три секунди. Дуже допомагало Рикпету й знання всіх кімнат і комірок від першого до третього рівня; вище ні йому, ні його новим друзям бувати поки не доводилося. А подружився він з Кадимом і ще з трьома заекранниками, які жили в кімнаті ТІ 107. Хлопців звали Васлою та Орігом, а дівчинку Шанатою, вона жила тут же, за перегородкою. Струнка, середнього зросту, з довгим блискучим темно-русявим волоссям. Сірі очі завжди спокійні й уважні. Шана не була щебетухою, ніколи не плакалася й ні на кого не скаржилася, і це Рикпету дуже подобалося. Вона потрапила до Заекрання невдовзі після Рикпета, і він допомагав їй у першій грі. Шаната швидко освоїлася й грала не гірше за хлопчаків. Кадим був повною протилежністю Шанаті. Веселий поспішайло, який ніколи не сумував і завжди й скрізь устигав. Він любив пожартувати й посміятися. Васла був трохи повненький хлопчик, не дуже говіркий, але спокійний і впертий. Кадим постійно жартував над його «еканням» і «нуканням», але не образливо, а так, по-дружньому. Оріг був найбільш потайний серед усіх заекранників. Він завжди говорив одне, думав інше, а робив третє. Рикпету це не подобалося, і він намагався з ним не дуже водитися.

Сьогодні Рикпета викликали тричі. Він щойно повернувся після третьої гри, на другому рівні спритно й швидко зробивши гравцеві геймовер, але не встиг присісти на ліжко, як почув Голос:

- Рикпете, до бою!

За кілька хвилин заекранник був викинутий із труби відеокарти просто на середину величезного чи то складу, чи то занедбаного цеху. Залишившись відкритим з усіх боків, Рикпет не розгубився. Короткими зигзагами він кинувся до стіни й упав за якийсь ящик. Кілька разів запізніло свиснули кулі.

«Де ж ти сховався? Дивися, крутий який! Ну, нічого… Не ти перший, не ти останній!»

Знявши шолом, одягнув його на ступню. Добре, що ящик був невеликий. Витягнувшись щосили, Рикпет із-за одного боку ящика зміг трохи висунути шолом, а з іншого боку виглянути й засікти стрільця. Хитрість вийшла. Рикпет побачив спалахи пострілів у темному отворі дверей. Тоді він підняв автомат та ввігнав туди цілу чергу.

- Отак-то, пустунчику! Це тобі не глюків валити!

Він навіть не помітив, що таке життя стало йому подобатися. Це відбулося якось дуже швидко, буквально за кілька ігор. Йому подобалася й надійна вага автомата, і те, що він хитріший за гравців, і те, що він завжди вигравав. Він подобався сам собі як бравий синій воїн-заекранник, якому нічого й нікого боятися. Скільки разів він уже зіштовхувався з гравцями і завжди їх перемагав. Це тішило самолюбство. Але час ішов, і до цього почуття він звик.

«І правда, — думав він, — яка ж це гра? День і ніч, хочеш — не хочеш, а йди й возися з цими дурнями. Це вже зовсім на гру не схоже. А за роботу повинні зарплату платити… Дурість якась виходить! Гра не гра, робота не робота…»

Якось Рикпет пішов проводжати Гірею, яка заходила до кімнати Т1 107. По дорозі чарівниця ласкаво усміхалася, розпитувала, як йому живеться, чи добре годують, чим займається у вільний час. На всі ці питання Рикпет відповідав охоче. Чесно кажучи, йому навіть сподобалося, що Гіреї це цікаво.

- Що ти пам’ятаєш про Макса? - раптом запитала вона.

- Про Макса? - здивовано перепитав Рикпет. — Нічого…

- А про Валю?

- А хто це?

- Так-так… — незрозуміло, але задоволено відповіла Гірея й усміхаючись поплескала Рикпета по щоці.

Запитання про Макса й Валю викликали в Рикпета незрозумілий смуток. Десь він чув ці імена. Але де? Як не намагався Рикпет, але згадати не зміг.

За розмовою вони зайшли у святая святих замку, у ту частину, де жила Гірея й був її кабінет.

- Можеш іти у свою кімнату, Рикпете.

Наступного дня Гірея присвоїла йому нове звання. Тепер він уже був байт Рикпет і командував вісьмома воїнами-бітами, але це не дуже тішило й нічого не змінило в його житті.

Гра тривала. Рикпет ускочив у коридор, звідки його обстріляв гравець, і швидко пішов, уважно оглядаючись. Схоже, цього разу трапився твердий горішок. Гравець уміло сховався в темряві відчинених дверей. Спробуй його помітити зі світлого залу! У гарячці перших секунд бою Рикпет не відразу зрозумів, що він знаходиться в незнайомому приміщенні.

«Ого! — вигукнув він подумки. — Це що ж, я на четвертому рівні?»

За весь час ніхто із заекранників не піднімався вище третього.

Рикпет обережно прочинив перші двері. Погано освітлені сходи вели кудись униз. Визираючи з-за поруччя, він потихеньку почав спускатися. Без пригод дістався до наступного поверху, відкрив двері й зайшов у квадратний зал. Троє дверей. У які зайти? Де шукати гравця? Уважно прислухався біля кожних. Тиша. Обережно прочинив ліві, визирнув. Невелика кімната безладно заставлена меблями. Нікого. З тими ж засторогами й таким же результатом заглянув у другі двері. Він підійшов уже до третіх, коли через відкриті вхідні двері почув на

сходах чиїсь легкі кроки. Рикпет навшпиньках перебіг зал, заскочив у кімнату, яку оглядав першою. Залишивши за собою напіввідчинені двері, подумав: «Нехай вважає, що кімната порожня, та й мені стежити за ним буде легше».

Кроки затихли. «Озирається», — зрозумів Рикпет. Він сидів навпочіпки, спрямувавши на відчинені двері автомат. Заглянув би зараз гравець у цю кімнату, шансів виграти у нього практично не було б. Але гравець відкрив протилежні двері.

- А-а-ах! — почув Рикпет. Потягло димом і жаром. Рикпет обережно виглянув. Те, що він побачив, збентежило його, щоправда, усього на одну мить. У правій від входу кімнаті виднілася велика кудлата голова дракона.

«Ось воно що! Штучки четвертого рівня!»

Рикпет вискочив на сходи й, беззвучно стрибаючи через сходинки, спустився на поверх нижче. Відчинив двері й відразу зачинив. У залі були динозаври. Трохи вищі за людський зріст, з довгими крокодилячими мордами, вони стояли на могутніх задніх лапах і насторожено оглядалися. Рикпет навіть пам’ятав назву: ці… як їх… велоцераптори, чи що… Одна з цих тварюк повернула морду до нього. У цей час просто зі стелі в зал посипалися глюки, штук п’ятнадцять, не менше, але звірюки ніякої уваги на них не звернули, зате в його бік повернула морду ще одна тварина. Глюки, безцеремонно розштовхуючи динозаврів, зникли за дверима, і звідти відразу почулася стрілянина. Динозаври рвонули до сусідньої кімнати. З-поза дверей з’явилася голова дракона й дихнула струменем вогню по збіговиську велоцерапторів. Рикпет кинув гранату, вона підкотилася просто під лапи дракона й рвонула. Дракон заревів, немов сирена полярного атомохода. У Рикпета заклало вуха. І раптом усе зупинилося, немов у стоп-кадрі. Двері зачинилися, ревіння дракона затихло. Динозаври, язики вогню — усе завмерло. Рикпет обережно зайшов до залу. Хотів відкрити двері, за якими точився бій глюків із гравцем, але ті не піддалися. Тоді він обережно зайшов до величезної кімнати, де, як на малюнку, застигли велоцераптори. Вони вже почали світлішати.

«Я бахнув дракона! А той спалив динозаврів… Збій програми… Та вона просто зависла! — здогадався Рикпет. — Нічого собі! Це цікаво. Виходить, якщо я зроблю щось, не передбачене програмою, вона зависне. Дуже цікаво…»

Усе зникло. Залишилося просто біле світло. Нарешті знову стали проступати стіни, підлога, стеля.

«Цікаво… Хто в комп’ютері головний? Процесор?» — згадав Рикпет мудроване слово. Хтось йому розповідав, як влаштований і працює комп’ютер. Хтось дуже близький і рідний. Хто ж? Рикпет відчув, що

це дуже важливо: згадати. Поки програма перезавантажувалася, поки він вийшов з-під контролю Гіреї, він просто зобов’язаний згадати! Хто?! Ну хто ж? Він навіть почув знайомий до сліз голос. Тато — ось хто! І звуть його Максим, Макс! І називала його так мама, а маму звуть Валя! Імена, які він згадав, немов зруйнували стіну, якою Гірея так старанно відгородила від теперішнього Рикпета його колишнє життя. Він згадав усе: і те, що його звуть Петро, і те, що мама називала його Петриком, і саму маму, і ту годинку, яку він зібрався посидіти тайкома від мами за грою, і обман Гіреї. Усе!

«Що ж я тут роблю? Скільки я тут? Як там мама? І тато? Як мені звідси вибратися?»

Програма перезавантажилася. Сила підхопила Рикпета й понесла в замок. Але це був уже не Рикпет. Це був уже Петрик в обладунках синього воїна.

РОЗДІЛ 6

Нарада друзів

Коли Рикпет зайшов до кімнати Т1 107, з її мешканців на місці була тільки Шаната. Вона сиділа за столом і мляво длубалася виделкою в тарілці з кашею й чимось м’ясним.

- Привіт, Шано! Як справи!

- Та які справи… Сідай обідати.

- Ага, сідаю.

Однак замість обіду Рикпет узяв сільничку й акуратно висипав сіль на стіл. Розрівняв її рівним тонким шаром і вістрям кинджала написав на солі, як на папері:

- Ти хто?

- Я? Шаната.

- А до Шанати? — знову написав Рикпет.

- Як це — до Шанати? — написала вона по солі відповідь.

- Я згадав сьогодні, що моє справжнє ім’я Петрик, Петро. А ти хто?

Оскільки все це писалося на солі, після чого сіль знову вирівнювалася, то написання цієї фрази зайняло кілька хвилин.

- Не знаю… Не пам’ятаю…

- Щось тут не так, — продовжив Рикпет, — якщо я Петрик, значить ти Наташа. Це ім’я тобі ні про що не говорить?

- Наче щось знайоме… Наташа… Ната… Тата… Хтось мене називав Татою, тільки хто?

Відчинилися двері й до кімнати зайшов Кадим. Поставивши на підставку біля свого ліжка автомат, він підійшов до стола.

- їсти хочеться, сил немає! Подати мені смаженого слона, на менше я не згоден! Ну, як сьогодні? Накидали гравцям за воркоташки?

- Я сьогодні був на четвертому рівні, - відповів йому Рикпет. — Вибач, Шано, не сказав відразу. Забув якось, — і він багатозначно кивнув на розсипану сіль.

- Невже? — Кадим і Шаната присунулися до Рикпета з зацікавленими обличчями. — Ну, і що там?

- Третій рівень проти четвертого не тягне, точно вам кажу. Кімнат куди більше, місця такі хитрі є, тільки тримайся! Ледь позіхнеш — і пропав! Драконище такий волохатий, гравця в секунду, як шашлик, присмажив, слово честі, не брешу! Драконище цей, кудломордий і кудлоногий, із динозаврів в один момент курку-гриль зробив. Може, ще які приколи є, але більше я нічого не встиг узнати.

- Не зрозумів… Динозаврів присмажив? А їх чому? — здивовано запитав Кадим.

- Це ти в мене запитуєш? Звідки мені знати? Спалив, і все тут! — і Рикпет дописав на солі: «Після цього програма зависла, і я згадав, хто я».

До кімнати зайшли Васла й Оріг.

- Агов, хлопці! Ідіть сюди! Рикпет сьогодні був на четвертому рівні.

- Та ну? — здивувався Оріг. — Хто ж із гравців туди дістався?

- Я не знаю, хто дістався, але є новини. Там живуть динозаври й незрозумілий волохатий дракон, який із динозаврів шашлики робить.

І Рикпет ще раз розповів усю історію з зависанням програми, про те, що він згадав своє справжнє ім’я і як потрапив до Заекрання.

- Нехай кожен обміркує цю новину, — запропонувала Шаната, багатозначно показавши рукою на розсипану сіль, але вголос продовжила: — Четвертий рівень — це для нас нове випробування. Якщо це трапилося раз, то трапиться і вдруге. Ми маємо бути готові до цього й знати, — Шаната знову махнула в бік розсипаної солі, - що нам робити.

Усі сіли вечеряти. Звичайно, коли щастило зібратися разом, вони були гомінливі й веселі, але сьогодні веселощі якось не виходили. Кожен обмірковував розповідь Рикпета. Першим подав голос Кадим:

- Треба згадати, як ми починали служити Гіреї. А для цього треба повторити досвід Рикпета — зупинити стрічку. Ну, і дізнатися, як це виходить.

Усі зрозуміли, що Кадим пропонує підвісній програму щоб згадати, хто ж вони.

- Я думав про це, - сказав Рикпет, — стрічка могла зупинитися, якщо глюки перебили глюків, тобто дракон — динозаврів. Це точно програмою не передбачено. Але могло трапитися й по-іншому: заекранник напав на заекранника.

- А хіба там був інший заекранник? — запитала Шана.

- А дракон? — спокійно відповів Рикпет. — Двері зачинилися, і я не бачив, зник він чи ні, коли стрічка зупинилася. Раз Гірея нас перетворила на воїнів, то що їй варто кого-небудь перетворити на дракона?

- Загалом так, — підбила підсумок Шаната, — нехай кожен спробує зупинити стрічку у своїй грі.

- Рикпет, Шаната, до бою!

- Ого! Відразу двох!

- Напевно, знову міцний горішок! Ну, що ж, Шано, гайда, покажемо йому, де раки зимують!

РОЗДІЛ 7

Знову на четвертому рівні

Вони вилетіли з труби відеокарти просто в центрі величезного залу, того самого, з якого починав попередню гру Рикпет.

- Шано, за мною! — крикнув він напарниці й щодуху побіг до обстріляного дверного отвору. Шана мчала за ним. Бічним зором десь на кручених сходах Рикпет побачив спалах пострілу. Із усіх сил він штовхнув Шану й відразу відчув різкий і сильний удар у плече. Його збило з ніг, і він влетів у дверний отвір уже за інерцією. Услід за ним у рятівну темряву вбігла Шана. Рикпет застогнав.

- От же гад, га? От же гад! Ти як, Рику? Потерпиш трошки?

- Потерплю…

- Зараз я його зроблю… Потерпи, га…

Шана зняла шкіряні кришечки з трубки оптичного прицілу.

- А це ще навіщо? — кривлячись від болю, запитав Рикпет. — Яка користь, якщо автомат не пристріляний?

- Пристріляний. Я позавчора пристріляла. Цей коридор куди веде?

- Не знаю… М-м-м…

Шана побігла, а потім Рикпет знепритомнів. Отямився він від болю. Шана стояла поруч з ним навколішки, намагаючись зняти обладунки з пораненого плеча.

- Терпи, Рику, ще трохи…

- Ти йому зробила геймовер?

- Ні, але на одне життя вкоротила. З першого пострілу! Спасибі тобі, Рику! Якби не ти…

- Годі тобі! Треба робити геймовер. Ідемо!

Після перев’язки плече боліло менше. Рикпет, пам’ятаючи, куди йшов минулого разу, повів Шанату на нижній поверх. Ось і знайомий зал. Рикпет зупинився перед дверима, за якими в минулій грі ховався дракон.

- Ось тут, — прошепотів він, — якщо він не мандрівний, то значить і зараз тут.

- Що ти пропонуєш?

- Якщо гравець той самий, то він цю кімнату вже знає. А ось наступну, яка на поверх нижче, — ні. Туди його треба заманювати…

- Це там, де динозаври?

- Ага. Але ці двері однаково треба відкрити, інакше дракон тут і залишиться. Ти відійди, га?

- Куди ти, поранений?! Ти ж і сіпнутися не встигнеш, як він тебе підсмажить!

Шаната силоміць запхала Рикпета в порожню кімнату й підішла до дверей, котрі треба було відчинити, аби спрацювала пастка з кошлатим драконом. Вона присіла навколішки, прикладом автомата натисла на ручку, різко пхнула двері та одночасно з цим упала вздовж стінки на підлогу, закривши голову руками.

Шах-х-х — шугнуло полум’я, і двері неквапом зачинилися.

- Все, зараз донизу!

Рикпет і Шаната безшумно бігли сходами.

- Зупинимо стрічку!

- Тобто? Ага… — до Рикпета дійшло, що Шаната хоче підвісити програму. — Але як?

Шаната подивилася по боках, знайшла й підтягла ближче до дверей якусь картонну коробку. Обережно подивилася в щілинку, де знаходиться кімната з драконом, ще раз поправила коробку й зняла кришечку з оптичного прицілу.

Рикпет з цікавістю стежив за цими приготуваннями.

- Я чогось не того…

- Рику, треба різко відкрити двері. Відкрити повністю, щоб я змогла поцілити в замок кімнати, де сидить дракон. Другим пострілом я пораню дракона.

- А якщо він заекранник? Ти ж розумієш…

- Не бійся, я спробую тільки подряпати його. Але після другого пострілу двері негайно зачиняй. Якщо полум’я велике, то може й самим перепасти.

Уклавши на коробку автомат, Шаната ретельно прицілилася.

- Давай!

Рикпет широко відчинив двері. Йому здалося, що перший постріл пролунав, ще коли двері відчинялися. Динозаври вмить повернули голови. Зі світлого квадрата дверного отвору висунулася волохата голова дракона — немовби аж із переляканими очима. Не встигло чудовисько облити динозаврів рікою вогню, як пролунав другий постріл, який зробив у драконячому вусі маленьку дірочку. І програма зависла! Усе було, як минулого разу, тільки дракон із громовим «няв!» кинувся під диван, який стояв біля далекої стіни. Диван, звісно, розлетівся на шматки, а дракон, забившись у куток кімнати, жалібно нявкав. Рикпет підійшов до нього й ласкаво почухав за вухом.

- То ти все-таки заекранник! Хто ж ти?

Дракон задоволено муркотів. Зовсім не важко було здогадатися, що це кіт! Інше питання, як він опинився в Заекранні?

- Бачиш? — Рикпет повернувся до Шанати. Програма вже перезапустилася. Вони стояли на сходовому майданчику, прохолодному й темному. Дівчинка напружено застигла поруч із коробкою, яку використовувала як підставку при стрільбі.

«Вона все згадала! — здогадався Рикпет. — Вийшло! Вона все згадала!»

- Я не Шаната! — були перші слова дівчинки. — Я Наташа!

Обличчя її болісно спотворилося. Рикпет зрозумів, що електричний батіг прогулявся по її плечах.

- Я не Шаната! — уперто сказала вона. — Я Наташа! Наташа! Наташа!

Після кожного вигуку вона здригалася, і Рикпет зрозумів, якщо її не зупинити, то електричний батіг заб’є її до нестями. Він кинувся до Шани.

- Мовчи, Шано! Мовчи! Що ти доведеш шматку заліза? Заб’є батогом, запросто… Тут подумати треба.

- Я все згадала! Розумієш, все! Я…

- Помовч, Шано. Не я один тебе слухаю, пам’ятай це.

РОЗДІЛ 8

Гірея починає хвилюватися

Шаната й Рикпет летіли додому. Геймовера так і не вийшло. Програма перезапустилася, але гра не продовжилась.

Гірея стежила за цим польотом на своєму головному моніторі. Вона уважно вдивлялася то в обличчя Шани, то в обличчя її супутника й хитала головою:

- Ай-яй-яй… Це недобре! Шаната все згадала… Якщо й Рикпет згадає — це до добра не приведе. А якщо вони об’єднаються… Голосе!

- Я тут, пані.

- Голосе, я думаю, їх треба пересварити. Усіх! Усіх, хто живе в кімнаті ТІ 107! Не подобається мені ця компанія! За останні три години програма зависала двічі, і обидва рази в грі був цей Рикпет. Він гарний воїн, і таким він мені й потрібний. Але не більше. Нашепочи їм що-небудь один на одного. Про Рикпета скажи, що він вискочка, тому й став байтом. Орігу скажи: йому звання не дали через Рикпета. Ну, а Шанаті шепни, що Васла назвав її дурепою. Чи багато дівчиську треба… Кадиму… Сам щось вигадай. Нехай перегризуться між собою! І спостерігай за ними уважно. Увечері розповіси, що в тебе вийшло.

- Зрозумів, пані!

-Ах, Рикпет, Рикпет…

Почувся мелодійний дзвінок мультимедійного зв’язку. Екран, який висів перед злою чарівницею, освітився чистим блакитним світлом. З’явилася заставка «Звернення Великого Процесора». Нарешті, на екрані з’явився й сам Великий Процесор. Він мав вигляд не дуже старого чоловіка з темно-русявим, із сивиною волоссям, з коротко обстриженою, теж із сивиною, борідкою; на голові бейсболка з написом «І Love усе». Одягнений він був у темно-зелену футболку з написом «BOSS» і курточку-вітровку.

-А, Гіреє… Що в тебе там трапилося? Чому програма зависає? Ти що, з такою простою справою впоратися не можеш? Чи вірус де підчепила? Може, послати до тебе антивірусну інспекцію? Чипсета давно не бачила?! Чого мовчиш?

А що Гірея могла сказати своєму повелителю? Що в обох зависаннях вона підозрює незаконно затягнутих у Заекрання дітлахів? То Великий Процесор за це негайно на цифру розкладе! Треба було викручуватися, але як?

- Бачте, Великий Процесоре… Був спад напруги… Ну, і програмісти наплутали…

- Гіреє! Який спад? Які програмісти? Програма працює більше року, а ти — програмісти! Май на увазі, дорогенька, якщо так триватиме — розмагнічу! Мені ігри, від яких комп’ютери виснуть, не потрібні!

Він пригрозив Гіреї вказівним пальцем, на якому блиснув великим каменем перстень.

Бемс! Екран згас, розмова закінчилася.

- Уф!.. — полегшено зітхнула Гірея. — Цього разу пронесло. Тільки Чипсета тут не вистачало! Цей відразу винюхає, у чому справа, тоді тримайся! Голосе, за справу! Ноги в руки… Хоча, авжеж… Які ноги, які руки… Словом, за роботу!

- Вважайте, що я вже зник, пані!

- А мені що робити? Добре… Спочатку треба їх пересварити, а там видно буде. Може, дарма я запанікувала? Може, і немає нічого, а комп’ютери й справді зависли від помилок програмістів?

На цьому чарівниця Гірея закінчила свої міркування. Вона підключила до монітора камери спостереження й набрала на клавіатурі код «ТІ 107». На екрані з’явилася знайома кімната. З першого погляду було зрозуміло, що там набирає оберти велика сварка.

РОЗДІЛ 9

Стережіться тихого голосу!

- Ти чого, Орігу? Яка муха тебе вкусила?

- Що значить муха? У тебе на плечах що? Погони із собачками? А в мене? Голенькі! А ти, між іншим, пізніше до гри потрапив. А за які заслуги тебе Гірея собачками відзначила? Подумаєш, біт великий! Якщо порахувати, то я разів у півтора більше, ніж ти, геймоверів зробив!

Оріг ображено повернувся спиною до Рикпета. Ліжко відгукнулося противним скрипом.

- Правда, Оріг, а чого ти, е-е-е, власне, ну… розвиступався? Ну, подумаєш, ці… собачки на погонах! Рикпет… перший на четвертому рівні побував, поранений був — це що, ну… не враховується? — заперечив Васла.

- То й Кадим двічі поранений, а як був бітом, так ним і залишився! А ти, Рикпете, вискочка! Пропхався до Гіреї в мазунчики, ось і одержав собачок на погони! І поранений ти був уже після того, як тобі собачки на погони кинули! Так що не треба… І треба ще розібратися, за що тобі собачок дали. Га? Може, ти за нами шпигуєш?

- Що?! — Рикпет підхопився. — Ти що, мене в зрадництві звинувачуєш?

- Ну, ти це… Оріг, ти думай, що того… ляпати! За це можна й по… по пиці… це… заробити! — Васла піднявся з ліжка й став поруч із Рикпетом.

Підхопився з ліжка й Оріг. Так вони й стояли, мовби троє молодих когутів, готові пустити в діло міцно стиснуті кулаки, коли до кімнати зайшла Шаната. Вона повернулася після чергової гри. Поставила автомат на підставку і підійшла до вмивальника. Після того, як вона все згадала, Шана ходила сумна й небалакуча, про що вона думала — нікому не розповідала, навіть Рикпетові, з котрим справді міцно здружилася. Ось і тепер, не кажучи нікому ані слова, мовчки попрямувала до себе за загородку.

- Шано, а ти це… ну, що про це думаєш? — запитав Васла.

- А хіба тебе цікавить думка дурепи? — спокійно відповіла вона питанням на питання.

- Не зрозумів… — розгубився Васла, — як це… дурепи?

- Ну, ти ж сам сказав Кадиму, що я дурепа. Настільки кругла, що схожа на колобок.

- Та нічого я, не того… Ти чого, Шано?!

- Ой, не викручуйся! — Шана зникла за своєю перегородкою.

- О! Мене викликають, — Рикпет взяв автомат з підставки й пішов до дверей.

- Давай-давай, іди, вислужуйся! — навздогін йому глумливо кинув Оріг.

У дверях Рикпет зіштовхнувся з Кадимом.

- Може, і ти чимось незадоволений?

- Не зрозумів, — здивовано сказав Кадим. — Це з якого дива?

- То я про собачки на погонах…

- Я, напевно, чогось не розумію… — розгублено сказав Кадим.

Рикпет щосили гримнув дверима. У кімнаті зависла невесела тиша.

Із-за перегородки вийшла Шаната.

- Господи, які ж ви всі дурні! Бачити вас не можу!

- Та що тут трапилося, поки мене не було? — питання Кадима залишилося без відповіді. — Нічого не розумію… — він обвів кімнату здивованими очима. — Оріг, ти можеш пояснити, що все-таки трапилося? Чого ви всі пересварилися?

- А того… — Оріг неприязно подивився на Кадима. - Рикпет вислужується й собачки на погони одержує, а ти тут хоч трісни! А чому собачки йому? Чим я гірший? Я що, гірше граю? Я тут найдовше і геймоверів у мене ого-го-го скільки! Тому ж Рикпету стільки й не снилося!

- Я щось не зрозумів, — Кадим зробив долонею жест примирення, — чого це ти сьогодні роздратувався? Рик уже тиждень, як байт.

- Ну то й що? Нехай хоч місяць, а мені це не подобається, і все! Я що, не можу висловитися?

- Ти!.. — Шана вискочила з-за своєї перегородки. — Знаєш, ти хто? Ти… Ех, врізати б тобі, та руки бруднити не хочеться!

Кадим ніколи не бачив Шанату такою розлюченою.

- Завидюга, ось хто ти! Є в нас у класі такий: пиріжок принесеш на обід — заздрить, у нову обкладинку книгу загорнеш — заздрить, одиницю одержиш — він і то, напевно, заздрити буде!

- У якому класі? — здивовано запитав Кадим. — Що таке клас?

Шаната зупинилася, немов з розгону наткнулася на стінку, зрозумівши, що проговорилася, і ніяково викрутилася:

- Не знаю… Просто слово з язика злетіло…

Васла нарешті зняв навушники.

- Ви, це… чого розшумілися? Що, не бачите, у нього, як його… ну… напад.

- Який напад?

- Хвороба є… ну, така… ось цей… обалдеїзм, ось!

Гримнув регіт. Кадим реготав, показуючи на Оріга пальцем. Шана прикривала рот долонькою. Васла усміхався всім своїм широким обличчям. Навіть Оріг не витримав і пирснув у кулак. Відсміялись.

- Я від своїх слів не відмовляюся! Ви тут хоч лусніть від сміху!

- Васло, а ти випадково цією хворобою не страждаєш? Може, мені теж діагноз поставиш? Круглодурість або тупокруглість, а може, ще як-небудь? — запитала Шана.

- Васла на тебе бочку котив, точно! Сказав, що ти підлабузник, за Рикпетом тарілки вилизуєш, — раптом чітко почув Кадим чийсь тихий голос, — а Оріг тебе захищав. Він сказав, якщо з ким і дружити з цієї юрби, то тільки з тобою. Бо ти — особистість, а вони всі дурні!

- Ви на Оріга дарма не наїжджайте, — несподівано для всіх раптом сказав Кадим, — він справді в Заекранні найдовше. Якщо кому й треба було давати на погони собачки, то, звичайно, йому.

- А Рикпет сказав, — продовжував нашіптувати тихий голос Кадиму, - що ти слабак, і будеш робити все, що він скаже…

- А з Рикпетом, і правда, треба розібратися. Це за що ж Гірея йому собачки кинула? Пам’ятаєте, він її проводжав? А потім відразу й собачки на погонах заблищали. Дивний збіг, правда?

- Кадиме… Ти що верзеш? — запитала Шаната, отетерівши від таких слів. — Ти що, проти Рикпета?

- Я проти Рикпета? — здивувався Кадим. — Ні, я не проти Рикпета, я за справедливість!

- І, по-твоєму, зробити байтом Оріга було б справедливо?

- Ти чого… Оріга — байтом? Ураган — я відпадаю…

- Тоді в чому справа?

- Я ж сказав, що я — за справедливість, — сказав Кадим, але вже якось непевно, — а за Кадима чи за Оріга, яка різниця… Головне, щоб було чесно.

- Правильно, Кадиме! А чесно — призначити байтом мене. Що, не так? — Оріг поклав руку на плече Кадиму. - Удвох ми швидко покажемо, хто тут головний!

- І що, ти хочеш, щоб тобою командував Оріг? — глумливо запитала Шаната.

- Ну ви й утнули! — коротко засміявся Васла.

- Оріг? Ти що, той?.. — Кадим покрутив пальцем біля скроні й струсив із плеча руку Оріга. — Котися ти…

- Тоді чого ж ти хочеш? — знову запитала Шаната і додала, повернувшись до Васли: — А тебе ніхто не запитував.

- А я й сам не знаю… — уже зовсім розгублено сказав Кадим.

- Ти чого? — так само розгублено пробурмотів Васла.

Голос нечутно посміювався. Його план виявився вдалим. Він розрахував правильно. Жадібний Оріг вчепився в примарних золотих собачок і пересварив усіх заекранників. Ну, а Шаната… Яка панянка промовчить, якщо її назвуть потворою? У-у, люта панянка — це велика сила, особливо якщо використовувати її з військовою метою. Але ще більша сила — це тихий голос. Криком можна домогтися багато, але пошепки можна досягтися всього… Можна вважати, що Голос посміхнувся своєму афоризму, якби йому було чим посміхатися.

РОЗДІЛ 10

Шаната міркує

Шаната лежала на боці, розглядаючи білу стіну. Тоді, у тій грі, коли прострелене вухо дракона підвісило програму, вона все згадала. Звали її зовсім не Шаната, а Наташа! Вона жила в невеликій двокімнатній квартирі, спала разом з молодшою сестрою у великій прохідній кімнаті. У маленькій кімнатці спали мама й бабуся. Як говорила мама, «увімкнувши режим жорстокої економії», за рік вийшло зібрати гроші на новий комп’ютер. Не дуже крутий, але цілком достатній для комп’ютерних ігор, і Наталя потрапила до них у полон. Навчання було закинуте, й вона, мало не відмінниця, поступово перетворилася на тверду трієчницю. Мама спочатку намагалася поговорити з дочкою, переконати її, що все, зокрема й комп’ютерні ігри, добре, якщо не занадто, але чорний екран тягнув її з непереборною силою. З ранку насамперед вмикався комп’ютер. Коли Наталя поверталася зі школи, комп’ютер знову вмикався і вимикався лише вночі, коли вся сім’я вже спала, та і в Наталки починали злипатися очі. Побачивши, що донька стала вчитися набагато гірше, мама спершу намагалася переконати дівчинку словами, але це не допомогло. Тоді вона кілька разів порозмовляла з донькою суворіше, демонструючи їй щоденник, туго набитий трояками, мов стручок квасолею. Бачачи, що розмови не діють, мама перейшла до прямих заборон, але й вони не допомогли. Тоді мама, йдучи на роботу, стала забирати з собою шнур, яким комп’ютер підключався до розетки, але Наташа відшукала десь інший.

Невідомо, чим би закінчилася ця історія, мабуть, мама ліквідувала б це «сімейне нещастя», але саме тоді Таточка перетворилася на

Шанату й стала синім воїном чарівниці Гіреї. Спочатку Шанаті, як, утім, і Рикпету, в грі подобалося, але дуже швидко стало набридати. Щодня одне йтё ж! А тепер, коли пам’ять повернулася, Шанаті захотілося додому! Вона так сумувала за всіма! Дівчинка струснула головою, проганяючи невеселі думки. Нині треба було думати про інше: як вибратися із Заекрання.

«Як підвісити програму тут, у замку? Де дракон — незрозуміло. У кого ж тоді стріляти, якщо дракона немає? Добре, що-небудь придумаємо, головне, зрозумілий принцип: при зависанні програми контроль Гіреї над заекранниками зникає, - думала Шаната. — Будемо вирішувати завдання крок за кроком. Спочатку треба визначити, де знаходяться монітори. Стіна з моніторів на узліссі — обман, це зрозуміло. Це як у віртуальній телестудії, декорації можна зробити будь-які. Монітори мають бути під’єднані до електричної мережі й до системних блоків, інакше — як і що вони показуватимуть? Де вони можуть бути? Тільки тут, у замку!»

Шаната згадала товсті пучки кабелів, які висіли на стінах. Звичайно! Куди ведуть кабелі — ось що треба простежити! Тоді доберемося й до моніторів. Як це зробити, якщо Голос контролює кожен крок? Та чому це раптом, ні сіло ні впало, усі пересварилися? Хто сказав їй самій, що Васла назвав її дурепою? Та ще й натякнув, що вона товста? Голос сказав, ось хто! Міг він щось образливе набрехати хлопцям? Та запросто! Чого б це Оріг, якому собачки на погонах завжди були до лампочки, раптом на Рикпета накинувся? Ось захист Гіреї — пересварити всіх! Схоже, усе складається. Постривай, адже Рикпет був біля її кабінету, коли її проводжав? Точно! Треба запитати його про кабелі. Якщо дізнатися, куди ведуть кабелі й «підвісити» програму, тоді можна дістатися до моніторів і залишиться тільки дізнатися заклинання. Це вже дещо. Це більше, ніж дещо! Це план! Ну, що ж, мадам Гіреє, стережіться! А заклинання… Вирахуємо й заклинання, дай час.

Заспокоєна тим, що придумала, як їй здалося, перший крок до волі, Шаната розслабилася й непомітно для себе заснула.

РОЗДІЛ 11

Зрада

Шаната прокинулася в гарному настрої: учора сталося щось приємне. Вона відразу згадала, що придумала план, який допоможе повернутися додому. Треба було поговорити з хлопцями, сама вона, звичайно, нічого не зробить.

Васли й Кадима не було, а Оріг і Рикпет снідали. Сиділи вони за різними столами спинами один до одного. Нашвидку вмившись, Шаната підійшла до Рикпета й розсипала в нього на столі сіль. Так само, не говорячи ні слова, Шаната взяла за комір Оріга й підтягла його до столика. Кінчиком кинджала написала:

- Нас посварила Гірея.'

Рикпет кивнув головою:

- Я здогадувався.

Оріг пирхнув:

- Мені наплювати! Яка різниця, хто посварив? Я від своїх слів не відмовляюся!

- Є план, — продовжувала писати Шаната. Якомога коротше висловлюючись, вона виклала свій план.

- Так, — водячи кінчиком кинджала, відповів Рикпет, — там на стінках багато дротів.

- Чудово, — зраділа Шаната, — виходить, монітори знаходяться саме там.

Оріг стояв похмурий і замислений.

- Оце що ви надумали, — раптом запитав він, — розвалити все? А може, мені тут подобається?

- Замовкни! Ти що, того? — Рикпет покрутив пальцем біля скроні. Він схопив кинджал і написав по солі тільки одне слово: «Гірея!».

- Ая кажу, що мені плювати! Нехай чує! Я не хочу йти звідси, мені тут подобається, і я не дам розвалити гру!

- Заткнися! — крикнув Рикпет і кинувся на Оріга, намагаючись закрити йому рота долонею. Той спритно перехопив руку Рикпета й кинув його через стегно. Рикпет упав на стіл, зачепивши ногами стільці.

- Дурень! Зрадник! — Шаната щосили штовхнула Оріга в плече.

Оріг, який не чекав нападу з цього боку, не втримався на ногах і сам упав на стіл. Тарілка з макаронами, які він кілька хвилин тому їв, перекинулася й акуратно вляглася йому на голову. Вигляд довгих білих макаронів, які звисають в Оріга буквально з вух, викликав у Шанати, незважаючи на серйозність ситуації, напад реготу. Рикпет подивився на Шанату, потім на Оріга й теж зареготав. У цей час отямився Голос. Регіт друзів змінився хворобливими стогонами. Обоє одержали електробатогом.

- Зрада?! — люто сичав Голос. — Втеча?!

Батіг ще й ще бив заекранників. Оріг дивився широко розкритими очима.

«Ну, що ж… — думав він, — я не хотів… Я, правда, не хотів… А що мені робити? Знову додому? Не хочу! Я не дам усе розвалити! їм усім добре, у них удома все є! А як мені доводиться, хто-небудь запитав? Нехай тепер спробують, як це… Нехай спробують! Але я ж не хотів… Як мені тепер далі жити? В одній кімнаті з ними?»

- Годі, припини! — пролунав голос Гіреї. Ніхто не помітив, як вона зайшла. — Тікати зібралися? Ну-ну… Залиш цих дурнів. А ти, Орігу, молодець! — вона повернулася до Оріга. — Рикпете, я повертаю тебе в біти! Відтепер собачки на погонах носитиме Оріг. Він заслужив їх більше, ніж ти!

Гірея змахнула рукою. Собачки з погон Рикпета зникли й відразу з’явилися на погонах Оріга.

- Вітаю тебе, байт Оріг!

Оріг щасливо посміхався, по черзі косуючи на погони, які прикрашали золоті собачки, знак байта.

- Зрадник… — неголосно проговорив Рикпет.

- Дурень ти, Рикпете, і вуха в тебе холодні! Зате в мене на погонах золоті собачки, а тебе висікли!

- Ага, — презирливо кинула Шаната, — а ти розумний і вуха в тебе гарячі. Від макаронів!

Гірея зникла, як і з’явилася, безшумно. Чи зник Голос, було незрозуміло.

На порозі з’явився Кадим. Він оглянув розгардіяш і здивовано запитав:

- Це що за війна була?

- Та тут деякі собачки собі вислужували, — Рикпет кивнув на Оріга, — продажна шкура!

Гірея могла бути задоволеною. Оріг остаточно відпав від підозрілої компанії й перейшов на її бік.

Шанату й Рикпета майже одночасно викликали до бою.

«Звичайно, зараз ця карга нам нудьгувати не дасть! — думав він у польоті. — Але ж Оріг! Учора ще мене шпигуном обізвав, а сам… Ну, нічого! Васла й Кадим однаково з нами, а разом ми сила!»

У кімнаті, де жили заекранники, усе змінилося. Раніше, коли збиралися разом, було весело й галасливо. Тепер постійно висіла гнітюча тиша. Оріг спочатку страшенно радів своїм золотим собачкам, але хвастати не було перед ким, усі відверталися й ніхто не хотів з ним розмовляти. Увечері він відчув себе самотнім, навіть почав жалкувати, що все так вийшло, але виправити нічого було не можна.

Самотність серед людей — така плата за зраду.

РОЗДІЛ 12

Треба поспішати

Увечері того дня, коли Оріг зрадив, Шаната й Рикпет усамітнилися за столиком і розсипали сіль.

«Треба поспішати, — написала Шаната. — Як зупинимо стрічку?»

«А Оріга пристрелимо!»

«Ти схибнувся?»

«Як на мене, то деякі глюки кращі, аніж такі люди! — Рикпет подумав і додав: — Вони хоч не зрадять. Добре, цілуйся зі своїм Орігом. Прострелимо мені руку чи ногу акуратно — і вся розмова».

Шаната почервоніла.

«Потрібен мені цей дурень! Ти можеш ні краплинки не сумніватися — я його ненавиджу. А поранити тебе ніяк не можна, ти маєш бути здоровеньким. По-перше, як боєць, а по-друге, тягай потім тебе, здорованя такого. Якщо кого й поранити, то це мене. По-перше, жінки терплячіші до болю, а по-друге, я легенька, мене й нести неважко».

«Ну звичайно, щоб я в дівчисько стріляв? Урешті, є ще Васла й Кадим. Домовимося, це не питання. Значить так, ми біжимо до кабінету Гіреї, знаходимо монітори й?.. Далі що?»

«Двері забарикадувати треба…»

«А далі по ситуації. Будемо підбирати слова. Методом тику» називається. Будемо тикати, поки не вийде. Автомати та гранати при нас, нехай спробують нас узяти. Часу буде досить».

«Голос батогом заб’є».

«Батогом, кажеш? Є в мене один секрет. Я його, щоправда, ще не випробував, щоб Голос завчасно не винюхав, але, думаю, від батога ми позбудемося».

«Здорово! Коли почнемо?»

«А як учотирьох зберемося, так і почнемо».

«Уп’ятьох, Рикпете».

«А п’ятий хто?»

«А ти Оріга тут залишити хочеш?»

Рикпет невдоволено засопів.

«Потрібен мені цей зрадник…»

«Рикпете, він людина!»

«Він зрадник!»

«Хто не помилявся?»

«Зрада не помилка. Ми його візьмемо, а він знову нас зрадить! Тоді Голос точно на смерть батогом заб’є».

«Ну Рикпете, ну миленький…» — Шаната поклала свою долоню на руку Рикпета. Серце його стукнуло й покотилося кудись униз. Пальці були теплі, ніжні й майже невагомі. Якась невідома енергія потужним струмом пройшла кожною жилочкою його тіла. Переляканий зовсім новим почуттям, Рикпет спочатку почервонів, потім здригнувся й висмикнув руку з-під долоні Шанати. Висмикнув і відразу пошкодував — коли ще таке повториться?

- Ну, добре, — підкреслено грубувато буркнув він, — візьмемо. Але на випадок чого, я його, як останнього глюка… Першим! Усе, закінчили. Я пішов готуватися.

Він узяв навіщось у руки кинджал і попрямував до душової. Шаната провела його довгим поглядом. Вона сама не розуміла, що з нею відбувається.

РОЗДІЛ 13

Game over!

Рикпет прокинувся рано. Починати задумане найкраще було вранці. У цей час заекранників турбували дуже рідко. Напевно, у таку годину на комп’ютерах грали мало.

Насамперед Рикпет пішов до Шанати. Він навіть не встиг торкнути її за плече, як дівчинка розплющила очі.

- Доброго ранку, Рику!

- Сподіваюся, Шано. Візьми це й прив’яжи до підошов черевиків.

Рикпет поклав їй на ковдру два нерівно відрізані шматки гумового килимка з душової.

- Навіщо?

- Це вбереже тебе від ударів електробатога.

- Але батіг б’є по спині…

- Тихо!.. — хлопчина приклав палець до губів. — Роби, що сказано.

Шаната кивнула головою. Рикпет вийшов у кімнату й по черзі розбудив товаришів, роздав шматки гуми. Усі, крім Оріга, були попереджені про втечу ще з вечора. Оріга він розбудив останнім і, нічого толком не пояснивши, засунув йому в руки два шматки гуми:

- Прив’яжи до черевиків.

- Навіщо? — запитав здивований байт.

- Заткнися і роби, що велено! Скажи спасибі Шанаті, покидьку!

- Ти чого… — спробував протестувати Оріг.

Рикпет люто блиснув очима:

- Заткнися, сказано!

Кілька хвилин усі зосереджено сопіли, прив’язуючи шматки гуми до підошов важких черевиків з кубічними підборами й товстими металевими підківками.

- Зброю до бою, — скомандував Рикпет.

- Ти чого тут розкомандувався? — знову спробував протестувати Оріг.

- Шано, або заспокой його ти, або заспокою я!

Шана витягла кинджал з піхов і розсипала на столі сіль.

- А, зараз уже однаково. Можеш говорити й так.

- Гаразд, Рику, — слухняно відповіла Шана. — Ми вирушаємо додому, Оріг.

- Додому? — ошелешено перепитав він. — Як додому? Я не хочу додому!

- Оріг, подумай! Ми повертаємося не куди-небудь, а додому! Розумієш? Додому!

- Що ти знаєш про мій дім? Ти сиділа коли-небудь по два дні не ївши? Га? Чи, може, тебе татусь на п’яні очі ременем лупцював? Пряжкою? Що потім сидіти три дні не можна? Я, може, тільки тут жити нормально почав. Мені краще з глюками, ніж так…

- Послухай, Оріг, але ж це теж не життя, — Шаната заспокійливо поклала руку на його плече, — а вдома… Вдома завжди є можливість почати спочатку. Хоч щось почати… А тут? Гра ж не вічна. Коли вона всім набридне або вийде з моди, її розмагнітять, і що тоді?

Оріг скинув руку дівчинки зі свого плеча.

- Коли прийде «тоді», тоді й буду вирішувати. Я залишаюсь. Вас я не викажу, але й з вами не піду. Усе, дайте мені спокій.

Оріг відв’язав шматки гуми, роздягнувся й знову влігся, повернувшись до всієї компанії спиною.

- Залиш його, Шано, час починати.

- Щось Голос мовчить, — Кадим здивовано покрутив головою, немов намагаючись побачити беззмінного й невидимого сторожа.

- Напевно, це гума, — на ходу пояснював Рикпет, — гума — ізолятор, і гумові шматки ізолюють нас від підлоги. Цими черевиками Гірея нас наче до підлоги прив’язала. Бачиш, вона тут яка? Через неї, напевно, струм проходить. Тільки дуже слабкий. А тепер ми від цієї системи відключилися. Голос нас не чує. Я, правда, думав тільки про захист від батога, але вийшло набагато краще.

Усе це Рикпет розповідав на ходу. Дуже швидко вони підійшли до важких темно-синіх дверей.

- Дивіться, — Шаната показала на стіни, по яких до покоїв Гіреї тяглися важкі пучки товстих чорних кабелів, — ось де стоять монітори. Які можуть бути сумніви?

Зовсім несподівано для втікачів двері виявилися відчиненими. Мабуть, упевнена у своїй безпеці Гірея замками не користувалася. З першого погляду було зрозуміло, що вони потрапили прямо до мети — дві стіни, які складалися суціль із моніторів, відкрилися їм.

У кабінеті були ще одні двері. Коли туди заглянули, то побачили точно такий грибок, яким користувалися глюки.

- Гляньте-но! — здивовано вигукнув Кадим. — Гірея — звичайнісінький глюк!

- А-а-а… Отакої… - здивовано протягнув Рикпет. — Хоча, в принципі, ким вона ще могла бути в Заекранні? Тільки глюком, але з якоюсь суперпрограмою.

- Треба грибок… це… поламати… Дроти рвонути! — запропонував Васла.

- Це діло, — погодився Рикпет, тільки зробити нічого не встиг. Зелений вогник, який горів рівним світлом біля підставки грибка, раптом замигав, щось клацнуло, задзижчало, грибок огорнувся блакитним туманом, і перед сторопілими друзями немов з нічого виникла Гірея у свій незмінній бузковій, із золотим паском сукні й золотих черевичках. Навіть лиховісна родимка над губою і та була на місці.

- Це як розуміти? — розгублено сказала вона, побачивши всю компанію в найсекретнішій своїй кімнаті. І відразу закричала люто й вимогливо: — Бунт? Змова? Голосе!

- До моніторів! — закричав Кадим, який зрозумів, що в бік екранів Гірея побоїться бити своєю найстрашнішою зброєю — блискавками. Друзі відразу зайняли цю вигідну позицію й приготували автомати до бою.

- Я тут, пані… - почули всі розгублений голос невидимого слуги.

- Голосе, що діється? Ти куди дивишся, дурню?! Де твій батіг?

- Ха-ха-ха, — зловтішно розсміялася Шаната, — не працює батіжок, га?

- Кінчай її, Рикпете! — закричав Кадим. Усі підняли автомати. Зі швидкістю блискавки Гірея метнулася до дверей. Ніхто не встиг навіть клипнути, лише Рикпет шугонув навздогін чергою з автомата по дверях; від них віялом полетіли друзки.

- Треба закрити двері. Тягни все до них! Будуємо барикаду. Тут нас повік не дістати.

Друзі почали тягати до дверей усе, що можна було потягти.

- Шаната, біжи до моніторів, спробуй із заклинанням. Свій знайди по картинці. Кімнату, де жила, мабуть, пам’ятаєш? — сказав Рикпет.

Біля закритих дверей швидко виросла гора меблів.

- Васло, залишайся поки тут. На випадок чого — лупи їх, гадів, і клич на допомогу. Потім тебе змінять. Кадиме, за мною! — Рикпет розпоряджався, наче все своє життя був командиром. У його голосі не було сумнівів і вагань, командував він чітко й жорстко, й наче само собою вийшло так, що всі його слухалися. Васла лишився біля барикади, а Кадим і Рикпет побігли в моніторний зал.

- Я знайшла! Знайшла! — зустрів їх радісний крик Шанати. — Ось мій монітор! У ньому моя кімната! Я знайшла!

- Чудово! А тепер стукай по ньому кулаком і говори можливі заклинання. Як тільки кулак провалиться в монітор, значить, усе в порядку.

Кадим і Рикпет швидко пішли вздовж стінки моніторів, кожен намагаючись знайти свій. Першим побачив свою кімнату Кадим.

- Ось вона, рідненька!

- Запам’ятай монітор і піди зміни Васлу.

За кілька хвилин знайшов свій монітор і Рикпет. Він одразу впізнав шафу, частину стола і навіть роздивився зошит з математики.

- Ну, — подумав він, — зараз мене вже ніхто не зупинить. Я хочу додому!

У цей час із приймальні почулися глухі важкі удари.

- Рикпете, вони хочуть двері вибити!

- Нехай хоч головою б’ються, тут ми їм не зашкодимо. Дивись уважно, якщо двері почнуть піддаватися, скажеш! Хлопці, - звернувся він до друзів, — шукаємо заклинання.

Екран монітора, у якому відображалася його рідна кімната, був на рівні очей. Рикпет підняв руку й став постукувати по екрану кулаком, примовляючи слова, які першими спадали на думку:

- Зброя. Стукіт. Мама. Стукіт. Тато. Стукіт. Хочу додому. Стукіт. Гірея. Стукіт. Чари. Стукіт. Гірея дурепа. Стукіт.

Тим же займалися і його друзі.

- Що тут за чортівня відбувається? — зненацька пролунав за їхніми спинами чийсь голос.

Друзі обернулися. Посередині кімнати висів великий екран, із якого на них дивився якийсь дядько з бородою. Дядько був видний по пояс і зовсім чудернацько вдягнений: голова зав’язана хусткою вузлом назад, чорний шкіряний жилет з незліченною кількістю блискучих металевих кнопок і ланцюжків, які висіли в найнесподіваніших місцях. Жилет був розстебнутий на грудях, порослих густим чорним волоссям. На кінчику носа, тримаючись незрозуміло на чому, висіли сонцезахисні окуляри.

- Ну, я чекаю відповіді!

- А ви, власне, хто будете? — питанням на питання відповів Рикпет.

- Я — Великий Процесор! Як ти, глюк, смієш зі мною так розмовляти?

- Який я вам глюк? І чому ви мені «тикаєте»? Ми що, з вами разом свині пасли?

- Що робили? — ошелешено перепитав Великий Процесор.

- Свині пасли, — не зовсім упевнено повторив Рикпет. Він чув якось цей вираз від тата й, чесно кажучи, мав досить нечітку уяву про його значення.

- Ні, ти явно не глюк… — розгублено сказав Великий Процесор. — То хто ж ви?

- Ми всі заекранники. Гірея затягла нас до гри, щоб ми грали на її боці. Але ми не глюки, ми живі люди. І хочемо додому, а для цього треба знати заклинання. Ось.

- Живі люди? У Заекранні?! Чипсете!!!

Дід повернувся, і заекранники встигли прочитати на його спині зроблений блискучими заклепками напис: «Я тут головний». Напис був виконаний у формі ока, де зіницею служив займенник «Я».

- До Гіреї! Негайно!

І екран згас. Заекранники так і не зрозуміли, хто такий Чипсет і що йому доручив Великий Процесор.

Рівномірні удари у двері раптом припинилися і за дверима почулося густе, низьке ревіння.

- Волохатий дракон! — першим здогадався Кадим. Одним могутнім ударом дракон висадив двері, розметавши по кімнаті ретельно складену й, як вважали заекранники, цілком надійну барикаду.

- Ну, ось і геймовер… — згаслим голосом сказав Васла.

- Фігушки! — пробурмотіла Шаната, приклавши щоку до приклада. Клацнув самотній постріл, і в правому вусі дракона з’явилася друга дірочка. Програма зависла. Як і вперше, дракон, перелякано нявкаючи, спробував сховатися. Він стрибнув під стіл чарівниці, який, звичайно, розлетівся на шматки. Довгий хвіст зметнувся в повітрі й кінчик, який закінчувався невеликою пікою з кістки, зігнувся в бік екранів.

- А-а-а!!! — закричав Рикпет, злякавшись, що дракон розіб’є монітори й повернення друзів у їхній світ стане неможливим. Кістяна піка стрімко наближалася до стіни з моніторів. Але вона не розбила екран, вона поринула в нього!

- Геймовер! Геймовер! — закричав Кадим. — Заклинання! Це заклинання!

Усі кинулися до своїх екранів. Програма швидко перезавантажувалася, і залишилися лічені секунди до перетворення переляканого кота на смертельно небезпечного нещадного волохатого дракона.

- Шано, я знайду тебе в Києві!

- Шукай на Подолі! Сотий ліцей! — і Шана, на льоту крикнувши заклинання, зникла в моніторі.

Пролетівши крізь монітор, Рикпет тріснувся головою об шафу. В очах потемнішало. Але він був дома! Ура! Він був дома! Піднявся на ноги й оглянув кімнату. Хтось торкнув його за ноги. Рикпет, тобто уже Петрик, зреагував, з розвороту вдаривши ногою цього когось у м’яке черево. Цей «хтось» виявився його улюбленицею кицькою Ксюхою. Кицька, скривджено нявкаючи, полетіла під ліжко.

- Лазять тут глюки… Ой!.. Ксюхо! Ксюнечко…

Петрик засопів, поліз під ліжко й витяг за ногу перелякану кицьку. Він пригорнув її до себе й гладив, гладив, заспокоюючи й цілуючи в холодний вологий ніс. Кицька підняла притиснуті з переляку вуха, і на одному Петрик побачив дві невеликі дірочки.

- Волохатий дракон? То це ти була волохатим драконом? Отакої…

Так закінчилася ця зовсім неймовірна історія, яка почалася з того, що Петрик недослухався мами. Але чи закінчилася? Десь там, у Заекранні, залишився Оріг. Почав розбиратися з Гіреєю Великий Процесор, відрядивши до неї свого помічника Чипсета, а найголовніше — кількість гравців у країні Гіреї не зменшується, а значить, у неї залишається можливість затягувати до себе все нових і нових заекранників.

ЧАСТИНА 2

операція «порятунок»

РОЗДІЛ 1

Незрозумілі сигнали

- Петрику, прокинься! — мама смикнула Петрика за руку.

- М-м-м… — замугикав Петрик і сховав руку під ковдру.

- Прокинься, Наталя дзвонить.

При імені Наталя Петрик одразу розплющив очі. Наталя — зовсім інша справа. Заради Нати можна й сном пожертвувати.

- Привіт, Шано!

- Привіт, Рику! Треба зустрітися.

Вони продовжували називати себе іменами, які одержали в Заекранні.

Півроку тому, після того, як вони вирвалися з-під влади злої чарівниці Гіреї, Петрик виконав свою обіцянку й знайшов Наталю.

Ліцей номер сто був досить відомим у Києві. Дівчинка спочатку трохи соромилася своїх подружок, але не змогла приховати свою радість, коли на тротуарі, напроти ліцею, побачила свого друга по Заекранню.

- Здрастуй, Рику! — усміхнувшись неголосно привіталася Шана.

- Щось трапилося? — запитав Рик.

- Та як сказати… — невиразно відповіла Шана. — Є необхідність порадитися.

Була субота, і тому домовилися, що Рик приїде до Шани додому.

- Заходь, заходь, — Наталина мати прочинила двері й пропустила хлопчика. — Як справи?

- Та наче нічого, — трохи зніяковів Петрик. - Наталя вдома?

Відразу з кімнати вийшла Шана.

- О, Рику, привіт, проходь.

Сіли біля комп’ютера.

- Рику, ти Васлу або Кадима зустрічав?

- Та ні. Я б відразу сказав, ти ж знаєш. А що?

- Тут одна дивна штука виходить. Ти після повернення в Гру ходив?

- Hi-і, жодного разу. Страшно якось. А раптом Оріга шльопну? Або ще когось із заекранників… Ну його!

- А я тиждень тому зайшла. На початку наче нічого, а як доходжу до певного місця, починаються дива. Там, на третьому рівні, є ліхтарик на стінці. Пам’ятаєш, де тебе поранили? Коли я коридором тікала й гравця з-під даху знімала. Ліхтарик був зеленого кольору, а зараз — червоного. Він у грі не блимав, а тепер блимає.

- Ну, то й що? — не зрозумів Рик. — Ну, блимає ліхтарик.

- А може, знак хтось подає? Раніше він був зеленим і не блимав. А нині червоний! А червоний — це колір тривоги! Завжди й скрізь: червоний — це колір тривоги. А він ще й блимає!

- І скільки разів ти цей знак бачила?

- А щоразу, як доходжу до цього місця. Поблимає, поблимає — і перестане. Потім знову. Але тільки поблизу глюк з’явиться, миготіння припиняється. Ось такі справи. Я, як цей ліхтарик побачила, відразу Оріга згадала. А раптом він знак подає?

- А про хлопців чому спитала?

- Разом ми сила, ну… А потім, одна голова добре, а чотири краще.

- Послухай, — Рик потер перенісся, — у тебе поштова скринька є?

- Звичайно.

- І яка в тебе адреса?

- Шана, песик, ну, і так далі…

- А в мене — Рикпет, песик і так далі.

- Стривай… Ти хочеш сказати, якщо в них є комп’ютери, а вони в них є, то імена Васла й Кадим вони десь та засвітять? Ну, Рику, ти голова!

Шана крутнулась на кріслі й включила комп’ютер. Неголосно зашумів вентилятор на системному блоці.

- У тебе Google є?

- Звичайно. Зараз запущу. Пошукаємо наших красунчиків. О! Є! Кадим є! Знайшовся, голубчик! І адреса його є! Рику, ти геній!

Шана цмокнула Рика в щоку. Вона це зробила просто й природно, а кожною жилкою хлоп’ячого тіла пробіг вогненний струм. Так уже було — там, у Заекранні, коли Шана поклала свою долоню на руку Рика. Він запам’ятав це відчуття. Зараз це маленьке диво повторилося.

Перший поцілунок! Рик відчув у собі таку силу, що попалася б йому зараз Гірея, від неї й мокрого місця не залишилося б!

- Відправляємо листа? — наче й не було нічого, запитала Шана.

- Ну… — не зовсім ще оговтавшись від приємного шоку, ствердно промугикав Рик. — Телефони наші напиши тільки.

- Звичайно, — Шана забарабанила по клавіатурі. — Усе, тепер залишилося тільки чекати.

Кадим подзвонив Рику пізно ввечері. Він був веселий і говіркий.

- Старий, привіт! Шалено радий тебе чути! Як справи? Як ти мене знайшов? Чи бачив кого з наших?

- Та постривай! Хоч одну відповідь вислухай, га? Заторохтів, як кулемет.

- Це я від радості. Я все думав, як вас знайти, а тут перевіряю пошту — і на тобі! Ваш лист! Я так зрадів, що навіть на час не подивився. Це нічого, що я так пізно дзвоню?

- Ні, все нормально. Ми з Шаною знайшли тебе пошукачем. У тебе адреса яка? Кадим, песик, крапка й так далі? Ось і вирахували.

- Нормально! Я б до такого не додумався.

- Ось тому ми знайшли тебе, а не ти нас. Ну, добре. Треба зустрітися. Є одна проблемка. Давай завтра годині о третій біля метро «Річковий вокзал»? Годиться?

- О третій? — Кадим помовчав секунду. — Пів на четверту, на третю ніяк не встигну.

- Ну, пів на четверту. Домовилися.

Осінь вистелила дніпровські схили жовтим листям. Стояла незвичайна для листопаду теплінь. Чекаючи Кадима, Шана й Рикпет зовсім не замерзли. Щоб якось згаяти час, Рикпет запросив Шану до «Макдональдса» та пригостив її соком.

- О! Ось і Кадим, — Шана показала на хлопчика, якого побачила через скляну стінку «Макдональдса».

Кадим, побачивши Рика на ґанку, почав усміхатися.

- Страшенно радий вас бачити! Ви собі навіть не уявляєте, який я радий вас бачити!

Він потис Рику руку, а Шану навіть обняв.

- Ну, як живемо — боремося? За Гіреєю не скучили?

Шана з Риком перезирнулися. Це ж треба, як близько до мети - зустрічі було поставлене питання!

- Та скучили!

Веселість Кадима наче вітром здуло. Обличчя його стало серйозним.

- Що, справді? А ну, викладайте, що надумали?

- їдьмо до мене, у мене вдома нині нікого немає. Там і обговоримо проблему.

І трійця вирушила до Рика.

РОЗДІЛ 2

Це абетка!

Усі влаштувалися біля монітора. Рикпет упевнено пройшов перший рівень і тепер нищив глюків на другому.

- Спритно ти їх! — прокоментував Кадим.

- Не кажи під руку! Ну ось!

З-за перегородки з’явився ствол автомата й замиготів жовтогарячий вогник. Екран відразу потемнішав. Рик засмучено зняв руки з клавіатури.

- Ну, одне життя профукав. Кому казав: не кажи під руку!

- Хлопці, але ж глюки так не грають! Вони на такий трюк не здатні. Це заекранник був, точно кажу, заекранник!

- Чуєш, Рику, Шана має рацію! Глюки справді так не грають.

- Ну, все, тихо! — Рик знову пішов другим рівнем. Цього разу все обійшлося без проблем.

- Цікаво, хто там тепер у ролі кудлатого дракона?

- Що значить «у ролі дракона»?

- А, то тобі нічого не сказали! Киць-киць!

У кімнату зайшла сіра пухнаста кицька й питально подивилася на Шану.

- Знайомся, — Шана взяла кицьку на руки, почала її гладити й чесати за вухами, — кицька на ім’я Ксюша, вона ж і дракон за сумісництвом.

Шана показала Кадиму дві дірочки на лівому вусі кицьки, як доказ своїх слів.

- Бачиш? Мої мітки! Але Ксюша не ображається. Еге ж, Ксюшо?

Кицька у відповідь муркнула.

- Не ображається! Ми з Ксюхою друзі!

- Є, ось він! — гравець Рика стояв напроти червоного ліхтаря.

І ліхтар дійсно почав блимати.

- Ось бачиш… — почав Рик, повернувшись до Кадима, і замовк.

Кадим уважно дивився на екран.

- Але ж він не просто так блимає, - раптом захриплим голосом сказав він, — я не я буду, якщо це не азбука Морзе. Ось дивіться: три довгі, три короткі, і знову три довгі. Щось знайоме… Де б цю азбуку роздобути?

- Та де… А пошукова система навіщо?

Рик згорнув гру й запустив пошук.

- Ось тобі й азбука Морзе. Три тире — це літера «о», а три крапки — це літера «с». Виходить «ОСО». Повна нісенітниця! Може ОСА? До чого тут оса?

- Чекай-но, — Кадим задумливо почухав потилицю, — а якщо заекранник помилився? Якщо він переплутав крапки й тире? Тоді що ж вийде? А тоді вийде «СОС»! Зрозуміло?! Ніяке не «ОСО» і тим більше не «ОСА», a «SOS», міжнародний сигнал небезпеки! Ось що тоді вийде!

- Ось тобі й догралися, бісові віники! А може, помилка? Може, просто збіг? — непевно, немов не вірячи сама собі, сказала Шана.

- Ага, як же… Збіг… — Кадим знову поліз п’ятірнею в потилицю, — мене зараз зовсім інше хвилює: хто подає ці сигнали?

- Я не думаю, що це Оріг, — Рик зняв руки з клавіатури, — щоб змусити так блимати лампочку у віртуалі, треба дуже добре знати програмування, а Оріг просто гравець. Та й чого б це він раптом назад захотів? Ні, тут щось інше… Але ж… Хіба мало там заекранників?

- Ну і що будемо робити? — Шана питально подивилася на товаришів.

- А що тут думати? — почав гарячкувати Кадим. — Рятувати треба!

- Ага, Чип і Дейл поспішають на допомогу! — засміялася Шана. — Як рятувати? Минулого разу нас туди Гірея затягла, а тепер як ти до Заекрання потрапити збираєшся? Чи ти вважаєш, що Гірея така дурна і вдруге тебе затягне? Щоб ти, знаючи секрети, усе царство розвалив, а її саму Великому Процесору віддав на перевиховання? Розігналася, аж спотикається!

- Тю, та в чому проблема? — продовжував гарячкувати Кадим. — GAME OVER! - прокричав він заклинання й щосили тикнув кулаком в екран монітора.

Сту-у-ук!

- Ой-ой-ой! Хай йому грець!

Незважаючи на серйозність ситуації, Шана не втрималася й пирснула в кулак. Рик просто розреготався.

- Ну ти даєш! Так і монітор розбити можна!

Кадим дув на пальці.

- А чому ти вирішив, що заклинання «GAME OVER»? Це з того боку екрана, а з цього, мабуть, заклинання зовсім інше.

- Логічно припустити: якщо вихід з того боку «GAME OVER», то вхід з цього боку «START», - Шана питально подивилася на Рика, немов намагаючись знайти підтримку.

- START, - неголосно сказав Рик і обережно постукав пальцями по екрану. Екран відгукнувся глухим звуком.

- Не спрацювало, — прокоментував Кадим.

- Може «INPUT»? - запропонувала Шана.

Спробували з тим же результатом.

- Послухайте, як же я раніше не здогадалася? Це слово «ENTER»! Це англійською — «ввести»». Ввести мене в гру! Ось заклинання!

- Схоже, — обережно погодився Рик.

- Та чого там, — знову гарячкував Кадим, — стопудово! Шано, ти не просто гігант, ти гігантський гігант. Ні, ти гігантично гігантський гігант!

- Почекай ти! Може, рано ще хвалити.

- Спробуємо: «ENTER»!

Екран монітора вкрився легкими брижами, а потім його немов затягло легким серпанком. Рука Рика повільно заглибилася в синє марево аж по лікоть.

- Є, вийшло! — радісно вигукнув Рик.

- Ну що ж, залишилося придумати план операції.

- Операція «Порятунок»», — урочисто сказала Шана.

- У вас є план, містере Фіксе? — єхидно запитав Кадим.

РОЗДІЛ З

У нас є план, містере Фіксе!

- План? — задумливо проговорив Рикпет. — План… Давайте подумаємо. Від батога й контролю Голосу себе убезпечити треба? Треба. Значить, потрібне гумове взуття. Не ходити ж знову в гумових килимках! Ну там, кеди чи кросівки. Шляхи відходу теж відомі. А ось як вирахувати того, хто подав сигнал?

- Стривайте! — раптом вигукнула Шана. — Ані слова!

Вона приклала палець до губів, закликаючи до повної тиші й показуючи на комп’ютер, шепнула Рику на вухо:

- Виключи комп.

-Ти…

- Роби, що кажу.

Рик підкорився. Екран згас.

- Шано, ти чого це?

- Я думаю, що Гірея вже все знає про наші плани. Комп же у нас включений був! І гра в нього завантажена. Вона ж на своєму екрані все бачила й чула.

- Ось бісові віники! — Рик ударив себе по коліну. — Як же я не подумав!

- Почекай! Може, ще нічого й не трапилося. Чого б це їй саме на наш екран дивитися?

- Ага, звичайно, не трапилося! А Рик руку по лікоть в екран засовував? Вона ж у кабінеті Гіреї й висунулася! Думаєш, вона не помітила? У неї що, щодня руки з екранів вилазять? Та вона відразу до екрана підлетіла й очей з нього не спускала, і вух не відводила. Мабуть, упізнала вона нас і чекатиме.

Кадим традиційно поліз п’ятірнею в потилицю. З усього виходило, що Шана мала рацію.

- Ну ось що! — Рик піднявся й закрокував кімнатою. — Коли ми тікали від Гіреї, що знайшли в її кабінеті? Грибок, через який вона на цифру перетворювалася. І її в кабінеті не було. Правильно? Значить, треба вирахувати, коли її в кабінеті немає, прийти й вирубати грибок. І нехай вона собі в цифрі й залишається!

- Правильно!

- Залишилася дрібничка: вирахувати, коли вона на цифру перетворюється, а то потрапимо їй просто в руки!

- Ми коли із Заекрання йшли? Вранці? Її ж не було тоді, пам’ятаєте? Значить, і тепер треба йти вранці. Ти як думаєш?

- Напевно, це правильно, — погодилася Шана.

- О дев’ятій? Раніше? — Кадим підстрибував від нетерпіння. Йому не терпілося кинутися в бій.

- Усе це добре. Але як ми знайдемо того, хто увімкнув сигнал небезпеки? — Шана запитувала Рика, визнавши в ньому керівника операції.

- Та чого! Вліземо в бійку, а там видно буде, — як завжди, поспішав Кадим.

- Ну ні! Що значить — вліземо в бійку? Може, все вийде й без бійки, — заперечила Шана.

- Я думаю, що тут Кадим має рацію. Треба підняти в Заекранні гарну бучу, і тоді ті, хто хоче врятуватися, самі нас знайдуть. А зброю роздобудемо в глюків.

- Ну що ж, я готовий!

- Ні, Кадиме, рано ще. Операцію призначаю на завтра. Збір у мене, пів на дев’яту. А зараз гайда на кухню, чай пити.

- А чому не сьогодні?

- Кажу, рано ще. Треба гумове взуття підготувати, ну і ще дещо. Шано, із чаєм допоможеш?

Засмучений, що пригода відкладається, Кадим поплентався на кухню за Шаною й Риком.

Ще було незрозуміло, кого і як рятувати, але вже було зрозуміло, що рятувати треба, і з’явилася впевненість, що рятувати будуть.

РОЗДІЛ 4

Засідка

Наступного дня рано вранці учасники незвичайної експедиції зібралися в Рикпета. Немов зговорившись, усі прийшли в спортивних костюмах і кросівках.

- Ну що, починаємо? Кадиме, ти йдеш першим, потім Шана. Спокійно й обережно! Кадиме, дивися, без вихилясів! Що, поїхали? ENTER!

Як і минулого разу, екран укрився легкими брижами, а потім серпанком. Усміхнувшись на прощання, пірнув поспішайло Кадим. Його тіло, витягнуте в струнку, беззвучно й плавно ввійшло в монітор.

Шана затягнула волосся у хвостик.

- То що, Рику, до зустрічі в Заекранні? Ой! А куди ти фото Ксюшки подів?

Вона показала на стінку поруч з комп’ютером, де ще вчора висіла фотографія кицьки, яка розляглася на моніторі, звісивши хвіст і передню лапу.

- Та… так, в інше місце поклав.

- А-а-а! — і Шана гнучким і граціозним рухом сковзнула в екран.

- Ну що ж, час і мені!

Рик оглянув востаннє кімнату, глибоко вдихнув, немов збирався стрибнути у воду, і пірнув у синяву екрана.

Кабінет Гіреї зустрів їх півмороком і тишею. Усе в ньому залишилося без змін: ті ж стінки з моніторів, стіл зі зручним кріслом і невеликі дверцята, що ведуть до грибка, який треба було убезпечити в першу чергу. Вони втрьох утислися в невелику кімнатку.

- Що ж, пані Гіреє, приємних сновидінь! — і Рикпет від’єднав рознімач, яке підключало до грибка пучок тонких дротів.

- Спасибі! — пролунав позаду чийсь глузливий голос. Усі троє різко повернулися. Біля прочинених дверей стояла Гірея. За нею, тримаючи напоготові автомати, стояло штук п’ятнадцять глюків.

- Ну-ну… Кого ми бачимо? — продовжувала знущатися Гірея. — Наші втікачі повернулися! Ай-яй-яй! Навіщо було тікати? Та ще з таким шумом?

Шана взяла Рика за руку. Гірея це помітила. Вона змахнула рукою в бік стінки з моніторів. Чотири блискавки вдарили в чотири монітори і в рівній стінці утворилися чотири чорні діри.

- Ой! — зойкнула з несподіванки Шана.

Гірея повернулася до глюків і скомандувала:

- Взяти їх! У кімнату ТІ 107! Виставити охорону! Голосе!

- Так, пані.

-Слідкуй! Головою… м-м-м… коротше… на цифру розкладу, зрозумів?

І всі троє, похмуро опустивши голови, попленталися в полон. Але виявилося, що неприємні сюрпризи не закінчилися. Коли глюки, під* штовхуючи друзів автоматами, загнали їх у таку знайому кімнату ТІ 107, вони там побачили того, кого зовсім не чекали. На колишньому своєму ліжку, уперши широке обличчя в розкриті долоні, сидів… Васла. Почувши кроки, він підняв голову. Спочатку очі його радісно зблиснули, але, побачивши за спинами друзів стволи автоматів, він глибоко й гірко зітхнув.

- То що, давні друзі зустрічаються знову? — з’єхидничав Голос. — Стерегти, очей не спускати, — скомандував він глюкам.

У кімнаті зависла тиша. Хвилин п’ять ніхто не міг вимовити ані слова.

- Ти як сюди потрапив? — нарешті запитав, трохи оговтавшись, Рикпет.

- Це… Справа була так… — почав розповідати Васла.

РОЗДІЛ 5

Несподіванки тривають

- Усе було так, — почав розповідати Васла.

Після втечі із Заекрання Васла довго не міг сісти за комп’ютер. Мама навіть звернула на це увагу:

- Синку, ти щось зовсім комп’ютер закинув. Трапилося щось?

Васла пробурмотів щось незрозуміле, але рано чи пізно за комп’ютер сісти довелося. І справа була зовсім не в комп’ютерних іграх, просто в школі є такий предмет як інформатика. Його, щоб скласти, треба виконувати на комп’ютері. Врешті-решт острах перед чорним екраном пройшов, і Васла, як і раніше, почав знову багато часу проводити за клавіатурою. Дістався він якось і до Гри. У якийсь момент він помітив, що проти нього почали грати не глюки, а заекранники. Не бажаючи поранити когось, він спробував пройти рівень без стрілянини, і йому це майже вдалося. Але в самому кінці він віч-на-віч зіштовхнувся з глюком.

- Це був глюк! Стопудово глюк! Ну… Сірі очі… Це… порожні, як… Коротше… порожні і все! Шоколадні губи… Пам’ятаєте? Ми сміялися, що програмісти їм губи шоколадними… зробили! Ну я його й садонув… А йому боляче стало. Губи скривилися, сльози, розумієш… Кров із

плеча… I губами… мені: допоможи! Я розгубився, а він мені руку з екрана! А я, недоумок, її й це… схопив! Шарк! І я вже тут! А тут Гірея, ірже, як це… ну… розумієш, кінь! Що, каже, попався, що цей… на цьому… на базарі кусався? І це… регоче! І регоче! Ось, а глюки мене за комір — і сюди. І отаке…

- І скільки ти вже тут сидиш? — запитав Рикпет.

- Не знаю… Може, тиждень, може, це… місяць.

У цей час двері відчинилися. До кімнати зайшов… Оріг! Він був одягнений у зелену плямисту форму й високо зашнуровані черевики. На його плечах красувалися погони, на кожному блищали золотом по дві собачки. Слідом до кімнати зайшли з десяток глюків з автоматами.

- Ну, що ж, із прибуттям!

- Ось хто це організував! — миттєво зрозумівши все, закричав Кадим. — Ах ти, гад!

І перш ніж хтось щось устиг зрозуміти, Кадим підскочив до столу, де вже стояв приготований для них обід, схопив каструлю з макаронами й надягнув її Орігу на голову. Ситуація була трагічна, але друзі все-таки не змогли втриматися від реготу.

- Як тоді… Як тоді… - вказуючи пальцем на Оріга, стогнала від реготу Шана.

Рикпет упав на ліжко і від захвату дригав ногами, а Кадим бухнувся на стілець та гамселив об стіл кулаками.

Глюки стояли байдужі, немов кам’яні бовдури.

Оріг нарешті звільнився від каструлі й скинув макарони з волосся й вух.

- Ах, виродки! Ви мене пам’ятатимете!

Він різко повернувся й пішов, на ходу струшуючи макарони. Глюки затупотіли за ним. Тільки зачинилися двері за останнім, Рик перестав сміятися й підскочив до стола, жестом запросивши приєднатися. Сміх стих.

- Це, звичайно, смішно, але дарма ти так! Звідки ти знаєш, навіщо приходив Оріг? А тепер він точно мститиметься!

Говорячи це, Рик розсипав на столі сіль і взяв у руки виделку. — Зберегти взуття! — написав він. — Гума!

Усі закивали головами. Збереження гумового взуття, яке захищає від ударів батога Голосу, у цій ситуації ставало завданням номер один.

Раптом відкрилися двері й зайшло кілька глюків, один з них ніс сумку.

Байт, на погонах якого жовтіли золоті собачки, скомандував:

- Перевзутися! Швидко!

Глюк висипав із сумки чотири пари високих черевиків з товстими підошвами й поруч кинув розкриту сумку.

Ще один глюк підійшов до столів і зібрав з них сільнички.

Шана, щоб перевзутися, зайшла за перегородку. За кілька хвилин вона вийшла, а в руці несла… дві верхні частини від кросівок. Підошви були обрізані! Проходячи мимо Рикпета, вона непомітно кинула йому на ліжко пузатий червоний ножик з білим хрестиком на боці. Рикпет миттєво все зрозумів. Він тихо кашлянув, привертаючи увагу друзів. Кадим посміхнувся, а Васла зосереджено кивнув головою. За кілька хвилин усі були взуті у величезні, але зручні черевики, а в сумці глюки забрали чотири пари верхів від кросівок.

- Глюк, це… він скрізь глюк, — глибокодумно сказав Васла, — розуму в нього, як у це… як його… у підошви.

Рикпет підійшов до столу, акуратно згріб у купку розсипану перед приходом незваних гостей сіль і завертів головою, шукаючи, куди б її пересипати. Потім узяв хліб, відокремив м’якуш від шкуринки, виліпив якусь подобу сільнички і зсипав туди сіль. Закінчивши цю нехитру операцію, підійшов до вмивальника. Тонкий струмок холодної води полився йому в долоні.

- Бісові віники! — дивлячись на воду, вигукнув він. — Як, виявляється, все просто!

- Ти про що? — зацікавилися друзі.

Рикпет одним стрибком підскочив до столу й розсипав недавно так ретельно зібрану сіль. На ній написав:

«Електрика», — і широким жестом показав на грибки й кабелі, які тяглися до них. Друзі кивнули головами. Рик розрівняв сіль і написав друге слово:

«Вода», — і переможно подивився на друзів.

- І? — запитала Шана.

Рик нетерпляче тупнув ногою, сердитий на нездогадливість товаришів.

«Замикання!» — написав він на білій солі. Подумав і додав: «Нокаут!»

Шана, хоч і була дівчиськом, але добре розуміла несумісність електрики й води. Про хлопців і говорити нічого. Кадим захоплено вдарив Рика по спині, а Васла статечно потис руку. Шана подивилася на Рика такими щасливими очима, немов це вона знайшла таку грізну і водночас просту зброю.

- Ось що, — сказав Рик, — давайте-но пообідаємо. Ми програли, і це треба визнати.

- Гірея виявилася розумнішою, ніж ми думали, — підіграла Рику Шана.

- А Оріг — негідник! Я йому однаково по пиці надаю! — Кадим непримиренно блиснув очима.

Один Васла нічого не сказав. Він хотів їсти.

РОЗДІЛ 6

Плани Гіреї

Гірея тріумфувала. Було чого радіти! Усі четверо втікачів були спіймані. Який урок усім іншим заекранникам! Яка демонстрація розуму й могутності!

«Покарання має бути зразковим! — думала вона. — Щоб більше ніхто й ніколи не міг навіть подумати про втечу! Чим можна провчити людину? Болем? Голодом? Спрагою? Презирством? Страхом? Так, страхом! Бо й біль, і голод, і презирство народжують одне — страх! Ну, начувайтеся!»

Вона кинулася до столу, на якому стояв комп’ютер. її тонкі пальці забігали по клавішах з неймовірною швидкістю.

- Чекайте… Ох, бережіться… Звичайно… Тільки так… — бурмотіла вона.

Мелодійний дзвінок мультимедійного зв’язку змусив її здригнутися. У повітрі виник екран, на якому вона прочитала: «Звернення Великого Процесора».

Потім виник і сам Великий Процесор. Його темно-русява шевелюра була підстрижена під нуль, залишений тільки фіолетовий гребінь, немов у півня. На темно-зеленій жилетці, одягненій на голе тіло, відстовбурчувалися безліч кишень, у зовсім невідповідних місцях блищали пряжки й висіли ланцюжки. Із правого плеча звисав товстелезний жовтий ланцюг, а на лівому красувався вишитий бордовим бісером напис «Я кльовий». Екран показував Процесора тільки по пояс, і тому Гірея не бачила, які були штани і чи був на штанах який-небудь напис. Вона поморщилася. їй не подобалися ні смак Великого Процесора, який, постійно спілкуючись із молоддю, намагався одягатися так само, ні його надто вже прості стосунки з усіма своїми підданими.

- Як тобі прикид? - запитав Великий Процесор чарівницю.

- Гидота, — прямо й без вагань відповіла та, — і зачіска теж, — додала вона без якої-небудь паузи, випереджаючи наступне запитання.

- Ну ти не дуже грайся, а то можеш і одержати… Що в тебе тут відбувається? — Процесор подивився на чорні розбиті екрани.

- Та так, перепади напруги…

Великий Процесор насупився.

- Які перепади? Яка напруга? Гіреє, я вибачив тобі минулі фокуси із заекранниками тільки з однієї причини: мені сподобалася оригінальність рішення щодо переміщення фізичного тіла у віртуальному просторі. Але якщо ти знову до цього повернулася… Бути тобі розкладеній на цифру!

- Це був стрибок напруги і нічого більше!

- Ну добре, добре… — примирливо сказав Процесор. — Стрибок — так стрибок, тільки постарайся, щоб таких стрибків більше не було.

- За це можете не турбуватися, не буде!

- Добренько… — екран з Великим Процесором почав світлішати й зник.

- Голосе!

- Я тут, пані.

- Взуття в цих… забрали?

- Забрали, пані.

- Охороняють їх добре?

- Очей не спускають.

- Я не дуже довіряю глюкам. Глюк - він і є глюк, що з нього візьмеш? Цифра без мізків! А ці дітлахи зовсім недурні. Так і чекай від них якоїсь капості. Ось що, виклич до мене Оріга.

За кілька хвилин до кабінету Гіреї нечутно зайшов колишній простий заекранник, а нині мегабайт Оріг.

- Орігу, ким ти був іще півроку тому?

- Ніким, пані.

- А хто ти тепер?

- Мегабайт, пані.

- Чи задоволений ти життям у моїй державі? Чи всього тобі досить?

- Влади ніколи не буває досить, пані.

Гірея замислилася: «Так можуть думати тільки люди. Це небезпечні думки. Якщо він так думатиме, то рано чи пізно захоче зайняти моє місце. Ну що ж, врахуємо», — але вголос сказала зовсім інше:

- Орігу, ти знаєш, що твої колишні друзі поставили мою державу на край загибелі. Я сподіваюся, ти розумієш, якщо моя держава розвалиться, тебе викинуть додому, як паршиве щеня. Ти цього хочеш?

- Ні, пані.

- Тоді йди й організуй охорону Рикпета і його супутників. Якщо вони перехитрують нас, тобі доведеться повернутися додому. Я тебе не лякаю, просто Великий Процесор усе це, — Гірея зробила широкий жест, — розкладе на цифру. А без мене ти тут нікому не потрібен. Ти все зрозумів?

- Так, пані.

- Ти маєш бути розумним, як п’ять комп’ютерів, разом узятих. Розумним та обережним. Іди. І якщо все вийде, як я замислила, бути тобі гігабайтом, це я тобі обіцяю. А влади, як ти говориш, ніколи не буває багато.

- Так, пані.

Оріг повернувся й вийшов.

- Ну, цей очі з них не спустить, цей жадібний. Але за ним теж простежити не завадить.

- Голосе! — покликала вона вірного помічника. — Іди й стеж за Орігом. Він жадібний і дурний, але він людина. А люди не машини, вони не можуть бути досконалими. Вони можуть пошкодувати, поспівчувати… їх можна обдурити чи перехитрувати… Стеж за ним, Голосе! Занадто багато від нього зараз залежить… Люди думають інакше і чинять інакше, ніж машини. Тому глюки не можуть їх охороняти, охороняти їх буде Оріг, а ти стежитимеш за ним. Щоб він дурниць не накоїв.

Відправивши обох помічників стежити за бранцями, Гірея трохи заспокоїлася. Вона знову сіла за комп’ютер. Закрила очі, збираючись із думками, і поклала руки на клавіатуру. На екрані з’явився напис: «ПОЛЮВАННЯ НА ВТІКАЧІВ».

- Отож, діточки, влаштуємо полювання.

РОЗДІЛ 7

Обшук

Оріг вийшов від Гіреї замислений. З одного боку, його колишнім друзям, без сумніву, загрожувала небезпека. А з іншого — йому світив четвертий собачка на погони. Четвертий! Лише один собачка буде його відділяти від найвищого звання Заекрання — терабайта. От якби його одержати! Ось тоді й Шана, і Рик, і цей дурень Кадим дізналися б… І Васла б заткнувся! Отоді він зміг би їм допомогти… Але якщо Рик і компанія що-небудь утнуть, прощавай, золотий собачка! Так, треба йти й організовувати охорону, щоб потім він міг допомогти всім. А якщо все-таки Гірея їх уб’є? Дурниці! Нікого вона не вб’є! Адже це лише гра! А як у грі вбивають? Не по-справжньому ж… Ну, накостиляють їм, то нічого було лізти в Заекрання. Хоча від декількох додакових синців тільки розуму додасться! Ні, нагоди одержати четвертого золотого собачку на погони він ні за що не змарнує.

Бажання отримати чергове підвищення зробило свою справу. Оріг ішов до кімнати ТІ 107 із твердим наміром так організувати охорону, щоб ніхто не зміг навіть подумати про втечу.

У коридорі на посту стояли чотири глюки.

Оріг зайшов усередину. Його колишні друзі лежали на ліжках. Ніхто навіть не поворухнувся. Мегабайт пройшовся по кімнаті.

- Ну?.. — невиразно запитав він.

- Бублика гну… — в’яло відповів Кадим.

- Дуже дотепно!

— Звичайно! І гостро, і розумно!

Помовчали.

- За наказом Гіреї, начальником вашої охорони призначений я. Так що прошу любити й жалувати.

- Це кого накажете любити? Тебе, чи що, дурня набитого, — із-за перегородки вийшла Шана, піднятими руками затягуючи «кінський хвіст» на голові. — А жалувати… То це запросто! Рику, у нас там макарони ще залишилися? Зараз ми тебе пожалуємо вищим орденом Заекрання «Макарони на вухах»! Скільки разів ти макаронами одержував? Двічі? Виходить, будуть «Макарони на вухах» третього ступеня.

Шана попрямувала до обіднього стола. Оріг позадкував до дверей.

Дівчинка взяла соусник, шматочок хліба й повернулася до Оріга. Той відступив до дверей ще на крок і неголосно покликав:

- Біти!

Відразу двері розчинилися, і на порозі з’явилося четверо глюків.

- І що? — запитала Шана, продовжуючи рухатися до Оріга. — Даси команду стріляти? Ну давай! Ти ж боягуз, Орігу! Ні, ти навіть не боягуз, ти боягузик!

Вона підійшла впритул до мегабайта, повільно налила на шматок хліба соус і відкусила.

З ліжок піднялися хлопці. Оріг не на жарт злякався.

- Біти! До бою!

Глюки вишукалися шеренгою попереду свого командира, закрили його своїми тулубами та наставили на полонених автомати. Побачивши, що ті ніяк не відреагували на погрозу, один з глюків дав чергу в стелю. Від несподіванки всі присіли, а Шана зойкнула. На голови посипалися тріски, штукатурка та інше сміття.

- Ви що, думали, я жартую? Для початку я влаштую обшук. Я знаю, ви хитрі, але і я не дурень!

- Та що ти? — вдавано здивувалася Шана, яка найшвидше оговталася від несподіваної заяви колишнього друга. — Не може бути!

- Ах ти… — почав було Васла.

- Ну його, — зупинив його Рикпет, вхопивши за руку, — хоче порпатися в наших ліжках, нехай собі порпається!

- І гад же ти, Орігу! — Кадим демонстративно повернувся до свого ліжка. — На, шукай!

Переклавши подушку на інший бік ліжка, він зірвав ковдру та простирадло, потім скрутив матрас із подушкою й оголів сітку.

- Ти що, думаєш, я зовсім тупий? — Оріг підійшов до ліжка Кадима й одним рухом розкрутив матрац. — А що заховано на іншому боці подушки?

Він жестом фокусника перевернув подушку, цілковито впевнений, що там, під наволочкою, буде щось таке, що колишні друзі хотіли б приховати. Він був так упевнений у цьому, що навіть не подивився, а просто вказав на неї пальцем:

- А це що?

-Де?

Оріг витрусив подушку з наволочки, але там зовсім нічого не було.

У кімнаті гримнув регіт. Кадим широко усміхався, схрестивши на грудях руки.

Оріг спочатку почервонів від того, що пошився в дурні, потім сполотнів від люті і, не зронивши ні слова, різко повернувся й вискочив з кімнати. Глюки, не поспішаючи, прогриміли черевиками слідом за своїм командиром.

Рикпет показав Кадиму великий палець. Те головне, що вони хотіли зберегти від Оріга, — гумові підошви кросівок, були в безпеці.

РОЗДІЛ 8

Втеча

Рано-вранці двері з тріском відчинилися і до кімнати зайшла Гірея. За нею йшов Оріг і ціла юрма глюків. Усупереч звичаю Гірея була в бойовій формі глюка. На широкому поясі з одного боку висіла напіввідкрита кобура з пістолетом, з іншого боку — піхви з великим кинджалом.

- Ну що, дітки? Скучили? Підйом!

- Та ну тебе, це… поспати, бісові віники, не дають! — сонно пробурмотів Васла і перевернувся на інший бік.

У руках у чарівниці з’явився батіг, яким вона з розмаху вперіщила сонного заекранника.

- Ви що тут, подуріли? Боляче ж! — закричав Васла й остаточно прокинувся. Від його крику прокинулися й інші. Із-за перегородки виглянула Шана. Гірея подивилася на маленький наручний годиник.

- Півгодини на вмивання й сніданок. А потім будуть веселі ігри! Дуже веселі! Ми підемо на полювання! — вона знову подивилася на годинник і повторила: — Півгодини!

- Ну це… якщо без брехні, то мені більше е-е-е… подобається… ну… риболовля.

Гірея так само стрімко вийшла, як і зайшла. Глюки юрмою посунули слідом. Останнім вийшов Оріг, змірявши друзів недобрим поглядом.

- Дістала тітка, слово честі! А цей гад ще й зловтішається, — не стримався Кадим.

Рик кинувся до столу й висипав сіль, намалювавши на ній великий знак питання, одночасно вказавши на відро для сміття, куди вони вчора сховали гумові підошви від кросівок. Схопивши свої підошви, він кинувся до ліжка. Червоним ножичком, який учора дала йому Шана, він надрізав простирадла й різким рухом відірвав нешироку смугу. Потім повторив операцію й попросив друзів зробити те саме. Цими стрічками він щільно примотав підошви до черевиків. Інші робили те ж саме. Ставши на гуму, вони зробилися невидимими й нечутними для Голосу, цього головного шпигуна Гіреї. Потім схопили рушники й добре намочили їх водою, підбігли до грибків, які стояли в кімнаті.

- Готові? — запитав друзів Рик.

- Готові! — відповіли ті.

Мокрі рушники були кинуті на грибки. Почувся глухий удар, згасло світло й запахло смаленим.

- Є, спрацювало!

- А далі що?

- У кімнату до Гіреї!

- Екрани розбиті!

- Потім розберемося! Бігом, поки вона не отямилася!

Друзі вискочили в коридор. Біля дверей нерухомо, немов поламані механічні ляльки, стояли четверо глюків.

- Веселі ігри, кажеш? — голосом, який не віщував нічого хорошого для Гіреї й усієї її свити, проговорив Кадим. — Тоді пограємося!

Він зірвав з найближчого глюка автомат і пояс із гранатами й кинджалом. Те ж саме зробили його друзі.

- Тепер ми на рівних! Ось тепер повеселимося!

Стрічки-доріжки стояли. Миготливе аварійне світло не дуже добре, але все-таки давало змогу бачити дорогу. Швидким кроком друзі вирушили до кабінету Гіреї. Коротке замикання було, мабуть, не дуже серйозним, і хвилин за п’ять світло ввімкнулося, а трохи згодом почали рухатися й стрічки.

- Спасибі Гіреї, береже наші ніжки, — прокоментував цю подію Кадим, стрибаючи на стрічку.

Стрічкою промчали кілька кварталів.

- Усе йде доб… — він не встиг закінчити фразу, як стрічка різко зупинилася. На ногах не утримався ніхто, всі покотилися хто куди, злетівши з доріжки.

- Оце так покаталися, — сказав Кадим, підводячись і потираючи забите плече. Васла тримався за коліно. Шана й Рикпет обійшлися переляком.

Першим отямився Рик.

Стрічка скинула втікачів на якомусь перехресті. Рик, не роздумуючи, повернув праворуч.

- Ти куди? Нам же прямо!

- Ви що, не зрозуміли? Гірея знає, що ми втекли, і зупинила стрічки. Відгадайте з першого разу, де нас чекають зараз?

Це зрозумів навіть тугодум Васла:

- Це… у кабінеті… ну…

- Ось! Тому ми туди й не підемо! — Рик смикнув двері до першої кімнати, і втікачі заскочили туди.

Кімната була така сама, як та, у якій вони жили, тільки без ліжок та обідніх столів. Побачивши в кутку якийсь ящик, Рик сів, відв’язав гумову підошву й почав знімати черевик.

- Ти чого? — не розуміючи, запитала Шана.

- Та ну його… Бігати незручно.

Він перевернув черевик і уважно вивчив підошву.

- Ось! — показав він друзям на незвичайно великі взуттєві цвяхи й велику підківку. — Ось датчики, за допомогою яких Гірея стежить за нами.

Він акуратно поклав черевик на бік, щоб датчики не торкалися підлоги. Тією ж стрічкою він щільно прикрутив гумову підошву просто до ступні. Потім ту ж операцію проробив і з іншим черевиком.

- Будете перевзуватися? — запитав він друзів. Усі погодилися, бо бігати з прив’язаними підошвами було справді незручно. — Обережно з датчиками, не дайте їм торкнутися підлоги.

Рик спробував пробігтися кімнатою. Виходило набагато зручніше. Він тихенько прочинив двері й визирнув у коридор. На його чималий подив, стрічки рухалися!

- Ха! Гірея нас запрошує в гості!

- Тобто? — не зрозуміли друзі.

- Стрічки запустили. Сідайте, діточки, і просто до нас у пащу!

Погляд його раптом зупинився на черевиках, і Рик широко усміхнувся.

- А чому ні? У гості, то в гості!

Друзі здивовано подивилися на свого командира, а Кадим навіть поторкав у нього лоба.

- Ти чого, Рику, вона ж тільки цього й чекає! Нас там схоплять, як цуциків!

- А хто вам сказав, що в гості поїдемо ми?

- Та ти ж…

-Дурниці! У гості поїдуть наші… черевики. Причому дві пари в один бік, а дві пари — в інший! Нехай голову поламають, хто й куди зібрався!

- Ну, Рику! Я б до такого нізащо не додумався! — вражений Васла з усього розмаху тріснув Рика по спині.

Рик зморщився від болю.

- Можна наступного разу свій захват висловлювати ніжніше?

- Приблизно ось так? — запитала всміхнена Шана. Вона підійшла, піднялася навшпиньки й цмокнула Рика в щоку.

- Та ні, уже точно не так, — пробурмотів яскраво-червоний Рик.

РОЗДІЛ 9

А в цей час у штабі Гіреї

А в цей час у штабі Гірея влаштувала грандіозний скандал своїм підлеглим.

- Ти, — репетувала вона на Голос, — мій головний шпигун! Ти маєш грізну зброю: ти невидимий! Ти можеш усе чути і все бачити! Я вклала в тебе найдосконалішу програму! І ти їх загубив! Як це могло трапитися? Як ти міг це дозволити? Я розкладу тебе на цифру негайно!

- Пані, я н-н-не з-з-знаю… (після короткого замикання Голос став трохи заїкатися, а для перезавантаження часу не було).

- Не сумніваюся! Ти нічого ніколи не знаєш! А ти? — звернулася вона до Оріга. — Я тобі що наказала? Очей з них не спускати! Я обіцяла тобі собачку на погони, а ти?

- Пані, я зробив усе, що мені було наказано, і ранком ви їх застали на місці. Що було далі — не моя провина.

- Що? Ти ще маєш нахабство виправдовуватися? Де вони зараз? Відповідай, я тебе запитую! Де четвірка цих…

Лемент Гіреї перебив тонкий писк пошукової системи. Гірея кинулася до монітора. На сітці екрана сяяли чотири яскраві точки.

- З’явилися, голубчики! Я ж говорила, що нікуди вони не подінуться! Але що це? Вони розділилися! Двоє їдуть сюди, а двоє в протилежний бік! Орігу!

Оріг підбіг до чарівниці.

- Нумо, скажи, може таке бути, щоб твої приятелі розділилися?

Оріг із-за її спини дивився на екран монітора, де чотири світлі точки попарно віддалялися.

- Ну? — вимогливо запитала Гірея. — Чи ти язика проковтнув?

- Я думаю…

- Та ну? І чим же? Невже в тебе з’явилися мізки? Відповідай, могли вони розділитися чи ні?

- Навряд чи, пані. У них за командира Рикпет, а він не стане ділити команду. Мені так здається, — обережно додав він.

Гірея подумала кілька секунд і гаркнула в мікрофон:

- Охорона кабінету й головного коридору, увага! Приготуйтеся! Втікачі рухаються у ваш бік!

У міру того, як світлі точки наближалися до кабінету, нетерпіння чарівниці зростало. Вона вже була готова вискочити в коридор, але тут пролунав мелодійний сигнал мультимедійного зв’язку.

— А щоб тебе! Принесло!

Посередині кімнати з’явився екран з написом «Звертання Великого Процесора». За кілька секунд з’явився й сам Процесор. Як звичайно, він був видний тільки по пояс. Цього разу волосся його, намазане чимось, стирчало великим їжачком, на пов’язці, яка біліла на чолі, великими літерами було написано «Крутість неймовірна». Шкіряний жилет, одягнений на темно-синю сорочку, прикрашала велика червона троянда, уткнута в бічну кишеньку.

- Гіреє! Знову в тебе проблеми! Скільки можна?! У мене в захисних системах усі запобіжники полетіли!

- Перепрошую, Великий Процесоре, але я дуже зайнята…

У Крутості Неймовірної від подиву очі полізли на лоба.

- Гіреє! Ти як зі мною розмовляєш?

- Я не маю часу, я зрозуміло висловилася? — дзвінким від люті голосом сказала чарівниця і щосили ткнула пальцем у клавіатуру. Екран зник. Останнє, що почули присутні, був крик Процесора:

- Чипсете! Негайно…

На цьому розмова Великого Процесора з Гіреєю закінчилася.

Погляд чарівниці зупинився на екрані монітора. Дві світлі точки наближалися до місця зіткнення з охороною. Гірея не витримала й кинулася геть з кімнати. Оріг побіг за нею. За кожною нерівністю стіни стояв глюк, за кожними дверима стояло по десятку озброєних до зубів бітів. Усі чекали появи втікачів. Нарешті вдалині з’явилася темна точка, яка швидко наближалася.

- Вони що, лежать? — здивовано запитав Оріг. — Дуже вже маленькі.

Гірея теж нічого не могла зрозуміти. Нарешті всі побачили: це були лише дві пари черевиків.

- Ах, негідники! Нас обдурили! Назад, у кабінет!

І тільки повернувшись у протилежний бік, Гірея побачила чотири маленькі фігурки, які стрімко наближалися до дверей з іншого кінця коридору. Вона вирвала з рук Оріга автомат і випустила довгу чергу. Одна фігурка впала. Двоє підхопили пораненого під руки й потягли далі. Третя фігурка присіла на коліно й стала вогнем з автомата прикривати відхід друзів. Гірея й Оріг змушені були сховатися за двері. Замість них із кімнат у коридор посипалися глюки, які на автоматний вогонь не звертали ніякої уваги, але було пізно. Утікачі встигли заскочити в кабінет і почали будувати барикаду з усього, що можна було перетягти.

РОЗДІЛ 10

Знайомство з Чипсетом

- Ах, бісові віники, води тут немає! Зараз би хоч літр водички, та на все це господарство! Ох, і весело було б! — Кадим окинув поглядом кабінет Гіреї, обперізаний товстелезними кабелями і заповнений безліччю комп’ютерів. Він знову нахилився над Рикпетом, голова якого лежала на колінах Шани. Рик був непритомний, блідий і змарнілий. Це його поранила Гірея. Куля потрапила в праве плече й пройшла навиліт.

- А цього робити не варто, — пролунав позаду м’який незнайомий голос. Біля дверей кімнатки, у якій був схований особистий грибок Гіреї, стояв незнайомий парубок. Одягнений він був у футболку, легку курточку й спортивні штани навипуск. Весь одяг, крім сліпучо-білих кросівок, був сіро-сталевого кольору.

- Треба думати, те замикання, яке сталося нещодавно, — ваших рук справа, молоді люди?

- Наших, наших… А ви хто, вибачте, будете? — запитав, піднявшись із колін, Кадим. За ним підвівся й Васла, взявши автомат.

- Но-но, — строго сказав парубок, показуючи очима на автомат, — ця штука досить небезпечна: вона, знаєте, може вистрелити й зробити бо-бо.

- Та вже ж, — зухвало відповів Кадим. — Чи нам не знати, — і кивнув на непритомного Рика.

- Що з ним? — запитав незнайомець.

- Гірея… це… як його… поранила з такої ж… ну… іграшки.

Під час усієї розмови Васла дивився на незнайомця недовірливо, не опускаючи автомат, а Шана з німою надією.

Незнайомець ступив уперед.

- Цеє… Як його… Стояти! — неголосно сказав Васла.

- Ви так і не відрекомендувалися, — нагадав незнайомцеві Кадим.

- Ах, так… Вибачте… Мене звуть Чипсет. Я найближчий помічник Великого Процесора.

- А-а-а! Це той дивак з екрана, ну… який у жилетці. Я тут головний… — передражнив він напис, якось прочитаний на спині Великого Процесора.

- Не бачу підстав для сміху, — строго сказав Чипсет, - ваш друг лежить поранений, і ви повинні не веселитися, а думати, як допомогти, і якомога швидше. До речі, Великий Процесор і справді тут головний.

- Головний — то припинив би неподобства цієї дурної тітки, — сказав Кадим, усе ще не опускаючи автомата.

Не припиняючи розмови, Чипсет підійшов до стола й поклав руки на клавіатуру комп’ютера. Від дверей почулися глухі удари.

- Гірея — геніальний програміст, і перемогти її не так просто.

- А ми ж перемогли! — труснув головою Кадим.

- Поки ви тільки маєте пораненого й замкнені в її кабінеті.

Поклацавши клавішами, Чипсет пішов до кімнатки, де стояв грибок, і виніс звідти бинт, вату й наповнений якоюсь рідиною шприц.

- Хто вміє робити уколи?

Тиша була відповіддю.

Він передав Шані бинт і вату.

- Перев’язку хоч зробити зумієш?

Шана кивнула головою. Чипсет засукав рукав і швидко, одним коротким рухом, застромив голку в передпліччя Рика.

- Ось так… — Чипсет обережно опустив руку Рика на підлогу. — А тепер розповідайте, хто ви, як тут опинилися й звідки знаєте «цього дивака в жилеті».

Хлопці, перебиваючи один одного, розповіли про свою першу подорож до країни Гіреї, про те, як вони опинилися тут удруге і як сьогодні перехитрили злу чарівницю. Чипсет від душі посміявся, коли почув, як вручали глюкам верхи від кросівок. А посміявшись, серйозно зауважив:

- Це ще раз доводить, що ніякий, навіть геніальний програміст, не може передбачити в програмі все. Ну, хіба могла Гірея передбачити такий простий, але дуже ефективний хід? Це все цікаво, але що ж зараз із вами робити?

- Як «що»? Як це «що»? — гарячкував Кадим. — Допоможіть нам дістатися додому.

- Я не знаю, як це зробити. Принцип переміщення фізичних тіл з матеріального світу у віртуальний і навпаки, а так само переміщення фізичних тіл віртуальним простором Гірея тримає в страшному секреті. Усі програми захищені паролями й написані секретними кодами. Саме тому Великий Процесор дотепер не розклав Гірею й усе її воїнство на цифру. Зараз ви, напевно, знаєте навіть більше за мене. У перший раз ви ж повернулися додому?

- І зараз би повернулися, якби Гірея не розбила наші монітори. Пірнути, напевно, можна в будь-який, а ось чи випірнемо ми?

РОЗДІЛ 11

Шерше ля кицьку

Удари в двері посилилися, і барикада підозріло затріщала. У цей час розплющив очі Рик. Він дивився, нічого не розуміючи.

- Рику, як ти?

- Ксюху шукайте… — прошепотів він, знову заплющив очі й знепритомнів.

- Марить, — Васла з жалістю дивився на свого товариша й командира. На волосся Рика з очей Шани впала велика сльоза.

- А хто така Ксюха? - запитав Чипсет.

- Ксюша - це кицька, вона живе вдома у Рика. Коли ми минулого разу були тут, Гірея перетворила її на кудлатого дракона.

- Добре, що Рику краще. Раз він опритомнів, значить, усе буде добре.

Барикада тріщала й почала піддаватися ударам. У щілину було чути голос Оріга.

- Раз, два, три!

На рахунок «три» чувся глухий удар у двері, і барикада піддавалася на кілька міліметрів. Кадим зняв куртку, склав її й акуратно підклав під голову Рика. Шана змогла піднятися й розім’яти затерплу ногу. Усі, включаючи Чипсета, побігли до барикади, намагаючись у паузи між ударами повернути її на колишнє місце. Становище ставало небезпечним.

- Раз, два, три! — чітко, майже поруч чувся голос Оріга, потім «бух!» у двері, й барикада посувалася.

- Що ж робити? — розгублено сказав Чипсет. Він підскочив до комп’ютера й пробігся по клавішах тонкими спритними пальцями. Пролунав сигнал мультимедійного зв’язку, і на екрані, який, як звичайно, виник посередині кімнати, з’явився Великий Процесор. Цього разу глава всього Заекрання був у строгому чорному шкіряному піджаку, одягненому на таку ж чорну футболку, і в жовтогарячій краватці, зав’язаній прямо на шию. На краватці в’яззю було вишито «Відвали!».

- Ну? — вимогливо запитав він. — Що в тебе знову трапилося? А, це ти, Чипсете!

Кількома словами Чипсет змалював ситуацію.

- А що Гірея?

- Двері вибивають! Чуєте?

- А лежить хто?

- Один із заекранників… Рикпет, він поранений у плече. Отямився на хвилинку, сказав, щоб кицьку шукали, і знову знепритомнів.

- Щоб кицьку шукали, кажете? — Процесор на кілька секунд відвернувся, і було чутно, як зашелестіли клавіші на клавіатурі.

Удари у двері тривали, і барикада знову почала піддаватися.

- Ви ще тут? Шукайте кицьку! Кицьку шукайте на…

У цей час по екрану, на якому Великий Процесор продовжував іще щось кричати, побігли смуги, почулися хрипи, і зображення зникло.

- Гірея перешкоди включила! Де вона комп’ютер знайшла? Як до мережі підключилася? Яка кицька? Де її шукати?

Шана, яка до цього допомагала хлопчикам, раптом замислилася.

- Кицька… Ксюха… Хлопці, але ж портрета біля компа не було!.. Слово честі!

- Причому тут це… Ксюха? Який портрет?

- Агов, Шано, ти випадково того… не того? Спочатку Рик з якоюсь кицькою, потім цей клоун з телевізора про те ж, тепер ти про портрет… Ви, цей то, як його… від переживань випадково не схибнулися?

Але Шана вже його не слухала. Вона швидким кроком ішла вздовж моніторів, уважно розглядаючи включені екрани.

Щілина у дверях настільки розширилася, що хтось із глюків вставив у неї автомат і дав довгу чергу. На щастя, щілина була не досить широка і прицілитися було неможливо, тому ніякої шкоди автоматна черга не завдала.

- Я знайшла! Хлопці, я знайшла! Ось вона, Ксюха! Ксюшенька!

Кадим кинувся до монітора, біля якого стрибала від радості Шана. Він побачив на екрані частину зовсім незнайомої кімнати. На столі, прямо навпроти екрана, стояла чудова фотографія кицьки Ксюхи. Ця фотографія висіла на стінці поруч із компом у кімнаті Рика. Але як вона опинилася тут? І що це за кімната?

- Хто це? — здивовано запитав Чипсет.

- Кицька! Шерше ля кицьку! — захоплено репетував Кадим. — Ми її знайшли! Васло, допомагай!

Удвох вони підхопили Рика й потягли до монітора. Чипсет схопив по автомату в кожну руку й поливав вогнем двері, прикриваючи відхід.

- Ідіть! Мені вона нічого не зробить! Ідіть швидше!

Друзям пощастило, монітор був у другому ряду, тобто зовсім невисоко від підлоги.

- Game over! - навперебій закричали вони. Екран монітора вкрився легкими брижами, а потім блакитним туманом. Обережно, але й особливо не затримуючись, непритомного Рика проштовхнули в широкий екран, потім у блакитний туман пірнула Шана, за нею Васла. Кадим повернувся до Чипсета:

- Спасибі, старий!

Чипсет усміхнувся у відповідь і почав відступати в кімнату з грибком. Кадим пірнув у рятівне блакитне марево.

Він опинився в зовсім незнайомій кімнаті. Збитий кимось зі стола, на підлозі валявся рятівний портрет Ксюхи.

- Рику? — поторсав друга Кадим, другою рукою піднімаючи з підлоги рятівний портрет. — Рику?

Кров на сорочці Рика блідла й зникала. Легкий рум’янець з’явився на щоках. Він більше не був непритомний, він просто спав.

- Рику! — ще раз поторсав його Кадим.

Нарешті той розплющив очі.

- А… Хлопці… Знайшли-таки кицьку?

- Рику! Ти геній! Ми її нашершелили! Як ти це все передбачив?

-Та так… Подумалося, якщо Гірея нас заманює, то найперше відріже нам шляхи відступу. Так і вийшло.

- А чому нікому нічого не сказав?

- А якби Гірея почула? Правда, Шана помітила, що фотографії немає на місці.

- Так, а потім такі події почалися, що в мене все з голови вибило.

- Що ж, ходімо додому.

- А де ми, власне?

- У моїх сусідів. Це я їх попросив комп не виключати і фотку Ксюшину не забирати від екрана.

Може, хтось із сусідів і бачив, як у неділю, початок на третю, із квартири номер 51 будинку 107, який стоїть невідомо на якій вулиці в місті Києві, вийшли троє хлопців і одна дівчинка. Вони голосно розмовляли й сміялися, бо були щасливі, бо перемогли.

ЧАСТИНА З

АТАКА ІЗ ЗАЕКРАННЯ

РОЗДІЛ 1

Несподіваний лист

Петрик закінчив домашнє завдання з географії й закрив зошит. На годиннику була майже дев’ята вечора. Не дуже-то й пізно, можна ще повозитися з компом. Та й електронну пошту він не перевіряв уже кілька днів. А раптом хто-небудь що-небудь надішле? Він натис на екрані іконку «Outlook» і почекав, поки завантажиться програма.

У правому нижньому кутку екрана з’явився маленький конвертик, який означав, що прийшов лист. У колонці «Відправник» значилося «Чипсет».

Ніхто з Петрикових товаришів таким ім’ям не користувався. Петя знав тільки одного Чипсета - першого помічника Великого Процесора, хазяїна Заекрання, де він уже двічі побував разом із друзями.

Що ж знадобилося Чипсету? Він з нетерпінням відкрив лист. Цілком імовірно, він писався у великому поспіху, бо всі розділові знаки були пропущені, а імена написані з маленьких літер:

рик у нас лихо процесор полоні гірея збожеволіла поспішайте баритися не можна я в грі бережіте циклопа він

На цьому лист обривався, і що хотів сказати Чипсет про циклопа, залишалося незрозумілим.

Петрик зняв телефонну трубку.

- Добрий день, — чемно привітався він з Наталчиною мамою, — можна Наталю? Привіт! Шано, я одержав листа від Чипсета. Чому мені? Звідки я знаю, але лист прийшов і ось що в ньому написано.

- А що він там писав про циклопа? — запитала Шана.

- Бережіться циклопа, він…

- Цікаво, що Чипсет мав на увазі, говорячи «він»? Він страшний? Він небезпечний? Він хитрий?

- Так, Шано, ще одна дивовижа, слово «бережіте» написано з помилкою. Щиро кажучи, я так і не зрозумів, як треба його читати: чи то бережіть, чи то бережіться.

У трубці на кілька секунд зависла пауза.

- Може, просто помилка?

- Лист явно написаний поспіхом, без великих літер, без крапок і ком. Може, і справді помилка. Та і чого б це ми мали берегти якогось там циклопа?

- Ну ось, ти ж сам кажеш…

- Коротше, Шано, треба сурмити збір. Давай завтра після уроків у мене. Ти подзвони Васлі, а я Кадиму.

Наступного дня після уроків усі четверо зібралися в Рикпета.

- Чого там, — як завжди квапився Кадим, — коню зрозуміло, треба йти на допомогу Чипсету! Якби не він, ми б минулого разу із Заекрання взагалі могли не вилізти!

- Це… Атож, — сказав Васла, який не любив довгих розмов, — допоміг він нам минулого разу ого як… Але хіба… як його… справа в цьому? Людина просить допомоги… Хоча, яка він це… людина? Глюк? Та наче не цей… і не глюк зовсім… Ось ти скажи, — вимогливо звернувся він до Рика, — хто він є, цей Чипсет?

- Віртуальна особистість… — висловила свою думку Шана.

- От-от, віртуальна… — продовжив Васла, — а ми з вами ці… типу… справжні! І кулю там можна… того… одержати… як це… цілком справжню!

- Він для тебе віртуальний, а ось ти для нього який? — вступив у розмову Рик. — Він же не запитував, віртуальний ти чи справжній, коли наш відхід прикривав?

- Ось уже не думала, що ти такий… — розчаровано сказала Шана.

- Та що ви, справді, на мене напалися, як ці… ну, словом… голодні які? Що, запитати не можна? Я ж не того… не відмовляюся! Тільки раптом ця тітка нам, ну… як тоді… пастку там готує?

Усі перезирнулися. У всіх у пам’яті була свіжа недавня подорож, коли вони потрапили в пастку.

- Що ж, ризик є. Іти чи ні — кожен має вирішити сам, — сказав Рик. — Запитую востаннє: ідемо на допомогу?

— Ідемо! — першим відповів Кадим.

- Звичайно, — рішуче труснувши головою, твердо сказала Шана.

- Я, ну… словом, чого там… всі, ну… і я туди ж! — з невеликою затримкою, але все-таки досить упевнено відповів Васла.

- Вирішено! — підбив підсумок Рикпет. — Збираємося у мене в суботу о другій. Про одяг не говорю, самі все знаєте.

- Почекай, — перебила його Шана, — а що там писав Чипсет про те, де він знаходиться?

- Та нічого. Я в грі — й усе… І далі про циклопа.

- Я пропоную, щоб кожен із нас спробував дістатися до п’ятого рівня й хоч одним оком подивився, що там робиться. Самим же потім легше буде.

-Діло! Молодець, Шано! — Рик посміхнувся. — Вважайте це домашнім завданням.

РОЗДІЛ 2

Незрозумілі справи

Після того, як друзі пішли, Рикпет сів за комп’ютер і відкрив Гру. Три рівні він пройшов легко і приготувався до серйозного опору на четвертому, але й четвертий він пройшов несподівано легко. Це його здивувало. За весь час, скільки він грав у Гру, так легко пройти четвертий рівень йому не щастило жодного разу. Хіба можна вважати серйозною оборону, коли проти гравця виставляється десяток глюків, один-два динозаври й кілька недбало встановлених мін. Але на п’ятому рівні все стало на свої місця. За кожним поворотом на Рика чекали несподіванки, причому динозаврами четвертого рівня тут і не пахло. На озброєнні глюків з’явилися зовсім нові види зброї. Це були ручні ракетні установки із самонавідними ракетами, якісь бойові верблюди, які далеко й влучно плювалися зеленою отруйною слиною, змії, які зненацька падали зі стелі, бабки-вбивці, які літають зі швидкістю кулі, та інші несподіванки, через які Рик, і оком не змигнувши, розгубив усі свої життя.

Від гри Рика відволік телефонний дзвінок.

- Рику, — почув він у трубці переляканий голос Васли, — я це… Тільки ти те… Коротше… ну… не вважай мене за дурня якого… але щойно я бачив глюка.

- Що? Кого ти бачив?

- Рику, ну, в глюка, що відразу того… видно? Ми ще сміялися…

- Шоколадні губи.

- Ну! А ще?

- Нечутливість до болю.

- Ну… А чого б ти… це… подумав, якби дядькові з коричневими губами машина ну… наїхала на ногу, а він, як цей… навіть не скривився, а нога, як млинчик, а потім це… назад?

- Я б подумав, що це глюк.

- Ось і я того… тому тобі й подзвонив.

- Де ти його бачив?

- Не повіриш! Ми разом з ним це… зайшли в ліфт, це в тебе в під’їзді. А потім стояли на зупинці, тут, у тебе… унизу… Автобус ногу переїхав, а він… ну… хоч би хни. Я в автобус піднявся, і він за мною… позаду, і цією ногою, як цією… ластою шльопає. Ну, я наче цей… зразковий, місце йому… встав, поступився наче… сідайте, дядечко, у вас це… ну… нога болить! А він, як цей… гад який… запитує, а чого вона, ну… повинна? Я дивлюся… і справді того… обидві ноги нормальні, немов автобус і не їздив нікуди. Рику, але я ж не цей… я того… я нормальна людина! Я ж усе бачив! А він мені мізки пудрить! І очі олив’яні… Я що, глюків не бачив? Глюк це був, слово честі!

Звичайно спокійний небагатослівний Васла торохтів як кулемет.

- Кадим і Шана перейшли, ну… через цю… дорогу, а я все бачив… Його нога. Якби не нога, то я б на його ці… губи й не це… а вона, як ласта! Як тут не помітиш! Ось!

Поклавши трубку, Рик замислився. Поява глюків у фізичному світі, після того, як він із друзями двічі побував у Заекранні, мала вигляд не такий уже й химерний. Але Гіреї це навіщо? Раптом йому прийшла одна проста думка: а якщо вся ця метушня із залученням заекранників була затіяна не тільки заради зміцнення свого становища в Заекранні? Він згадав довжелезну й височенну стіну з моніторів у кабінеті Гіреї. Це ж канали проникнення у фізичний світ! Тоді що ж виходить? Він подивився на екран свого монітора. Ось із цього екрана, з екрана в сусідській квартирі, з моніторів усіх його друзів у будь-який час сюди, у його світ, можуть вихлюпнутися юрми глюків? А керуватимуть ними такі типи на зразок Оріга, котрі знають фізичний світ, люті й ображені на всіх і все! Ой-ой-ой! Справа може обернутися набагато серйозніше, ніж порятунок Великого Процесора й Чипсета. їхній порятунок може запобігти куди страшнішому лиху! Наприклад, захоплення глюками, а фактично Гіреєю, фізичного світу!

Рик відчув, як тілом побігли мурашки.

І куди можна звернутися по допомогу? Якщо він почне розповідати таке хоч кому-небудь, крім своїх друзів, його негайно запхають до психушки!

Рик подивився на годинник. Зібратися вдруге сьогодні вони вже не встигнуть. Завтра п’ятниця. Черговий похід у Заекрання призначений на суботу, тобто на післязавтра, значить, завтра цілком можна ще раз зібратися й обговорити його припущення. Хоча що це змінить? Рішення йти на допомогу Великому Процесору й Чипсету вже прийнято, просто треба краще підготуватися. Треба продумати можливі ситуації. Рик включив пошуковик і почав шукати в Інтернеті необхідну інформацію.

РОЗДІЛ з

Знову в грі

У суботу вся компанія зібралася в Рика. Він розповів друзям про свої здогади.

- Ти знаєш, — задумливо сказала Шана, — я теж звернула увагу, що чотири рівні охороняються дуже погано і заекранників на них немає, зате п’ятий рівень практично неприступний.

- Значить, який висновок можна зробити?

- Який? — Кадим аж подався вперед і відкрив рота.

- А висновок такий, — Рик перебільшено серйозно подивився на Кадима, а той навіть піднявся на стільці, - а висновок… якщо… якщо… якщо Кадим буде такий нетерплячий, то він або щелепу зверне, або шлунок застудить!

Шана й Васла попадали від сміху, Кадим розгублено подивився на друзів, а потім і сам зареготав. Рик витер сльози.

- Ну, гаразд. Облиш жарти. Факт — заекранників за всю гру я не зустрів. Виникає питання: а де вони? Я розумію, що глюків й іншої погані можна зробити багато, але ж не скільки-завгодно, а скільки дозволяє комп’ютерна пам’ять! І заекранників Гірея затягла до себе теж не один десяток. Де вони всі? Якщо їх немає, то, виходить, їх використовують в іншому місці? У якому?

Кадим традиційно поліз п’ятірнею в потилицю, Васла засопів.

-Це… ну… звичайно… Загалом, цього, Чипсета, тримають… тобто… як його… блокують, ось! Ну, і Великого Процесора охороняють… ну, і всіх там.

- Васла, це ж копійки! Глюків можна наробити десятки тисяч! На охорону досить сотні, ну, тисячі. А інші? А заекранники?

- Слухайте, — не витримав Кадим, — ми підемо в Заекрання чи будемо до вечора розмови розмовляти?

- Ах ти, поспішайло! Ти що, не розумієш, що перед тим, як лізти в Заекрання, треба все гарненько обміркувати?

- Що тут думати! — не на жарт розійшовся Кадим. — По пластмасовій пляшці води з собою — і вперед! Будуть виступати — води на рушники і на грибки, як минулого разу, і гайки…

- Дуже гарний план, — глузливо сказав Рик, — а ти подумав, якщо Гірея використовує монітори як канали проникнення до нашого світу,

то ти стрибнеш зі своїми пляшками просто їй у руки? Якщо те, що ми припустили, правда, то в них там тепер найгарячіша точка!

- Водою їх усіх!

- А якщо не вийде? Минулого разу після короткого замикання Великий Процесор усю систему запустив знову, а хто запустить цього разу? А якщо вона не перезапуститься? Як додому повернемося? Я згоден, поспішати треба, та квапитися не можна. Щодо пляшок з водою, думка гарна, але з’являтися в Заекрання через кабінет Гіреї небезпечно. Найкраще вискочити в Заекрання на четвертому рівні гри.

- А вийде? — запитала Шана.

- А хто заважає спробувати? Пляшки в мене є, десь у кладовці лежать. Тато навесні за березовим соком ходив, от і залишилися. Рушників немає, а ось якісь ганчірки непотрібні в мами є, у тій же кладовці подивитися треба.

За кілька хвилин друзі знову сиділи біля монітора, тримаючи в руках боєзапас: по пляшці з водою й по шматку ганчірки. Кадим сходив до сусіда й знову відніс портрет кицьки, так би мовити, запасний шлях відступу. Перед тим, як включити комп’ютер, він сказав:

- Здається все готово. Значить так, спробуємо вискочити на четвертий рівень. Найвірогідніше, Чипсет десь на п’ятому — створив оборону й чекає підмогу, але пхатися туди без зброї не можна. Треба роздобути хоч один автомат. І, звичайно, треба шукати Чипсета. Коли знайдемо, тоді буде простіше. Без нього нам з Гіреєю не впоратися. Нині нам не тікати від неї треба, а перемогти, а це зовсім інша справа.

За комп’ютер сів Кадим. Він швидко й спритно дійшов до четвертого рівня.

- Ну що, поїхали?

- Enter! - вигукнули всі хором. Екран зарябів і вкрився блакитнуватим серпанком.

- Кадиме, ти перший!

Той міцно притулив ліктем пляшку з водою й пірнув в екран.

- Васло! — скомандував Рикпет.

Васла важко зітхнув, але слухняно, без поспіху, акуратно засунув пляшку у величезну кишеню спортивних штанів, підійшов до монітора.

- Ну, ти це… Доганяй… — і булькнув в екран.

- Твоя черга.

Шана пустотливо подивилася на Рика, раптом цмокнула його в щоку, витягнула вперед обидві руки із затиснутою пляшкою і, перш ніж Рик устиг що-небудь сказати, щучкою сковзнула в монітор.

- Ото вже дівчиська… Не можуть вони просто так попрощатися. Вічно зі своїми телячими ніжностями… — удавано невдоволено

пробурчав він, хоча серце в грудях від цього легкого дотику дівочих губ важко гупнуло й покотилося кудись у п’яти. Рик просунув голову в екран і, плавно відштовхнувшись ногами, м’яко пішов на той бік екрана.

Усі четверо опинилися посеред залу, де колись поранили Рика. Стояла цілковита тиша.

- Агов! — крикнув Кадим. — Є хто-небудь?

- Балда ти! — сказав Рик. — Хто тут може бути? Глюк? То він тобі відповість автоматною чергою, а гравець — такою ж чергою що-небудь запитає.

Сказав — і немов наврочив. З далекого кутка залу вийшли два глюки. Вони без розмов підняли автомати. Друзі кинулися в найближчі відчинені двері. Віддихалися.

- Ну, — під’юджуючи запитав Кадима Рик, — чого ж ти їх водою не поливав?

- Якою водою? А… — Кадим з подивом подивився на пляшку, затиснуту в лівій долоні, - яка тут вода, бісові віники… Я так летів до дверей, думав, вітром штани здме, а ти — вода!

- Тихо, — Рик підняв руку, — стати по обидва боки дверей. Васло, за моєю командою кинешся в ноги.

Мовчун кивнув головою. Тільки встигли зайняти позицію, як у коридорчик упала чиясь тінь. Одним стрибком Васла впав на підлогу між дверима й глюками. Кадим і Рик стрибнули й збили їх з ніг. Солдати відразу були обеззброєні. Ганчірки порвані на стрічки, якими бранцям міцно зв’язали руки й ноги.

- Ну ось, ми при зброї…

Автомати дісталися Рику й Шані. Васла й Кадим начепили пояси з ножами.

Тепер можна йти на п’ятий рівень. Програма влаштована так, що треба було спуститися поверхом нижче, щоб піднятися на наступний рівень. Навіть поспішайло Кадим, і той трохи боявся. Ніхто з них не зміг пройти п’ятий рівень до кінця. Та це на комп’ютері, коли в тебе три життя, а тут? І спроба тільки одна. Нарешті Рик відчинив двері, і друзі переступили поріг довгого й широкого коридору. Не встигли пройти й п’яти метрів, як просто під ноги Шані впала величезна змія, яскраво розфарбована, немов новорічна іграшка. Спочатку Шана оглушливо вискнула, а потім, напевно, встановила світовий рекорд зі стрибків з місця, зразу ж опинившись за спиною Рика, який стояв від неї метрів за два. Рик теж сторопів, не розгубився тільки Кадим… Він швидко змахнув гострим, як бритва, ножем, і голова гада покотилася підлогою.

- Рику, мені страшно!

- Може, залишишся за дверима?

- Ага, одній ще страшніше…

- Тоді терпи… Іди поруч зі мною.

- Добре.

Друзі, часто оглядаючись, повільно пішли вперед.

- Лягай! — раптом закричав Кадим.

Усі впали на підлогу. Відразу над головами, немов кулі, просвистіли сталеві бабки.

- Нічого собі! — прокоментував небагатослівний Васла, і відразу йому на голову звалилася змія. Вискнувши не гірше Шани, він кілька разів судомно махнув ножем. Рикпет уже палив у глюка, який вискочив з-за рогу. В руках у нього була довга труба, з якої стріляли самонавідною ракетою. Рикпет не промазав, і глюк сповз по стіні й залишився сидіти. Труба випала з рук і покотилася. Кадим побіг, щоб її підняти. У цей час із відкритих дверей з’явилася біла пухнаста кицька. Піднявши хвіст трубою, вона муркочучи пішла до Шани.

- Киць-киць, — ласкаво покликала кицьку Шана, але та, не доходячи метрів зо два, раптом стрибнула, цілячись пазурами просто в обличчя. Добре, що поруч був Кадим, який, не роздумуючи, змахнув ракетною трубою. Кицька, люто нявкнувши, відлетіла метрів на п’ять і сковзнула в якісь відчинені двері. У кінці довгого коридору з’явився величезний коричневий верблюд. Не роздумуючи, він відвів голову назад, готуючись до вбивчого плювка, але Кадим діяв швидше. До верблюда вже летіла самонавідна ракета.

І тут страшне ревіння наповнило коридор. Почулися гучні важкі кроки, від яких затрусилася підлога. З бічного коридору, що перетинав основний, метрів за п’ятдесят від того місця, де стояла вся компанія шукачів пригод, вийшла велетенська людина. Це був монстр чотириметрового зросту. Ніякого одягу, крім брудної ганчірки, яка оперізувала стегна, не було. Брудне поплутане волосся звисало до самих плечей. Довгі руки майже торкалися колін. Але найстрашнішим було обличчя. Величезне, витягнуте, як у коня, відвисла слинява губа й око — саме око, бо воно було одне, посередині чола, над переніссям. Воно блищало страшною люттю й ненавистю. На мить усі заціпеніли від жаху. Циклоп присів і видав жахливої сили крик, від якого заклало вуха.

- Хлопці, циклоп! Тікаймо звідси! Згадайте попередження Чипсета!

Рик підняв автомат і поклав палець на спусковий гачок. Шана вчинила так само. Але ніхто жодного разу не вистрелив. Вони самі не знали, чому. Обоє пам’ятали застереження Чипсета: стережіться циклопа! Дуже просто! П’ять секунд — і нікого не треба боятися! Але чи то обоє були приголомшені цим жахливим ревінням, чи то вражені

його страшним виглядом, тільки жодного пострілу не пролунало. Циклоп продовжував ревіти й розмахувати страшними руками. Від його кроків здригалися стіни.

Рик відступив.

- Ідемо!

Усі четверо, не повертаючись, позадкували до дверей. Поки пройшли десять метрів, які відокремлювали їх від виходу, друзі зазнали ще однієї атаки сталевих бабок. Одна з них устромилася в дерев’яні двері й тріскотіла крилами, не в змозі висмикнути гостру голову з несподіваної пастки. Васла, не зронивши жодного слова, ударив ножем і зрізав те, що виступало. Крила, навіть упавши на підлогу, продовжували тріскотіти.

РОЗДІЛ 4

У пошуках Чипсета

На сходах друзі зітхнули з полегшенням.

- Нічого собі! — відсапавшись, прокоментувала Шана. — Я туди більше не піду! Як згадаю зміюку, то й зараз знепритомніти хочеться.

- Авжеж, — погодився Кадим, — це не для нервових! А як тобі циклопчик? Рику, а чому ти його не…

- Кадиме, а який сенс був його кінчати? П’ятий рівень ми не пройдемо, це й так зрозуміло. Давайте краще подумаємо, що робити? Як нам пробитися до Чипсета? А може, знак який подати, що ми тут?

- Це… Я хотів чого… Ну… сказати хотів. А чому вирішили, е-е-е, що Чипсет тут?

На мить усі замовкли, а потім, вражені, дивилися на Васлу.

- Васло, ти геній! — і Рик з радості щосили ляснув друга по спині.

- Боляче ж, — поморщився усміхаючись Васла.

- Терпи! Геніям завжди діставалося. Правильно! Що тут Чипсету робити? Якби він зміг наплодити стільки всяких штучок, то він би, мабуть, напав на Гірею. Хіба не так?

- Тоді хто ж тут засів?

- Гірея, бісові віники, хто ж іще?

- Схоже… — погодилася задумливо Шана. — Пам’ятаєте, коли Рик лежав непритомний, Чипсет зв’язувався з Великим Процесором? А потім пішли перешкоди, а Чипсет ще здивувався, де Гірея взяла комп і як увійшла в мережу? Тут у неї й був запасний штаб. Тому ніхто й не міг потрапити на п’ятий рівень. Під виглядом гри вона охороняла свій

запасний, а насправді справжній штаб! Тут, мабуть, вона й тримає в полоні Великого Процесора. Так, і циклоп… Чипсет сказав: бережіться циклопа! Виходить, циклоп — це Гіреїні штучки! Він захищає п’ятий рівень, а значить — тут Гірея!

- А Чипсет десь поруч! — продовжив Рик. — Чим він тепер має займатися? Мусить зробити хоч якийсь комп і грибок. Тільки тоді він зможе боротися з Гіреєю. На п’ятому рівні йому всі сили й час доведеться витрачати на відбиття атак цих верблюдів, змій і глюків, а йому треба працювати й думати, думати й працювати! Де нині найспокійніше?

- На першому рівні. Ось там його й треба шукати!

Друзі, намагаючись дотримуватися тиші, обережно пішли сходами нагору, до приміщень першого рівня. Біля дверей на хвилинку зупинилися, потім Рик вийшов наперед та підняв автомат.

- Шано, ідеш останньою, прикриваєш нас із тилу.

Дівчинка мовчки кивнула головою й слухняно зайняла місце у хвості маленької колони. Рик повільно прочинив двері й, обережно ступаючи, пройшов кілька метрів. У просторому похмурому коридорі було порожньо й тихо. Коридор був не такий довгий, як на п’ятому рівні, та й дверей менше. Швидко просуваючись уперед, дійшли майже до кінця, але слідів Чипсета ніхто не побачив.

- А що буде, якщо…

Рик застережливо підняв руку й завмер прислухаючись.

- А що буде… — знову почав своє запитання Кадим. Рик нетерпляче махнув піднятою рукою.

- Слухай!

Кадим прислухався, і йому здалося, що він почув чийсь спів.

- Співає наче хтось… — свистячим шепотом сказав він.

- Отож, — теж пошепки відповів Рик.

- По-моєму, там десь, — непевно вказала Шана на стелю.

- Але ж це перший рівень! Там вище нічого бути не може…

Швидко перевірили інші приміщення — ніяких слідів… Тим часом спів припинився. Усіх мучило питання, що там, нагорі, розташовано.

- Я це… — як завжди трохи недорікувато почав Васла.

- Почекай, — перебив його Кадим, — наче знову заспівав?

Усі змовкли. Стояла повна тиша.

- Здалося, — розчаровано зітхнув Кадим.

- Я це… — знову спробував щось сказати Васла.

- Слухайте, — перебив його Рик, — а може, нам здалося? Може, спів чутний з другого рівня, тобто знизу?

- Ні, - упевнено відповіла Шана, — спів долітав саме зверху!

- Я це… — вкотре почав Васла, але його знову перебив Рик:

- А все-таки…

Тут уже Васла не витримав і обурився:

- Мені дадуть сказати чи ні?

- Ну? — нетерпляче подивилися на нього друзі.

Васла сердито глянув на кожного по черзі.

- Слова сказати не дадуть, а ще це… друзі називаються!

Тут уже розсердився Рик.

- Та що ти тягнеш кота за хвіст? Говори давай!

- Демоверсія.

- Що? — не зрозумів відразу Кадим.

- Версія для демонстрації. Демоверсія. Вище може. Вона ось…

- Васла, ти двічі геній! — Рик широко розмахнувся для удару по спині, але той вивернувся.

- Де ж ти раніше був? — закричав Кадим.

- А тут і був. Ви ж це… як грамофони які… слова сказати не дасте…

Повернулися й побігли до виходу.

- Там… наче… сходи, й не було… ніякого… — на ходу уривчасто проговорила Шана.

Широко відкривши двері, Рик вискочив на сходову площадку й завмер, як укопаний. У спину йому вдарився Кадим. Шана спокійно вийшла з дверей, уже знаючи, що вона побачить. Сходова площадка, на якій вони стояли, була останньою. Ніякого поверху вище не було.

- Ось тобі й демоверсія! — розчаровано сказав Кадим.

Раптом Рик ударив себе долонею по лобі.

- Демоверсія — це ж не частина гри! У неї має бути свій вхід, окремий.

- Може, з іншого боку коридору? — припустила Шана.

Разом побігли коридором і мало не були покарані за свою безтурботність. Глюк, який вискочив з бічних дверей, випустив їм услід коротку чергу. Васлі пробило пластмасову пляшку, яку він дотепер тягав у кишені спортивних штанів, і його облило водою.

- От невезуха! - поскаржився Васла.

- Навпаки, — відповів Рик, — а якби поранило?

Перешикувалися по-іншому і далі вже не бігли, а йшли швидким кроком, щоразу оглядаючись.

Ще здалеку побачили в кінці коридору вхідні двері. Таких дверей заекранники не бачили більше на жодному рівні, а на першому ніхто з них ні разу не був, тому про ці двері просто не знали. Обережно вийшли на площадку й одразу побачили невеликі металеві сходи, які вели ще вище, на наступний поверх. Шана, з автоматом у руках, стала біля стінки, поглядаючи то на двері, що виходили на перший рівень, то на маленький сходовий майданчик біля входу в демоверсію.

Сходи впиралася в невисокі неохайно пофарбовані дверцята. Вони були відкриті, а зі щілини долітав рівномірний шум. Рик подав знак, щоб усі замовкли, і, взявши автомат, почав повільно підніматися, обережно зайшовши в зовсім коротенький коридор, лише з трьома дверима. Одні з них були навстіж відчинені. Звідти й долітав шум, який почули друзі. Несподівано все стихло, і Рик завбачливо підняв руку. Довелося спинитися. Почулося бурмотіння, потім знову щось запрацювало. Тоді друзі знову обережно пішли вперед. Ось, нарешті, і двері. Усі приготувалися.

- Уперед! — махнув рукою Рик, і всі троє, заважаючи один одному, забігли до кімнати.

- Ані руш! — закричав Рик.

- Оточуй! Заходь позаду! — явно наслідуючи якогось кіногероя, кричав Кадим.

- А-а-а! — не знайшовши ніяких інших слів, горлав Васла.

У кімнаті їх зустріла повна тиша. Розгублений блідий парубок, який тримав у руках електродриль, з мовчазним подивом дивився на компанію, що так ефектно ввірвалася. Першим він упізнав Кадима.

- А-а-а… Привіт, — він трохи запнувся, згадуючи незнайоме слово, — е-е-е, старий.

- Мене звуть Кадим.

- Ви Васла? Правильно? А вас не маю честі… По-моєму, ви тоді були не дуже у формі?

- Мене звуть Рикпет, або просто Рик.

- А панянку вдома залишили?

- Шано! Агов, Шано!

У відповідь — тиша. Рик вискочив на сходовий майданчик. Там нікого не було.

- Шано! — покликав він.

Хлопці разом з Чипсетом, а це, природно, був він, обнишпорили весь перший рівень, потім усі інші поверхи, крім п’ятого рівня, але все було марно. Дівчинка зникла. Залишалося припустити тільки одне: Шана потрапила в полон до Гіреї. Перебивши чимало глюків, динозаврів і купу ще якоїсь віртуальної погані, повернулися до кімнатки Чипсета.

- От дурило! Ну як же я її одну залишив? Півгодини тому вона мені говорила, що їй одній страшно, а я її залишив! А вона немов відчувала! От же дурна моя голова! — бідкався Рик.

- Препогано вийшло, чого вже тут… Усі ми хороші!

- Ви це… ридати вмієте… тут, як це… думати… ну… треба. А Шана… Шана — це, розумієш… Шана! Вона зможе!

— Ну, добре, начувайся у мене… — сказав Рик голосом, який не обіцяв Гіреї нічого хорошого. — Чипсете, розповідайте, що у вас тут трапилося?

Чипсет сів на старий скрипучий стілець.

- Що трапилося, питаєш? У нас багато чого трапилося, — і Чипсет почав свою сумну розповідь.

РОЗДІЛ 5

Про що розповів Чипсет

- Усе почалося після вашої втечі, - почав сумну розповідь Чипсет. - ВП (так Чипсет називав Великого Процесора) був страшенно обурений, що Гірея продовжувала свої справи із заекранниками. Мало того, що вона ставила під загрозу життя людей із фізичного світу, але ще й не послухалася, коли ВП прямо заборонив їй займатися цими махінаціями. І він вирішив зробити те, що обіцяв: розкласти Гірею на цифру, а всю гру розмагнітити. Після повернення Чипсета ця думка у ВП тільки зміцніла. Але думав він надто довго і це була велика помилка. Зате Гірея часу не втрачала і відключила електрику. Поки ВП зрозумів, у чому справа, і перейшов на аварійне живлення, Гірея встигла відключити його комп’ютери від локальної мережі. Так ВП, хазяїн Заекрання, за кілька хвилин утратив усі свої сили та можливості керувати Заекранням. Послані Гіреєю глюки захопили його в полон. Чому Гірея не звеліла забрати і його, Чипсета, він і сам не знав. Мабуть, спочатку вона про нього забула, а коли згадала, то було пізно. Перед утечею він устиг послати електронного листа. Глюки вже вламувалися у двері, коли Чипсет писав, тому не встиг закінчити листа й був змушений відправити, не дописавши кілька слів.

- А що ти хотів сказати про циклопа? — згадавши незакінчену фразу, запитав Кадим. — Чому ми повинні його стерегтися?

- Я не писав нічого подібного.

- Ну, як же? — підтримав Кадима Рик. Він напружив пам’ять, згадуючи текст. Там було написано так: «бережіте циклопа він…» і далі обрив, причому слово «бережіться» було написано з помилками.

Чипсет сумно посміхнувся.

- Помилка в слові справді є, але не та, про яку ви подумали. Літера «с» там поставлена замість м’якого знака.

- Тобто «бережіть циклопа»? Чого це ми повинні берегти цього виродка? Глюк — він і є глюк. Якщо не…

- Я теж глюк, — тихо зауважив новий товариш.

Кадим зніяковів.

- Так, але ж не злий… - спробував виправдатися Рик. — А адреса? — переводячи розмову на іншу тему, запитав він.

Чипсет тільки рукою махнув.

- А пошукові системи для чого? Адреса — це нескладно. А ось циклоп… Циклоп — ніхто інший, як ваш колишній друг Оріг.

- Що?!

- Так, — сумно підтвердив Чипсет, - це сталося* майже на моїх очах. Гірея перетворила його на циклопа відразу після вашої втечі. Спочатку вона сказала, що він ні в чому не винний і вона зробить його гігабайтом. Веліла підійти до перетворювача й покласти на нього руки. Оріг виконав наказ. Відразу налетіли глюки й прив’язали до перетворювача. І раптом він став перетворюватися на циклопа. Це було так страшно! Спочатку він почав швидко рости, укриватися густим волоссям, одяг порвався, тіло вкрилося мерзенною рудою шерстю, а очі злилися водне. Як він намагався відірвати руки від перетворювача! Як він кричав! Його крик перейшов в оглушливе ревіння, й, зрештою, Оріг перетворився на циклопа.

- Яке щастя, що ми його не вбили!

- Ви його вже бачили? — жваво запитав Чипсет.

- Так, — відповіли друзі й коротко розповіли про свою спробу проникнути на п’ятий рівень.

Зрозумівши, що Гірея рано чи пізно почне його шукати, Чипсет вирішив знайти собі який-небудь притулок. Подумавши, що, коли шукають, завжди найтемніше місце біля самісінької лампи, він вирішив сховатися під боком у Гіреї. Ніхто за весь час перебування в цій кімнаті жодного разу його не потурбував. Після ретельних пошуків на різних рівнях гри він знайшов майже все необхідне для виготовлення перетворювача.

- Складанням цієї штуки я й займаюся зараз, — закінчив Чипсет свою невеселу розповідь.

Рик на хвилинку замислився.

- Добре, зберете ви грибок, тобто перетворювач, а далі що?

- Як що? Створю свою армію й почну з Гіреєю війну.

- А далі що?

- Здобуду перемогу й розкладу її саму та її армію на цифру, звільню ВП, і все буде як колись.

- А якщо перемогу одержите не ви? А що буде з ВП і Шаною, якщо ви почнете війну? Крім того, є ще дуже важлива річ, якої ви, цілком імовірно, поки не знаєте. Гірея навчилася матеріалізовувати глюків не лише у віртуальному світі.

- Що ви маєте на увазі? — стривожено запитав Чипсет.

- Саме те, про що ви подумали. Глюки потрапили в наш світ. Васла бачив глюка на власні очі, - Васла ствердно кивнув головою, — правда, одного. Але де один, там і тисяча!

- Вона все-таки вирішила це завдання!

- Вона використовувала монітори заекранників, щоб глюки потрапляли до нас. Тепер, якщо Гірея побачить, що програє війну, вона просто сховається в нашому світі, і ви її ніколи не знайдете. Це перше, а друге — ВП, а тепер і Шана, ймовірно, стали її заручниками. Що вона з ними зробить, якщо зрозуміє, що програла? Або почне торгуватися й виторгує все, що програла, бо ВП і Шану треба звільнити за будь-яку ціну, або розкладе ВП на цифру, а Шану перетворить на якого-небудь монстра.

- Ти добре мислиш, — Чипсет з повагою подивився на Рика. — І що ти думаєш робити?

- Нам треба вирішити два завдання, — Рик загнув мізинець. — Звільнити ВП і Шану — це раз. І, - він загнув підмізинний палець, — перекрити Гіреї доступ у наш світ — це два.

- Якщо вона з Шаною щось зробить, я її на шматки порву, — Кадим блиснув очима.

- Це… а чого баритися? Ти того… Зараз і порви…

Уся компанія невесело розсміялася над зауваженням Васли.

РОЗДІЛ 6

Візит до палацу

- А що, — запропонував Кадим, — вода є, ганчірки є, он розетку розберемо і влаштуємо коротке замикання. Поки Гірея оговтається, ми її скрутимо як миленьку!

- Не вийде! — сумно сказав Чипсет.

- Чому?

- Бо ми тепер не в палаці, а в грі. І тому, що ми на різних рівнях: Гірея на п’ятому, а ми взагалі в демоверсїї. Коротше, якщо влаштувати коротке замикання, то електрику виб’є тільки на нашому поверсі. Так побудована електрична мережа.

- Так, це… як його… ситуація… — невесело підсумував небагатослівний Васла.

- Чипе, а до палацу потрапити можна? — запитав Рик.

- А там що? — запитанням на запитання відповів Чипсет.

- Не знаю… Але нині все погано. Шана й ВП у полоні, Оріг — циклоп, дороги назад немає. Способів перемогти Гірею теж поки не видно. Значить, треба шукати… Якщо Гірея тут, то, може, в її кабінеті можна

знайти що-небудь таке, що можна використати для перемоги? Може, у кабінеті ВП… Хоч яку-небудь зачіпку!

Чипсет замислився на кілька секунд.

- Напевно, можна спробувати, — невпевнено сказав він, — для цього треба дістатися до виходу з відеокарти. Такі виходи є на кожному рівні, зокрема й тут, у демоверсії. Усе питання в тому, як цим каналом переміщатиметься людина. Перетворена копія, або глюк, як ви називаєте, це робить просто, а ось людина…

- А що людина? — втрутився Кадим. — Коли ми були заекранниками, ми літали цими каналами, як пташки, по п’ять разів на день, і нічого!

- Але тоді ви літали за допомогою Сили, а тепер її немає. Так що, у кращому випадку, доведеться пішечки, а в гіршому — поповзом.

- Ну що ж, поповзом то й поповзом!

- Тоді йдемо!

Уся компанія вирушила за Чипсетом. Вхід у відеокарту виявився зовсім поруч, через одну кімнату. Трохи помучившись із кришкою, відкрили нарешті досить широкий прохід у трубу. Першим спробував залізти сухорлявий і гнучкий Кадим.

- Нічого! — долетів до всіх за кілька хвилин гучний голос. — Можна йти, тільки дуже зігнувшись. Заздалегідь співчуваю Васлі… З його габаритами це буде важкувато! — і друзі почули приглушений сміх Кадима.

Незабаром труба розширилася, і всі з великим задоволенням випросталися. Васла потирав затерплий поперек.

- Бісові віники… Це… боляче, хай йому грець!

Ще кілька хвилин — і вони вислизнули з труби в якійсь кімнаті палацу. Замовкли прислухаючись. Стояла мертва тиша. Рик обережно виглянув у коридор.

- Гайда! — він махнув рукою. Усі вийшли. Чипсет огледівся.

- Нам туди, — він показав рукою ліворуч. Ішли мовчки, хоча нікого не було видно й нічого не чутно. Хвилин п’ятнадцять швидкої ходи, два повороти, і нарешті мандрівники прийшли до нешироких сходів.

- Ну що ж, наберіться терпіння, зараз пішки на дев’ятнадцятий поверх.

- А цього… ліфта немає? — жалібно запитав Васла.

- Є, але не працює. Якщо тебе це хоч трохи заспокоїть, ВП теж пішки ходити не любить, усе більше ліфтом, а я думаю, що спорт — це здоров’я й краса!

Спочатку піднімалися швидко, стрибаючи через сходинку, але після п’ятого поверху Васла почав важко сопіти, потім засопіли й інші. Тільки Чипсет ішов легко й вільно, немов рівною підлогою коридору.

- Бачте, що буває від нестачі руху, — повчально сказав він.

- Гіпо… дина… мія… — переривчасто вимовив мудроване слово Кадим.

- От-от… Треба, хлопчики, більше рухатися, а не сидіти цілими днями за комп’ютером.

- Якщо… б ми… ось так… — гуркіт, який пролунав десь далеко внизу, змусив друзів припинити дискусію.

- Що це? — пошепки запитав Васла, якому сходи далися найважче.

Немов у відповідь, знизу пролунало страшне, незважаючи на проміжні поверхи, ревіння.

- Циклоп! Хлопці, це циклоп! Як він тут опинився? Що йому треба?

Нарешті доповзли до дев’ятнадцятого поверху. За кілька хвилин зайшли до колишніх покоїв ВП. Просторою кімнатою немовби промчав ураган — меблі поламані й перекинуті, кілька розбитих і розкиданих комп’ютерів, обривки дротів. Уважно оглянули, що можна, але даремно. Уже зібралися було йти, коли Рик зупинився.

- Почекайте, — попросив він товаришів. Він підняв з підлоги розбитий системний блок одного з комп’ютерів і уважно оглянув. М’яті боки, розбитий дисковод, розплющені на задній панелі порти.

- Викрутку б…

Чипсет, який з цікавістю спостерігав за Риком, мовчки витяг з нагрудної кишені викрутку. Рик зняв бічну кришку.

- Ха! — сказав він, від’єднуючи вінчестер від покрученого корпусу. — А винт цілий! Тут, може, щось корисне? — звернувся він до Чипсета.

- Звичайно! Це ж комп’ютери ВП. Тут має бути безліч усяких програм.

Перевірили вінчестери на інших розбитих комп’ютерах. Крім уже знайденого, знайшли ще один цілий. Обережно замотали обидві знахідки в ганчірки.

- Не дарма Васла мучився! — задоволено сказав Рик. — Гайда назад!

Але коли вийшли на сходи, знизу почулися важкі кроки. Це сходами піднімався циклоп. Чипсет зорієнтувався миттєво.

- За мною! — крикнув він друзям і потягнув їх у бічний коридорчик. Після кількох поворотів вони вибігли на вузеньку драбинку.

- Чорний хід! — прокричав Чипсет.

Бігти униз — не те, що нагору, скотилися за кілька хвилин. По широкому коридору щодуху помчали до виходу.

- Стійте!

Друзі зупинилися напроти кімнати з табличкою ТІ 107.

- Рідні стіни! Ну як не зайти?

Забігли в кімнату. Перше, що впало в око, — кімната зовсім не постраждала. Усе ціле. Навіть каструля з макаронами після їхньої пам’ятної вечері — і та стояла на столі. Дивно, але макарони були як свіжі: білі й чисті. Чи то консерванти в них додавалися, чи то час у Заекранні спливав по-особливому. Рик, помітивши цей не зовсім звичайний стан макаронів, яким належало вкритися цвіллю, був упевнений в іншому. Вони не раз обговорювали з хлопцями цей феномен: як так, сидять у Заекранні по багато днів, а коли повертаються додому, то виявляється, що часу минуло всього кілька хвилин чи навіть секунд.

Біля далекої стіни Чипсет помітив чотири зовсім цілі грибки.

- О! — Чипсет задоволено усміхнувся. — А я там мучуся.

Не витрачаючи ні хвилини, він підскочив до одного грибка, акуратно витяг із гнізда рознімач і від’єднав засувки, які фіксували грибок на підставці. І тут у коридорі почувся грюкіт важких кроків.

- Циклоп!

Бігти було нікуди.

- Під ліжка!

Схованка поганенька, але іншої не було. Рик стискав автомат, готовий відкрити вогонь, якщо комусь із друзів загрожуватиме небезпека. Під іншим ліжком Чипсет обнімав дорогоцінний грибок, під третім, накривши грудьми згорток з вінчестерами, лежав Кадим. А під четвертим, намагаючись утиснутися в стінку, тримаючи, немов гранату, пляшку з водою в одній руці, а великий ніж у другій, причаївся Васла.

Двері в кімнату вилетіли зі страшним тріском.

Циклоп відразу побачив, що одного грибка не вистачає. Пролунало люте ревіння, від якого заклало вуха. Він зірвав інші грибки й роздавив їх своїми могутніми долонями. Потім пішов собі кімнатою, ламаючи все на шляху. Нарешті він натрапив на стіл, на краю якого стояла каструля з макаронами. Може, цей стіл і каструля щось нагадали циклопові? Чудовисько з такою силою вдарило об край стола, що другий зметнувся вгору, підкинувши злощасну каструлю, немовби гойдалка. Та злетіла під стелю, кілька разів перевернулася й сіла просто на голову циклопа, розклавши в мальовничому порядку білі макарони просто на його величезних брудних вухах. Ревіння заглушило незрозумілі й неголосні звуки, які дуже нагадували стримуваний регіт. Як би там не було, каструля явно врятувала чиєсь життя.

Гуркіт віддалявся. Дорогою циклоп вибивав усі двері, розбивав усі вікна, руйнував усе, що міг зруйнувати й до чого дотягувалися його довгі й могутні руки.

З-під ліжка викотився Рик. Він задихався від сміху й пилу. Його підтримували друзі. Тільки Чипсет не розумів причини веселощів. Рик коротко розповів історії двох попередніх вправ Оріга з макаронами, після чого Чипсет теж засміявся.

- Досить, — раптом урвав сміх Рик, — посміємося потім, коли Гіреї накостиляємо.

Усі замовкли й пішли до входу в тунель відеокарти.

РОЗДІЛ 7

Двобій з Гіреєю

Що ж відбулося з Шаною? Що трапилося на сходовому майданчику?

Крики хлопців, які увірвалися до кімнати Чипсета, на кілька секунд відволікли увагу Шани від входу на перший рівень. Цим і скористалися кілька глюків, які причаїлися за дверима. Два гарні стрибки, і ствол автомата вперся дівчинці в спину. Шана зрозуміла: якщо вона зараз закричить, хлопці вибіжать на сходи й потраплять просто під вогонь бітів. Маючи один автомат, не знаючи про п’ятьох озброєних глюків, вони не могли вціліти. Саме тому Шана не стала кликати на допомогу, розсудивши, що краще їй одній потрапити в полон, ніж піддати ризику всіх. Глюк із собачками байта зірвав з її шиї ремінь автомата й скомандував:

- Уперед!

Шана швидко покрокувала, намагаючись скоріше відвести глюків від входу на рівень демоверсії. Коли хлопці вискочили на сходовий майданчик, конвой уже заводив бранку в потайний ліфт. Саме тому всі зусилля в пошуках дівчинки та її викрадачів не дали жодного результату. Вона вже давно була на п’ятому рівні.

- Затримана на першому рівні, - доповів черговому з охорони байт, який узяв у полон Шану.

«Добре, що не сказав, де саме затримана, — подумала Шана, — тільки б Гірея не здогадалася про демоверсію».

- Шана?! — здивовано й стривожено скрикнула чарівниця. — Ось кого я найменше хотіла б тут бачити! Відповідай, як ти тут опинилася?

Гірея допитувала її в невеликій кімнаті. За чарівницею стояла охорона — два глюки.

- Відповідай, мерзенне дівчисько! Де твої друзі? Вони разом з тобою? Де вони ховаються?

«Нічого не скажу, — вирішила про себе дівчинка, — нехай навіть на шматочки ріже».

Накричавшись удосталь і не одержавши ніякої відповіді, чарівниця люто грюкнула дверима, кинувши на прощання:

- Почекай, усе розповіси, ти собі навіть не уявляєш, що я тобі приготую!

Шана залишилася одна. Думки були сумними. Полон — штука невесела… У дверях вискнув замок, і в кімнату зайшли два глюки з автоматами.

- Уперед! — кинув один із них і показав на двері. Коридор, яким її вели під конвоєм, був майже порожній.

«Де ж уся ця погань, яка нападала на нас?» — подумала дівчина.

Жодної бабки, жодного глюка, а тим більше верблюда — нікого. Уважно розглядаючи все, повз що вони проходили, Шана помітила одну особливість. Рівномірно, уздовж обох стінок коридору, стояли грибки. Вона точно пам’ятала, що наїнших рівнях грибки вздовж стін не стояли. Може, у цьому й криється таємниця неприступності п’ятого рівня?

- Стояти! — глюк відчинив двері, другий солдат підштовхнув її в спину: — Швидше!

Шана з першого ж погляду уяснила, що потрапила в секретний штаб. Він дуже нагадував кабінет Гіреї в замку, тільки був більшим. Уздовж двох стін стояли кілька рядів моніторів. Усі вони працювали. Уздовж однієї стіни розмістилося понад десяток грибків. Біля четвертої стіни стояв величезний стіл і у великому кріслі сиділа сама чарівниця.

- Ну що, подружко? — уїдливо запитала вона. — Намилувалася? Даю тобі останній шанс. Будеш говорити?

Шана скрипнула міцно стиснутими зубами.

- Виходить, говорити ми явно не бажаємо? Шкода. Зв’язати їй руки! — скомандувала вона охороні. — Не так, бельбаси! Руки мають бути спереду…

Глюки силоміць склали руки дівчинки і міцно зв’язали.

- Дуже добре! — чаклунка встала з крісла, не поспішаючи підійшла до дівчинки й подивилася їй в очі.

- Ти добре подумай! Те, що я з тобою зараз зроблю, варте, щоб добре подумати, повір мені! Ну?

Шана мовчала.

- Підведіть її до перетворювача! Ні, не до того, а до мого, там, де дзеркало. Чудово! А тепер покладіть її долоні на перетворювач і прив’яжіть.

Шана почала запекло пручатися, розуміючи, що саме зараз і почнеться те найстрашніше, чим загрожувала їй Гірея. Але руки її були міцно прив’язані до грибка. Вона подивилася на себе в дзеркало.

Дівчинка дванадцяти років, розпатлане під час боротьби волосся, розчервонілі щоки, блискучі від люті очі.

Гірея помітила, що Шана розглядає себе в дзеркало.

- Дивися, дивися, — зловтішно сказала вона, — зараз іще не те побачиш! Уважно дивися!

Чарівниця клацнула кілька разів по клавішах, і Шана помітила, що її відображення в дзеркалі стало змінюватися. Вона трошки підросла, вся її фігура якось округлилася, волосся подовжилося й закрутилося гарними великими локонами.

- Ну, як? — запитала Гірея. — Подобається? Це ти! Тільки через десять років.

За кілька секунд Шана побачила, що її відображення знову змінилося. Вона наче трошки поповніла, волосся, раніше розпущене, тепер було забране в акуратну зачіску, уміло накладена косметика підкреслювала гарні губи й великі очі. Темні чітко окреслені брови, довгі загнуті вії…

- Що, гарна? — єхидно запитала Гірея. — Це теж ти, тільки ще через десять років.

І знову відображення почало мінятися. Жінка в дзеркалі ще поповнішала, у куточках очей позначилися гусячі лапки, намітилося друге підборіддя, трохи змінилося волосся.

- Ну? Це теж ти, тільки ще через десять років! Усе ще гарна, правда? — на губах чаклунки заграла лиховісна посмішка.

Шана мовчала, заніміла від жаху. Вона зрозуміла, що вирішила зробити з нею чаклунка. На якусь мить вона втратила над собою контроль і засмикалася, намагаючись відірвати руки від згубного грибка, але мотузки були міцними. Гірея, відкинувшись у кріслі, насолоджувалася видовищем.

- Будеш говорити? Подумай, іще є час усе зупинити! Ну! Заради кого ти віддаєш свою молодість? Заради цих дурнів? Вони про тебе забули!

- Неправда! — нагадування про друзів додало їй сил, вона заспокоїлася й перестала панікувати.

У дзеркалі вже відбивалася бабця років вісімдесяти з рідким сивим волоссям, бляклими сльозавими очима й запалими в беззубий рот губами. Гірея поклала пальці на клавіатуру.

- Дуже добре. Отже, говорити ми не бажаємо. Як хочете. Розв’яжіть її! — скомандувала вона глюкам. До грибка п’ять хвилин тому підходила дванадцятирічна дівчинка, а відходила похитуючись вісімдесятирічна стара.

- Ти, — прошамкала вона, вказуючи на чарівницю напівзігнутим тремтячим пальцем, — за все відповіси!

Гірея, насолоджуючись видовищем, зареготала.

- Звичайно! Неодмінно! Безумовно! Іди гуляй і думай! Ще можна все повернути назад, можна, поки у твоєму організмі не почалися незворотні зміни. Іди й думай! Пропустіть її! — скомандувала вона охороні. — Пам’ятай, що ціна твоєї молодості — відвертість! — і вона знову зареготала.

Бабця, підсліпувато мружачись, дійшла до дверей і вийшла в коридор.

«Невже й справді мене всі забули? — уперше за весь час полону з’явилася зрадницька думка. — Ні, не може бути! Щоб хлопці, щоб Рик зрадив? Не вірю! Треба чекати, треба вірити, треба шукати спосіб їм допомогти!»

РОЗДІЛ 8

А що коли…

Назад, до приміщення демоверсії, дісталися без пригод. На столі Чипсета розклали здобич: грибок і два вінчестери.

- Ну що ж, — підвів підсумки операції господар, — бодай щось, та є. Перетворювач я можу приєднати хоч зараз, а от вінчестери до ноутбука підключити не можна, тут зовсім інші рознімані.

- Приєднаєш, а далі що?

- Глюків нароблю й пошлю їх на Гірею.

- Це ми вже обговорювали, — зауважив Кадим, — цей план не годиться! Вона тоді за ВП і Шану візьметься.

- Та-а-ак… — задумливо протягнув Васла, — ну… а що, якщо зробити за допомогою цієї штуки таку, е-е-е, гармату-самострілку.

- Яку ще самострілку?

- Ну… — Васла зам’явся, підшукуючи потрібне слово, — ну, таку, щоб сама стріляла. З’явився глюк, а вона по ньому — бах! З’явився верблюд, а вона по ньому кулями!

Чипсет сприйняв ідею Васли серйозно.

- Немає нічого неможливого, можна й гармату зробити. Тільки ми цією гарматою всю гру рознесемо.

- Добре, — погодився Васла, — нехай не гармату, нехай кулемет. Кулемет навіть краще. Точно не промажеш.

- А може, зробити спеціальні скафандри? Такі, щоб ані куля не брала, ані слина верблюда? А що, — зайнявся ідеєю Кадим, — одягнемо й пішли собі! Клас! По нас глюки палять, а нам хоч би що!

- То як, зможеш? — запитав Рик у Чипсета.

Той замислився.

- Зробити можна, але розрахунки займуть багато часу. Крім цього, силу удару кулі можна розрахувати, а ось склад верблюжої отрути невідомий і сила удару бабки теж. Як, утім, невідома й дія інших Гіреїних сюрпризів. Розрахунок доведеться робити з запасом, а тому скафандр вийде громіздким і важким. Ні, треба шукати інше рішення.

- Це… а невидимими можна нас зробити? Як це… ну… Гірея зробила Голос? Доберемося — і бац!.. схопимо горличку!

- Голос не тільки невидимий, він ще й безтілесний, тобто у нього немає тіла. А нас, якщо виявлять, ніяка невидимість не врятує.

- А як це нас виявлять? Нас же не видно!

- Але ж вага, маса й об’єм залишаться. Будь-який датчик руху таке тіло відразу засіче. А тоді тільки тримайся, заб’ють, як мамонтів у доісторичну епоху, — прокоментував Кадим.

Усі зажурилися.

Раптом Рик підхопився.

- Невидимими? Звичайно! — закричав він. — Треба бути видимими невидимими!

- Як це? — не зрозумів Васла.

-Ти, випадково, не перенапружився? — дбайливо поцікавився Кадим.

Чипсет промовчав. Рик спеціально зробив паузу, щоб цікавість досягла максимуму.

- Ну! Не тягни кота за хвіст! — поквапив його Кадим.

- Ти нас глюками зробити можеш? — запитав Рик у Чипсета.

- Глюками? - розгублено перепитав він.

- Глюками! - радісно підтвердив Рик. — Хто зверне увагу на глюка? Вони всі на одне лице. Нас усі бачать, але ніхто не впізнає! Видимі невидимі!

Чипсет відразу зрозумів простоту й ефективність ідеї Рика й гарячково забарабанив по клавішах.

- Є! — вигукнув він. — Знайшов! Хлопці, я вас зроблю першокласними глюками!

Кілька хвилин довелося почекати, поки завантажиться програма.

- І хто ж буде першим?

- Чипе, а ти того… назад нас зможеш? — поцікавився обережний Васла.

- Та давай! — Кадим уже поклав руку на грибок. — Давай починай!

Чипсет натис клавішу. Спочатку нічого не змінилося. Кадим, усміхаючись, твердо тримав руку на грибку. Потім його став огортати легкий синюватий серпанок. Він поступово ущільнювався, приховуючи від друзів постать Кадима, і нарешті став таким щільним, що його зовсім не було видно. За кілька хвилин туман розсіявся, і всі зойкнули. Замість

їхнього товариша, веселого поспішайла Кадима стояв справжнісінький глюк! Із шоколадними губами, олов’яним поглядом, який нічого не виражає, - тобто все, як у справжнього глюка. Навіть автомат на шиї був, а на поясі висів великий широкий кинджал. Холодок пробіг по спинах хлопців.

- Ей… — обережно торкнув глюка за плече Васла, — ти це… живий?

Глюк характерним рухом повернув голову до хлопчика й бляшаним голосом запитав:

- Ти хто?

- Бісові віники… — перелякано пробурмотів Васла.

- Здрастуй, бісові віники! — чітко сказав глюк і з реготом повалився на підлогу. — Бачили б ви свої фізіономії! — реготав Кадим.

- Та ну тебе! — полегшено зітхнув Рик. — Перелякав мене до смерті!

- Справжній, стовідсотковий глюк! — Чип з повагою подивився на Кадима. - Хто наступний?

За півгодини всі четверо нічим не відрізнялися від глюків, які охороняють злу тітку, як якось назвав чарівницю Кадим.

- Ну, Гіреє, тримайся! Ми йдемо виручати друзів!

РОЗДІЛ 9

Гірея розкриває плани

- Ось що, хлопці, залишати так ноутбук і грибок не можна. А якщо без нас тут гості побувають? Треба кудись це добро сховати.

Голову ламали недовго, кращого місця, ніж у трубі відеокарти, знайти не змогли. Там і сховали ноутбук, вінчестери й перетворювач. Перед виходом ще раз ретельно оглянули себе. Що ж, глюки як глюки, звичайні собі, що і вимагалося теперішніми обставинами.

З усіма обережностями зайшли в коридор першого рівня. Не встигли пройти й десяти метрів, як з якоїсь кімнати вийшла стара. Одягнена вона була явно не за віком, у якийсь молодіжний спортивний костюм і кросівки. Її сиве волосся було схоплене «кінським хвостиком», а старечі очі майже нічого не бачили. Тому йшла вона маленькими обережними кроками, тримаючись рукою за стінку. Підсліпувато мружачись, бабуся повернулася на шум, але, нічого не роздивившись, продовжила свій шлях, перебираючи тремтячою рукою по стінці.

- Який цікавий глюк, — неголосно сказав Чипсет услід бабці, - такого я тут іще не бачив. Цікаво, а звідки він вийшов?

- Костюм на Шанин схожий… — сказав Рик і навіть озирнувся на стареньку.

- Ви обережніше, а раптом це пастка якась? Гірея на таке велика майстриня! Підійдеш допомогти, а виявиться, що це бомба з ногами, кісток потім не зберемо!

Друзі повернулися до кімнати й побачили, як закриваються двері потайного ліфта. Кадим зробив гігантський стрибок і встиг уставити ногу у вузьку щілину. Двері знову безшумно відчинилися.

- Ласкаво прошу! — він жартівливо відважив глибокий уклін і помахав перед собою рукою.

- Цікаво… — задумливо пробурмотів Рик.

- Ти про що? — запитав його безжурний Кадим.

- Чи не цим ліфтом відвезли Шану? Нас не було хвилину, ну півтори від сили, а її вже й слід загув, коли ми повернулися. А ліфт зроблений так, що, як не знаєш, ніколи не здогадаєшся. І знаходиться зовсім поруч із виходом. Треба думати, що саме так і було…

- Це… — подав нарешті голос Васла, — упхнули в ліфт і гуд бай! А ми по всіх поверхах… Як ці… Бобики які… І нічого! А вони, гади, ліфтом…

- Я не знаю, де ми вийдемо, — швидко заговорив Рик, — але йдемо, як глюки. Морди кам’яні, очі скляні, не сміятися й не розмовляти. Кадиме, тебе стосується особливо! Усе, замовкли.

Двері ліфта безшумно відчинилися, і друзі опинилися в невеликій кімнаті. Вона була зовсім порожньою. Рик штовхнув єдині двері й обережно визирнув. Нікого…

- Ідемо!

Як справжні глюки з кам’яними обличчями, усі четверо нахабно затупотіли коридором. Він був довжелезний і широкий, з безліччю дверей по обидва боки. Кадим присвиснув.

- Я тобі свисну! — шикнув на нього Рик.

- Та нам за рік ці кімнати не обшукати! Рику, треба щось придумати!

- Дивіться, ось причина їхньої неприступності, - Чипсет показав на грибки, які щільно стояли вздовж обох стін.

- Ну і що? — не розуміючи, запитав Кадим. — У нас же в замку теж грибки були.

- Саме так, у замку. Поки бійці перетворяться з цифри в тіла, поки по каналах відеокарти будуть перекинуті сюди, це ж скільки часу мине? А якщо їх постійно тут тримати, це ж скільки оперативної пам’яті треба? А так — поставили сигнальну систему, увімкнули перетворювачі й за лічені секунди наплодили, чого треба. Ти пройшов одну лінію оборони, а ось і наступна… А можуть працювати всі паралельно: одна верблюда робить, друга — бабок штампує. Нічого не скажеш, розумно!

- Агов, біте! — раптом почулося з-за спини.

- Тихо! — шепнув усім Чипсет. З кам’яним виразом обличчя він чітко виконав поворот і витягнув руки по швах. Друзі, забарившись усього на кілька секунд, повторили його рухи. У відчинених дверях стояв кілобайт.

- Ти й ти, до мене, — він тикнув пальцем у груди Чипсета й Васли, — інші — зайняти пост.

- Слухаюсь! — в один голос відповіли друзі.

Васла й Чипсет зайшли до кабінету. Удача усміхнулася їм на всі тридцять два: вони опинилися просто в кабінеті Гіреї! Сама чарівниця сиділа за столом і щось набирала на клавіатурі комп’ютера. Друзям показали місце за її спиною.

- Охороняти! — наказав кілобайт.

Глюки застигли в напружених позах. За кілька секунд до кабінету завели Великого Процесора. Його охороняли четверо бітів. ВП мав вигляд утомлений і недоглянутий. Одягнений він був у пом’ятий сірий костюм і такого ж кольору несвіжу сорочку. Тільки блакитна хусточка в нагрудній кишені піджака мала вигляд кокетливий і свіжий. Зовсім не до діла на голову була напнута бордова кепочка з довгим козирком, по якому в’яззю було вишито «Я дуже крутий».

Гірея відірвала очі від екрана монітора.

- Ну, пане Процесоре, що ви надумали?

- До мене треба звертатися з титулом Великий!

- Та облиште! Ви прекрасно розумієте, що давно вже ніякий не Великий!

- Тоді чого ж ти зі мною панькаєшся? Ах, бідненька! Кодів до інтерфейсу з матеріальним світом у тебе немає! Отож, поки коди в мене, я — Великий Процесор! А коди ти ніколи не одержиш!

- Поки коди у вас, ви залишаєтеся Великим Процесором? — перепитала вона. — Дуже добре! Тоді можете вважати, що ви давно вже не Великий, хоча, якщо чесно сказати, ще трішки Процесор. Трішечки. Ось стілечки, — Гірея показала на пальцях, якою, на її думку, маленькою стала його велич.

- До вашого відома, я практично зламала ваші коди, — вела вона далі. — Більше того, мої розвідники вже знаходяться там і дечим займаються. Не вирішене останнє питання: швидкість передачі в матеріальний світ перетворених цифрових тіл. Але й це питання я вирішу найближчими днями, якщо не годинами. Зовсім трохи, і я буду готова завоювати світ! Ви просто не знаєте моїх можливостей! Ви винайшли перетворення цифри в тіло, але не зрозуміли перспективи цієї великої технології. Ви не зрозуміли, що від віртуального тіла до фізичного — один крок. І я цей крок зробила! Що це мені дає? Дуже багато! Хто така людина? Шматок фізичної матерії з один раз заданими

властивостями й практично однаковими програмами. Хіба вона може що-небудь змінити, якщо не може змінити навіть саму себе? Людина не може відновити навіть волосинку на своїй голові! А я можу задати цифровому тілу будь-які параметри! Будь-які! Якщо я захочу, мої біти будуть літати, плавати під водою, однією рукою піднімати машини, ставати невидимими, стріляти з пальців, ніколи не хворіти, не страждати від голоду й спраги. Вони зможуть усе! Хіба люди зможуть перемогти таке військо? Ха!

Від цих слів у Васли під шоломом заворушилося волосся. Чипсет стояв блідий, як крейда. Тільки тепер вони зрозуміли, яка жахлива небезпека загрожує фізичному світу.

Великий Процесор тримався мужньо.

- Гіреє! — сказав він твердим голосом. — Ти навіть не уявляєш, наскільки близький твій кінець!

- Мій? Мій кінець? — зла чарівниця зареготала. — Зв’язати йому руки! — скомандувала вона охоронцям. — Не так! Руками вперед!

Далі почалася знайома процедура прив’язування рук до грибка.

- Мій кінець близький? — знущально перепитала чарівниця. — На цифру! — і піднесла до клавіші «Enter» свій довгий витончений палець.

І в цей напружений момент ніс Васли зачесався, наморщився й Васла… неймовірно голосно чхнув!

- Ап-чхи! — пролунав звук, якого ніколи раніше не чули в Заекранні.

Від цього раптового громового звуку Гірея здригнулася, і палець торкнувся зовсім іншої клавіші. Усі на мить завмерли, а потім немов за командою повернулися туди, звідки почувся цей дивний звук. Васла й Чипсет стояли, неначе статуї, як і належить справжнім бітам.

- Що це було? — здивовано запитала Гірея. — Хто видав цей звук?

- Не можемо знати! — в один голос відповіли друзі.

- Цей звук був виданий за нашими спинами, — збрехав, не поморщившись, Чипсет.

Гірея замислено сіла в крісло.

- Невже це мерзенне дівчисько? Ні, що може зробити древня стара… Ні… А якщо це її приятелі?

- А… — відкрив рот Васла, але Чипсет кресонув його таким лютим поглядом, що Васла тут же замовк.

- І все таки… Покликати двох бітів! — наказала Гірея кілобайту. За мить у кімнату зайшли Рик і Кадим.

- Десь тут ходить баба. Упізнати її просто, іншої такої в усій Грі немає, одягнена в спортивний костюм і білі тапки. Знайти й привести.

- Так, пані, - відповіли обидва біти, чітко повернулися й вийшли з кімнати.

- Гей, хто там? Відключити зовнішній периметр, а то переб’ють своїх же… Бельбаси… Ну що ж, прощавайте, Великий Процесоре!

Блакитний туман огорнув фігуру ВП. Туман потроху згустився, став щільним, а коли розсіявся, ВП уже не було.

- То чий кінець виявився найближчим?

Над дисководом замигтіла лампочка, Гірея дістала з нього диск і недбало кинула на стіл.

- Отож! Усі бачили? — запитала вона. — І так буде з усіма моїми ворогами!

Вона вийшла з-за столу й швидко попрямувала до виходу. Чипсет і Васла пішли слідом. Проходячи повз стіл, Васла зробив непомітний рух рукою, й диск, який Гірея так необачно кинула поруч із комп’ютером, опинився в його просторій кишені. Діяв він набагато швидше, ніж говорив! Кілобайт повернувся до друзів:

- Стати на охорону!

Друзі підкорилися. Але тільки коридор спорожнів, вони перезирнулися й прожогом кинулися до ліфта.

РОЗДІЛ 10

Ситуація з’ясовується

Друзі підбігли до ліфта, але як його відкрити, вони не знали. Помучившись півхвилини, Чипсет крикнув:

- Гайда до виходу! Поки зовнішній периметр відключено!

Бігти довелося хвилин двадцять.

- Швидше! — квапив його Чипсет. - Якщо Гірея зрозуміє, хто ми й де ховаємося, вона напустить на перший рівень такої гидоти, що ми взагалі не дістанемося до своїх.

Побігли нагору, до приміщень першого рівня. Васла тільки жалібно стогнав.

Нарешті дострибали сходами до першого рівня, відчинили двері й обережно заглянули всередину. Порожньо й тихо. Оглядаючись і прислухаючись, пішли коридором. Підійшли до знайомих дверей. За ними хтось неголосно розмовляв.

- Крім наших, начебто нема кому…

Відкрили двері. Голоси стали гучнішими, й вони відразу впізнали спокійний голос Рика.

- Хлопці! Не лякайтеся, це ми!

Майже бігли до знайомої кімнати. Там вони побачили Рика й Кадима, а також стару, яка напівлежала на єдиному стільці. Вона чи то спала, чи то була непритомна.

- Ось… — розгублено сказав Кадим. — Нам наказали її знайти. Ми ж пам’ятаємо, де її бачили, то відразу сюди й побігли. Скільки не термосили — даремно!

- Ну… Хлопці… Це… загалом… не бабця там яка… Хлопці, це Шана…

- Що?!

- Її Гірея так… Вона там сказала… Ми зрозуміли. Вона ж не знала, що це… ми — це ми… вона ж думала, що ми глюки, ну… тобто біти. І сказала. Ось!

- Шана… — тільки й зміг прошепотіти вражений Рик.

- Це ще не все, — вступив у розмову Чипсет, - Гірея розклала на цифру ВП. Просто на наших очах. Був ВП — і немає ВП.

- Чуєш, Чипе, ось… я це… мало не забув, — Васла дістав з кишені лазерний диск, — це я зі стола… ну, як його… прихопив, коли мимо проходив.

- Що це?

- Ну… цей… загалом… вона з компа дістала… і кинула, а я думаю, а раптом придасться… коли ВП розкладали… ось!

- Ти хочеш сказати, що коли вона ВП перетворювала на цифру, цей диск у неї в компі стояв?

- Чому це… хочу? Я вже півгодини ну… говорю про це.

- Ну-у-у! Васло, я тобі урочисто обіцяю, якщо це те, що я думаю, то після перемоги я поставлю в Заекранні пам’ятник твоєму Великому Чиху.

- Якому такому «великому чиху»? — зацікавлено перепитали друзі, які не бачили цієї історичної події. Чипсет двома словами розповів історію з Васловим чихом і побіг діставати зі схованки ноутбук з перетворювачем.

- Його чих відволік Гірею, інакше вона нізащо не залишила б цифрової копії ВП.

Заклацнувши рознімач, він тремтячою рукою вставив диск у дисковод і пробіг пальцями по клавішах. Ледь чутно задзижчало, навколо грибка виник блакитний туман. Хлопці немов зачаровані спостерігали, як з нічого відроджувався господар Заекрання, могутній і непереможний, крутість неймовірна, сам Великий Процесор.

Коли хмара розсіялася, поруч з грибком стояв ВП власною персоною.

- Де я? Що за фокуси? — такими були перші слова відродженого ВП. - Чипсете? Поясни! — він перевів погляд на друзів. — А… біти! Значить, нічого не змінилося… Значить, Гіреї мало мого приниження й вона захотіла ще щось додати?

- Дорогий шефе! Змінилося все! І це зовсім не біти, це наші друзі, які були заекранниками і яких я встиг покликати на допомогу.

I Чипсет якомога коротше розповів усю історію.

- Спасибі всім велике! — він подивився на Шану, яка в образі древньої бабці продовжувала спати на стільці. — Не бійся, дівчинко, усе буде добре! Ну, а Гірея…

РОЗДІЛ 11

Вп починає діяти

- Що ми маємо з устаткування? — запитав ВП після того, як емоції трохи вляглися.

Чипсет мовчки показав на ноутбук і перетворювач. Васла акуратно розгорнув ганчірки, у які були замотані два вінчестери.

- А це звідки?

- Це з вашого кабінету, із розбитих комп’ютерів. Ми не знаємо, що там, та й однаково рознімач від ноутбука не підходять.

- Чипсете! - строго сказав ВП. — У тебе є перетворювач! Міг би розробити перехідник! Помовчіть трошки, дайте зосередитися, а то через ці події в мене мізки шкереберть стали!

ВП повернув кепку козирком назад і поклав пальці на клавіші. Через якийсь час рядки формул з екрана зникли, а з’явився малюнок двох рознімань, з’єднаних шлейфом.

- Ось і все! Перетворюємо!

Грибок огорнув блакитний туман… Чипсет із благоговінням узяв перехідник і передав його ВП.

- Чарівник…

- Який іще чарівник? Перестань розмовляти з придихом! Я тобі не Гірея! Це вона любить таким хлопцям вішати локшину на вуха, а я математик, і тут гола математика! Якби не лінувався, а працював, і ти б так зміг.

- А Шана… — несміливо підказав Рик Процесору.

- Із Шаною нічого не станеться. Нехай вона ще трошки почекає. Треба перекрити доступ Гіреї до інтерфейсу з матеріальним світом. Це зараз найважливіше. Щоб змінити коди доступу, потрібен доступ до сервера. Тут, якщо не помиляюся, мережного порту немає? Так… Потрібен радіолінк… Ну, приймально-передавальний пристрій ми створимо, це не проблема, а ось хто, як і де його в локальну комп’ютерну мережу включить? Чипсете, де в нас є включені мережні порти?

- Палац від комп’ютерної мережі відключений, значить, порт треба шукати тільки тут, у грі, і, мабуть, на п’ятому рівні, де-небудь у штабі Гіреї.

- Судячи з вашої розповіді, там уже зрозуміли, що ви ніякі не біти, і вам туди пхатися не можна.

ВП подивився на Шану, яка продовжувала дрімати на стільці.

- Ось наша єдина надія зараз.

ВП поклав пальці на клавіатуру. За кілька хвилин він тримав у руках два прилади з короткими антенами.

- Це радіолінк, підключення до комп’ютерної мережі без дротів, за допомогою радіохвиль. Єдине, що їй треба зробити, це застромити в порт це рознімач. Усього на кілька хвилин! Треба, щоб я встиг увійти в програму й змінив коди доступу.

- Але Гірея не дурна! Вона ж відразу зрозуміє, що зміна кодів і прихід Шани пов’язані між собою. Ви уявляєте, який це для неї ризик?

- А в тебе є інші пропозиції?

Рик дістав з кишені маленький пластмасовий огірочок.

- Флеш-карта. Тут записаний забійний вірус. Він зруйнує всю операційну систему на сервері Гіреї. Усі її плани накриються мідницею за секунду. Ви приготуєте все для запуску вірусу і, як тільки Шана приєднає радіолінк до мережі, надішлете подарунок. Усі її комп’ютери вирубляться, Шана буде в безпеці, бо перетворювач Гіреї не працюватиме. Усі глюки, усі страшилки на п’ятому рівні, усе зависне.

- А я? А Великий Процесор? — занепокоєно запитав Чипсет.

ВП уже зрозумів усю красу плану, запропонованого Риком.

- Мій хлопчику, нічого не бійся, Рик запропонував дуже гарний план. Зі мною нічого не трапиться, бо я підтримуюся твоїм ноутбуком, а тебе ми зараз перецифруємо на цьому перетворювачі, і ти не будеш залежати від цієї злої тітки. Твій план приймається! — ВП з повагою подивився на Рика. — Говорив я цій дурепі, що з матеріальним світом воювати не можна! Не послухалась… Ну, що ж, нехай тепер нарікає на себе! Ну, а Шана… Я тут подивився свої вінчестери, в одному знайшов потрібну програмку. Я її зроблю колишньою за дві хвилини, так що з цього боку проблем не передбачається.

Рик підійшов до стільця, на якому продовжувала дрімати бабуся, й обережно поторкав її за плече.

- Шано… Шано, прокинься!

З іншого боку підійшов ВП і погладив її по голові.

- Вставай, дівчинко, усе тепер залежить тільки від тебе.

Шана розплющила бляклі старечі очі, змахнула набіглі сльози й питально подивилася на товаришів.

- Шаночко, — присів перед нею Рик, — скажи, як ти себе почуваєш?

- Нормально, — тихо прошепотіла бабуся, — слабість тільки… — вона знову закрила очі.

- Шано, ми все придумали, залишилося зробити тільки одну справу. Тільки одну! І це можеш зробити тільки ти й тільки в такому вигляді. Більше нікому, ти мене розумієш?

Бабуся знову відкрила сумні очі.

- Розумію, — як луна, повторила вона.

- Шано, треба піти до штабу Гіреї — вона тебе шукала, тому ти пройдеш туди спокійно — і вставити в порт комп’ютерної мережі ось це.

Рик підняв і потримав перед очима бабусі радіолінк.

- Ти мене розумієш?

- Так, — тихо підтвердила дівчинка-бабуся.

- Шано, ми можемо зробити тебе колишньою хоч зараз, але тоді не буде кому встановити радіолінк. Спробуєш зробити це?

Внутрішня боротьба відбилася на старечому обличчі. Було видно, як не хоче дівчинка бути бабусею навіть зайву хвилину, та що там хвилину, зайву мить, як страшно їй у свої дванадцять років бути вісімдесятирічною.

- Так, я зроблю це, — трохи непевно сказала вона і через кілька секунд повторила, але вже твердо й спокійно: — Так, я зроблю це!

Вона вже підвелася й зібралася йти, як раптом подав голос Васла: — Це… Ви чого? Вона ж майже не бачить! Як вона порт знайде? Усі завмерли.

- Окуляри потрібні! — як завжди, поквапився Кадим.

- Не можна! Які можуть бути окуляри? Гірея відразу зрозуміє, у чому справа.

- Тоді лінзи. Контактні лінзи.

- Лінзи? Це, мабуть, піде.

Кадим, як міг, пояснив ВП, що таке контактні лінзи, — його мама носила такі.

За кілька хвилин ВП власноручно поставив Шані в очі самофокусні контактні лінзи.

- Ну, дівчинко, спробуй, як ти зараз бачиш?

- Добре…

- От і славно. Коли знайдеш вільний порт, вставиш у нього ось це, — ВП взяв у руку рознімач і показав Шані, - переконайся, що засвітилася ця зелена лампочка. Після цього рознімач має бути в мережі тридцять п’ять секунд! Тридцять п’ять і ні секунди менше, інакше вірус не встигне переписатися й усе буде даремно. Ти зрозуміла мене, дівчинко? Поки цю штуку прибери в кишеню. Якщо зустрінешся з Гіреєю, постарайся, щоб вона не побачила радіолінк завчасно. Ось начебто все. Зараз збираємо лабораторію і йдемо з Шаною. Будемо чекати включення радіолінка прямо під дверима п’ятого рівня.

- Навіщо? — не зрозумів Васла.

- А якщо в неї нічого не вийде? Тоді штаб Гіреї доведеться брати штурмом. Нас тут ціла команда, чотири автомати, якщо треба, іще щось зробимо.

- Поїдемо ліфтом, — почувся тремтячий старечий голос.

Усі подивилися на Шану. Вона стояла, тримаючись за спинку стільця однією рукою й тримаючи радіолінк в іншій.

- Ви всі сховаєтеся в ліфтовій кімнаті, там нічого й нікого немає. А я піду прямо до Гіреї в штаб. Інакше я не дійду, далеко дуже, — вона, вибачаючись, подивилася на друзів.

Чипсет узяв ноутбук, Васла — перетворювач, Рик і Кадим під обидві руки підхопили Шану, і вся процесія повільно рушила. Через кілька хвилин компанія вийшла в тишу ліфтової на п’ятому рівні.

- Ну, Шано, зараз усе залежить тільки від тебе. Пам’ятай: тридцять п’ять секунд! Тільки тридцять п’ять секунд!

РОЗДІЛ 12

Тридцять п’ять секунд

Шана обережно, перебираючи рукою по стінці, наближалася до кабінету Гіреї. Біля входу стояли глюки з автоматами.

- Хто? Куди? — незворушно запитав один.

- Мене шукала пані. Мене звуть Шана.

- Чекай.

Глюк зник за дверима, але за кілька секунд вилетів звідти, схопив Шану за руку й щосили потягнув до кімнати. Та ледве втрималася на ногах, а коли глюк різко штовхнув її до столу, за яким сиділа чарівниця, вона й зовсім утратила рівновагу й незграбно впала, грюкнувши колінами об підлогу. Повільно підводячись, Шана уважно оглядалася навкруги, сподіваючись побачити вільний порт, але надії були марні. Жодного вільного порту. Ті, де ввімкнені монітори, прикриті самими моніторами, і туди не дістатися. Поряд з кожним перетворювачем теж були порти, і теж усі зайняті — до них підключені самі перетворювачі.

- Ну що, надумала говорити?

- Подивися, що ти зі мною зробила, Гіреє!

- Я? — Гірея відверто знущалася зі своєї жертви. — Це ти сама з собою зробила. Відповідай чесно на мої питання, і я знову зроблю тебе такою, як колись. Ну?

Шана всім своїм виглядом показувала вагання.

- Ну? — тисла на неї чарівниця. - Подивися на себе в дзеркало, яка ти стара й потворна. На що ти проміняла красу й молодість? На якихось дурнів? Хіба ти не бачиш, що тебе просто покинули?

- Я не хочу бути такою… Поверни мене назад…

- Ти мені все розповіси?

- Усе… — ледь чутно відповіла Шана.

- Не чую! Голосніше! — зажадала чарівниця.

- Я все розповім, — голосно й чітко вимовила Шана й почала повільно йти до найближчого грибка.

- Давай, розповідай. Скільки вас прийшло сюди?

- Четверо.

-Хто?

- Рик, Кадим, Васла і я.

- Де вони зараз?

- Спочатку поверни мені мою молодість.

- Де вони зараз?

- Ні… - Шана налягла всім тілом на грибок, бо останні сили почали залишати її, вона відчула, що руки й ноги почали німіти. — Я вмираю…

Гірея теж побачила, що з бранкою відбувається щось не те.

- Поклади руки на перетворювач! Швидко!

Шана із зусиллям підняла ліву руку й поклала її на грибок. У правій, мокрій від поту долоні вона ледве втримувала радіолінк. Цей невеликий прилад вагою всього кілька десятків грамів відтягував їй руку, наче пудова гиря. Гірея пробіглася по клавіатурі й відразу, як вона натисла клавішу «Enter», Шана висмикнула рознімання грибка й вставила рознімання радіолінка. На приладі заблимала зелена лампочка.

«Чому вона блимає? — подумала Шана. — Вона не повинна блимати… Повинна горіти…»

Вона притисла радіолінк своєю спиною, і вже не бачила, як лампочка засвітилася рівним зеленим кольором.

На цей рух вона витратила свої останні сили.

- Що таке? — не зрозуміла чаклунка. — Чому помилка? Звідки помилка? Чому відключений? — вона глянула на Шану.

Шана, чіпляючись за грибок, сповзала на підлогу, але продовжувала прикривати радіолінк від погляду Гіреї.

«Раз, два, три…» — рахувала вона подумки.

У ліфтовій усі п’ятеро з величезною напругою дивилися на темну зелену лампочку індикатора.

- Ну… ну… Шаночко… ну… миленька…

І коли вже зовсім перестали вірити й чекати, лампочка раптом засвітилася. Наче всі й чекали цієї події, саме цієї й ніякої іншої, і чекали так сильно, що, здається, на темній пластмасі радіолінка дірку поглядами протерли, а лампочка все одно засвітилася несподівано. ВП навіть розгубився трохи, хоча в нього вже давно все було настроєно й залишалося тільки натиснути клавішу «Enter».

- Ну! — зовсім неввічливо гаркнув Рик. Це примусило ВП отямитися, і він квапливо вдарив по клавіші. Екраном побігла лінія, відраховуючи час завантаження програми, того самого вірусу, який мав покласти кінець владі Гіреї.

Гірея підхопилася й вибігла з-за столу.

- Ти, — кричала вона на ходу, — ти що надумала, мерзотниця!

Вона бігла до Шани так швидко, як тільки могла, викрикуючи ще щось зовсім незрозуміле, схопила бабцю, яка сиділа, спершись спиною на стінку, і щосили стала відтягувати.

- Тридцять п’ять… — прошепотіла Шана й упала.

Гірея побачила антену радіолінка, яка стирчить із порту, й відразу все зрозуміла. Її рука потяглася до цієї маленької, але смертельно небезпечної для неї штучки. Треба було встигнути вирвати її з порту! Треба! А-а-а…

Швидкі рухи Гіреї сповільнилися, а голос став розтягуватися, як буває на магнітофонній стрічці, яка поступово зупиняється. Величезним зусиллям вона ще змогла схопиться за радіолінк, але витягти з порту вже не встигла, так і застигши в безглуздій позі.

За кілька секунд двері до штабу Гіреї відкрилися, і в кімнату забігла вся компанія. ВП установив просто на підлогу поруч із Шаною грибок, з’єднав рознімач з ноутбуком і запурхав пальцями по клавіатурі.

-Ай, молодець, дівчинко… Ай, розумниця… — неголосно примовляв він. — Рику, поклади її руку на перетворювач. Дивися, сам не потрап у поле дії, а то перетворишся на дівчинку. Ось так, нормально, відійди тепер…

І він натис на клавішу «Enter».

Минуло майже два тижні після повернення друзів з останньої подорожі до Заекрання. Почали забуватися деталі. Повністю отямилася Наталя, ставши знову веселою й задерикуватою. Правда, інколи, побачивши де-небудь бабусю, вона ставала сумною й замисленою. Рик, тобто Петрик, мало не щодня чекав її біля сходів ліцею, і дівчата, які йшли разом з Наталкою додому, дивувалися вже не тому, що її чекає хлопчик, а тому, що його немає на звичному місці. Дмитрик, так само

квапливий і рвучкий, як і раніше, став більше читати, запевняючи, що коли-небудь напише програму, яка перетворює віртуальні тіла на матеріальні. Він знову був не проти прогулятися по той бік екрана. Але один, без друзів, усе-таки побоювався. Один Слава не змінився, хіба потовстішав, щоправда, зовсім трішки.

- Це… я так, узагалі, думаю, це… ну його, це Заекрання… Гарні там хлопці, але тітки!.. Я краще тут якось…

Повернувся із Заекрання й Оріг. Як тільки програма зависла, він застиг точно так само, як і його володарка. Невгамовний Кадим знайшов його в якійсь із кімнат і мало не за комір притяг туди ВП з ноутбуком і перетворювачем.

- Він же все-таки людина! — доводив він ВП дорогою, хоча той і не відмовлявся перетворити циклопа на Оріга.

Довелося довго прилаштовувати грибок просто під долонею циклопа, але й це, зрештою, вийшло. Ігор перший пірнув в екран ноутбука, настроєного на його адресу, що легко організував ВП, який зайвий раз підтвердив на ділі свій статус Великого. Оріг не тільки не хотів бачити переможцями тих, кого він зрадив. Побувавши в шкурі циклопа, він став панічно боятися Заекрання.

У суботу ввечері Петрику електронною поштою прийшов лист. У графі відправник стояло ім’я «Чипсет».

«Невже там знову щось трапилося?» — з побоюванням відкриваючи лист, подумав він. Але страх його виявився зовсім даремним.

«У нас усе добре, — писав Чипсет у короткому посланні. — За те, що Гірея організувала переворот у Заекранні й за те, що вона затягувала в гру дітей, ВП розклав її на цифру без права відновлення. Її гра теж буде розкладена на цифру, так що дуже скоро вона зависне, і зависне назавжди. Усіх заекранників ВП відправив додому. Як виявилося, Гірея зігнала їх в одну з кімнат п’ятого рівня й готувала для закидання в матеріальний світ. З ними довелося дуже довго працювати, щоб вони знову стали нормальними дітьми. Щоб більше нікому не схотілося пхатися у фізичний світ, ВП вирішив знищити інтерфейс між нашими світами».

На прощання Чип просив передати Васлі фотографію пам’ятника Великого Рятівного Чиху, який урятував Великого Процесора від лап Гіреї й довічного розкладання на цифру.

На фотографії, яка була в додатку до листа, був зображений зморщений від чхання кирпатий Славків ніс. Ніс був установлений на високому постаменті з написом: «На славу Великого Рятівного Чиху». Славко, подивившись фотографію, дуже запишався й довго, стоячи в профіль до дзеркала, звіряв свій ніс із носом на фотографії.

- Це… Ну, як його… Абсолютно однакові!

До кінця дня Гра зависла, і ніякими заходами оживити її не вдалося. Точно так само вона зависла в усіх. Через кілька днів Петрик знайшов статтю в якомусь інтернет-виданні про дивний феномен. Автор розповідав, що Гра зависла в усіх користувачів в абсолютно один і той же час. У всьому був звинувачений жахливий вірус, який так і не виявили. Усім користувачам, щоб уникнути неприємностей, було рекомендовано Гру видалити.

Хочете вірте, хочете ні, але вся ця історія, яка почалася з того, що Петрик одного разу не послухався мами, трапилася насправді, але адреси жодного з героїв я не дам згідно з їхніми гарячими особистими проханнями. Ніяких доказів їхнього перебування в Заекранні не залишилося, фотографія пам’ятника знаменитому Рятівному Чиху зникла сама собою при перезавантаженні «вінди», тому довести правдивість цієї історії нічим. Тож наші герої ризикують бути оголошені брехунами, а їм цього дуже не хочеться.

ЧАСТИНА 4

У ПОШУКАХ ГЛЮКА

РОЗДІЛ 1

Що, знову?

Почалися новорічні канікули. Як класно! За тиждень до Нового Року випав сніжок, установилася ясна погода, морозець іще не щипав за ніс і щоки, але вже змушував сніг приємно рипіти під ногами. Недалеко від Петькового дому залили ковзанку, і він із величезним задоволенням ганяв із хлопцями шайбу.

- Пас! Куди? Мазило! Навчися ключку тримати! Сам ти турок китайський! Тобі б квадратною шайбою грати!

Такі вигуки цілий день лунали над ковзанкою, доповнюючи тріск ключок, скрегіт ковзанів, зойки хлопчаків. Петрик не помітив Наталю, яка підійшла до лави, де гравці взували ковзани, залишаючи поруч взуття, що лежало зараз безладною купою. Вона хвилин десять спостерігала за хлопчаками, насамперед, звичайно, за Петриком.

- Рику! — неголосно погукала дівчинка друга.

- Шанко! Здорово! Ти бачила, як ми їм накостиляли? Шість — три! Неслабо, га? Молодець, що прийшла!

- Ти ще довго?

- Ні, усе вже! Шість — три! Ха! Будуть знати, з ким зв’язуватися! Барбоси нечесані…

Светр на Петьковій спині був вологим і трохи парував на морозі, на пітне рожеве чоло налипло волосся. Видно, перемога над «барбосами нечесаними» далася не дуже-то й легко. Швидко перевзувшись, Петрик голосно попрощався з друзями:

- Бувайте! Ну, — повернувся він до Наталі, - гайда чаї ганяти!

До будинку було зовсім недалеко, і хвилин за десять вони опинилися в Петьковій квартирі.

- Шано, ти тут погосподарюй, а я швиденько в душик пірну, а то як рисак після перегонів…

Потім вони сиділи за столом і пили чай з медом, яким почастував онука дід Юра.

- Рику, я вчора з Орігом говорила.

- З ким?!

- З Орігом, тобто з Ігорем.

- Навіщо він тобі здався? Знайшла, з ким говорити!

- Він мене знайшов, не я його. І, між іншим, правильно зробив. Ти ж не дослухав, про що йдеться, а відразу…

- Ну, добре, вибач. Ти ж знаєш, як я його «люблю», зрадника цього.

- Я теж до нього не дуже добре… Але річ не в цьому. Він розповів одну цікаву штуку. До тебе чи Кадима він іти побоявся, каже, дадуть одразу по шиї, а вислухати не вислухають. Але ж правильно говорив, га? Дав би?

- Ха! Ще запитуєш! Так би залимонив…

- Так ось… Слухай, Оріг у місті глюка бачив.

- Що, знову?! Ми вже цю тему закрили, Гірея давно в цифрі, який глюк?

- Оріг був у Заекранні найдовше. Думаєш, він не може відрізнити глюка від людини? Та й взагалі, ти ж знаєш, як він тікав із Заекрання. Та він його боїться більше, ніж… не знаю чого… І нас боїться! А однаково мене знайшов. Виходить, для цього були дуже вагомі причини.

- Так… — Рик почухав потилицю. — Питаннячко… Не хотів би я його бачити до кінця днів своїх, але, мабуть, доведеться. Значить, так, давай завтра о десятій у мене. Кадиму й Васлі я подзвоню, а ти вже цьому фрукту…

Назавтра о десятій годині зібралися четверо колишніх заекранників. Не вистачало тільки Оріга.

- Це… мабуть… ну, як його… з духом збирається…

Нарешті почули короткий дзвінок у двері.

- О, з’явився — не запилився, — прокоментував Кадим.

Петя завів у кімнату яскраво-червоного від зніяковілості Оріга.

- Ну-ну, — презирливо зустрів його Кадим, — невже за нами скучив?

- Та досить вам… — стала на захист гостя Шана. — Людина у справі прийшла, а ви…

Оріг вдячно подивився на дівчинку, глибоко зітхнув і почав:

- Ви, звичайно, на мене зараз запросто можете бочку котити… Тільки я вас не зраджував жодного разу. Так, Гіреї служив… Усі комусь служать… Пожили б, як я, то теж, мабуть, світ за очі втекли. Ага… Не про це зараз. Я бачив у місті глюка. Помилитися я не можу, я на їхні пики в Заекранні надивився. Точно глюк, з гарантією. Коли Гірея атаку на фізичний світ готувала, був у неї план тут секретну лабораторію зробити. Тільки потім вона мене на циклопа перетворила, і я не знаю, зробила вона цю лабораторію чи ні. А вчора я в метро їду, дивлюся — навпроти мене глюк сидить. У мене аж мурашки по спині побігли! Я потихеньку за ним. А він, гад, як справжня людина, навіть жінок поперед себе у двері пропускає. З метро вийшов і на автобус, а потім у під’їзд. Я за ним. Тільки коли я в під’їзд зайшов, його вже не було. Ліфт нагорі десь дверима прошумів… Але це не все. Є ще одна цікава штука. Де знаходиться цей під’їзд, ось що цікаво.

Оріг замовк. Усі очікувально дивилися на нього.

- Ну, чого ти? Не тягни!

-Тут!

- Що, тут? — не зрозуміли хлопці.

- Тут знаходиться. Глюк зайшов у твій, Рику, під’їзд.

- Брешеш!

- Не брешу! Я, коли їхав до вас, спочатку уваги не звернув, з метро вийшов, сів в автобус, дивлюся — а маршрут той же. До будинку підійшов, дивлюся на номер — і мені сюди ж! Мало назад не пішов! Я тому й спізнився, думав іти чи ні, страшно було!

- Та-а-ак… — задумливо протягнув Рик. — І що нам зараз робити?

- Може, це… у міліцію?

- І що ми там скажемо? Дядечко міліціонер, фізичний світ атакують електронні глюки з комп’ютерної іграшки? Знаєш, де ти вранці прокинешся після такої заяви?

-Точно… це… не знаю, але, ну… цілком того… здогадуюся. У цій, як його… лікарні для психів…

- От-от, і я про це. Міліція відпадає — у всякому разі, поки в нас не буде фактів.

- Слухай, Орігу, а який він мав вигляд?

- Та коричнева коротка куртка, темні штани, туфлі начебто чорні, на товстій підошві, а на голові шапочка така, в’язана. Оце наче і все. А, так… І окуляри, великі такі, рогові.

А в цей час у диспетчерській міжнародного аеропорту під Києвом відбулася така розмова.

- Диспетчере! Я борт 1980, прошу дозволу на руління.

- Борт 1980, я авіадиспетчер, руління дозволяю, ваша смуга 2–5.

Виття турбін лайнера перейшло на свист. Величезна туша літака поповзла рульовою смугою до точки початку розбігу.

-Диспетчере, я борт 1980, зайняв вихідну смугу 2–5, польотну карту виконав, прошу дозволити зліт.

- Борт 1980, зліт дозволяю.

- Зрозумів, диспетчере, зліт дозволений. Злітаю…

- Я диспетчер, борт 1980, що трапилося?

- Я борт 1980. Стих правий двигун. Прилади немов здуріли! Літак повністю вийшов з-під контролю! Намагаюся заглушити й лівий двигун! Диспетчере, бортовий комп’ютер вийшов з ладу. Лівий двигун пощастило заглушити! Висилайте буксир.

У великому інституті, який працював в області ядерної енергетики, системний адміністратор Антон зненацька побачив на своєму моніторі чиюсь похмуру фізіономію. Фізіономія посміхнулася, показавши на диво рівні, неживі зуби:

- Привіт, хлопчику! Скільки можна трудитися? Пора бай-бай…

Після чого монітор згас.

- Бісові віники! — лайнувся Антон. - Знову якийсь вірус в інеті підчепили!

Як Антон не намагався врятувати інформацію, що зберігалася в комп’ютері, але не зміг. Вірус знайти теж не вдалося. А операційна система, що була перевстановлена наново, пропрацювала рівно годину, хвилина в хвилину, після чого на екрані з’явилася та сама пика.

- Хлопчику, я ж тобі сказав, настав час відпочивати! Який ти неслухняний!

З’явилася рука, яка поправила окуляри, і екран знову згас. Так повторювалося кілька разів. Зрештою, Антон змушений був відкрити системний блок і замінити вінчестер, а потім і чипи оперативної пам’яті. Тільки після цього комп’ютер почав працювати нормально. Антон міркував, чи встиг вірус проникнути в інститутську комп’ютерну мережу і якими збитками може обернутися несподівана й незвичайна вірусна атака.

В офісі великого банку панувала тиха паніка. З електронної бази даних зникли розрахункові рахунки п’яти найбільших компаній. Немов їх ніколи й не було. Розгублений службовець намагався якось переконати керівника, що не винен у тому, що сталося.

- Та нічого я не робив, слово честі! Я працював, усе було як завжди, аж раптом на екрані з’явилася морда в окулярах… Почувся голос, мовляв, нічого буржуїв годувати, після чого на екрані з’явилася велика дуля — і все! Я думав, що це чийсь дурний жарт, і продовжував собі працювати, поки не дійшов до переказ на рахунок «Траст оф Мордасті». Бемс — а на екрані «такого рахунку не існує». Я й так, і так — немає такого рахунку, і все. А потім і цих чотирьох не стало. Тут вірус якийсь, а я тут до чого?

- Вірус! — кричав керівник так, що секретарка в приймальні злякано прикривала долонькою рот. — А двадцять дев’ять мільйонів теж вірус з’їв? Куди вони поділися?

Такі неприємні історії почалися по всьому місту. Багатьом, дуже багатьом у цей день настрій зіпсували комп’ютерні віруси. Спільним було те, що на екрані з’являлася чиясь пика в окулярах і що ніхто не зміг ці віруси виявити й видалити. Щоб комп’ютер продовжував нормально працювати, треба було міняти вінчестер і оперативну пам’ять. Інформацію на вінчестері врятувати не вдалося нікому.

РОЗДІЛ 2

Невеселі міркування

У цей день розійшлися, так і не знайшовши ніякого рішення. Треба було подумати.

- Авжеж, звичайно! Спробуй, знайди цю секретну лабораторію! — метушився Кадим. — Не факт, що вона в цьому під’їзді! Подумаєш, глюк сюди зайшов! Ну то й що? Сюди зайшов, а через стінку вийшов! Це ж глюк! Як його запрограмують, він таким і буде. Що, не так? Він же віртуальний! Плювати йому на стінки!

- Це… Але зайшов же він сюди! А чого б це? Це ж цей… як його… факт! Ну!

- Ага! А Гірея прямо тут, у Рика, лабораторію зробила! Рику, ти давно під ліжком дивився?

Коли за друзями зачинилися двері, Рик трохи посидів біля компа, повештався по інету і, зрештою, приліг.

«А що, — думав він, — якусь лабораторію Гірея запросто могла залишити в матеріальному світі. Скільки місця треба для лабораторії? Ну кімнату, ну дві… Кілька комп’ютерів, кілька глюків-програмістів, ось тобі й лабораторія! До інету підключився — і працюй собі. А якщо ще й грибок зроблять, щоб віртуальні тіла в матеріальні переводити, тоді взагалі гайки… Як ми тоді Великого Процесора з цифри відновили… Звичайно! ВП відновили з цифри… Це дуже важливо, що його з цифри… Це ж цифра… Васла в кишені його тоді зі стола в Гіреї… І цифра на диску… Цифра…»

Рик не помітив, як заснув, немов провалився в глибоку прірву. У сні до нього прийшла Гірея, зроблена з нуликів та одиничок. Вона єхидно посміхалася:

- Що, з’їли? Ха! На цифру мене розклали? Дурні!

Вона раптом перетворилася на комету зі шлейфом, який складався з одиничок і нуликів. Комета мчала в чорному просторі, у якому сяяли далекі зірки. Потім виявилося, що це екран монітора, і комета літає в глибинах віртуального простору, то наближаючись, то віддаляючись, і, нарешті, глухо вдарилася о скло екрану.

Це прийшла з роботи мама й заглянула до кімнати, легенько стукнувши дверима.

- Вставай, синку, будемо вечеряти.

Рик не міг підвестися. Якась дуже важлива думка з’явилася під час сну. Її треба було вловити негайно, поки не забулася.

«Що ж мені снилося? — болісно намагався згадати Рик. — Гірея мені снилася, ось що. Мені снилося, що вона з цифри. Ну звичайно, з цифри, як Чипсет, як Великий Процесор, як усі глюки… Із чого ж може бути віртуальне тіло… Але ВП ми відновили, а Гірея… Справді, які ми дурні! А що ж їй заважало залишити де-небудь резервну копію самої себе?! Вона ж цифра!»

Рик різко сів у ліжку. Чоло його вкрив холодний піт.

«А якщо це так, то атака із Заекрання тільки починається. Це що ж вона тут накоїти може? Це ж уявити страшно!»

Відразу після вечері Рик передзвонив друзям, призначивши на завтра зустріч. На пропозицію Шани покликати Оріга Рик тільки невиразно хмикнув.

Поклавши трубку, він подумав, що Шана все-таки має рацію. Оріг пробув у Заекранні найдовше і найкраще знав Гірею.

«Добре, нехай сидить!» — вирішив про себе Рик.

Наступного дня всі знову зібралися в Рика.

- Загалом, братці, схоже, що ми знову влипли.

І він коротко розповів про підсумки своїх невеселих учорашніх міркувань.

- Словом, немає ніякої гарантії, що ця тітка не почне нам псувати життя тут, у фізичному світі.

- Так… Ну, а якщо глюки справді тут є, то має бути й лабораторія! — Кадим ляснув себе по коліну. — Я не знаю, чи відродилася із цифри Гірея, але цю лабораторію треба знайти й знищити, інакше вона тут стільки всього накоїть!

- Згоден, — Рик поклав свою долоню на плече Кадима, - залишилося вирішити, як знайти цю лабораторію.

- Це… Треба… як. його… ну, думати!

- Ось що, хлопці, з цієї хвилини в цій справі ніяких телефонних розмов, ніяких електронних листів. Коли маєш справу з цією тіткою, краще бути акуратненькими.

- Ну, Шано, ти загнула! — Кадим іронічно посміхнувся. — Може, і немає її, Гіреї? А ми тут викручуватися будемо, як у шпигунському кіно якому…

- Гірея дуже розумна, — вперше за увесь час подав голос Оріг.

- Та що ти? — вдавано здивувався Кадим. — Що ж вона, якщо така розумна, з тобою, дурнем, зв’язалася?

- Припини, Кадиме, не займай! Самі ж запросили, — заступився Рик, — чого зараз наїжджати? А те, що Гірея — тітка недурна, ти сам не раз міг переконатися.

- Постривай! — Васла просто підстрибнув від збудження. — Це… а пам’ятаєте, де я глюка бачив? Ми ж разом з ним, як його… у ліфт сідали! Тобто це… він у ліфті вже… ну… як його… був, коли я туди ну… забіг. Пам’ятаєте? Рику, я до тебе тоді ще дзвонив?

- Точно, ти тоді щось про ласти плів.

- Ага… йому ногу тоді, як ласту, це… роздавило… Ось! А тепер ще й Оріг! Тут вона, ніде їй бути, бісові… ці… віники!

- Хто вона?

- Ну, лабораторія ця… Де їй іще бути?

- У нас у будинку чотирнадцять поверхів, на кожному поверсі по шість квартир.

- Постривай, Васла сідав у ліфт, глюк уже був там. Ти живеш на шостому поверсі, значить нижні п’ять можна не рахувати. Усього буде дев’ять по шість квартир, разом п’ятдесят чотири.

- Тут ти маєш рацію, звичайно, але однак немало. Як шукати? Що, ходити по квартирах і запитувати: добрий день, у вас у квартирі немає випадково лабораторії? Маячня…

- Ти знаєш, Рику, я чекати й наздоганяти не люблю, але тут іншого виходу немає. Треба встановлювати чергування й простежити цього таємничого глюка.

- Ну, якщо вже Кадим говорить, що треба чекати, то іншого виходу й справді немає, - Шана мерзлякувато пересмикнула плечима, — на вулиці ж не червень… Банани заквітують не скоро…

- Послухайте, — сказав раптом Оріг, — а давайте біля під’їзду заллємо ковзанку. Маленьку таку… Поки сніг чиститимемо, потім заливати, кататися… Нікому в очі не кинеться… Ну працюють пацани, той нехай працюють.

- Тебе ще тут не запитували! — пирхнув Кадим, якого перспектива втратити цілий день на спорудження якоїсь ковзанки зовсім не гріла.

- А що, — заспокоїв Рик, — мені така пропозиція дуже навіть подобається.

- Ага, — пробурчав Кадим, — бо ковзанка біля твого під’їзду.

А в цей час…

В одній військовій частині пролунав сигнал бойової тривоги. Солдати й офіцери кинулися займати місця відповідно до бойового розкладу. З бойових постів почали потоком надходити доповіді про готовність. Командир полку попередив, що тривога не навчальна. Підкоряючись командам з пульта, розповзлися важкі броньові щити, які прикривають

ракетні пускові шахти. Командир частини набрав секретний телефонний номер і доповів про готовність до бойового пуску.

- Яка тривога? — здивовано запитав начальник. — Ви що там, збожеволіли? Ніхто ніякої тривоги не оголошував! Чи третю світову війну вирішили почати? Негайно дати відбій!

Командир частини дав відбій, але комп’ютери вийшли з-під контролю й продовжили підготовку до пуску ракет. На екранах моніторів з’явилися координати цілей, які підлягали знищенню. І тільки спритність якогось солдата, який зумів відключити основне й резервне джерела живлення, урятувала ситуацію.

На годину пізніше на столичній валютній біржі почалася паніка. Курс долара з невідомих причинах почав стрімко падати, а курс евро рости. Експерти тільки розводили руками й нічого не могли ані зрозуміти, ані зробити. Збанкрутіло кілька великих компаній, банки зазнали величезних збитків. Наприкінці дня на всіх без винятку моніторах біржи з’явилося зображення якогось очкастого обличчя. Обличчя, прямо скажемо, особливою чарівністю не відрізнялося. Воно посміхнулося, оголивши ідеально рівні й сліпучі зуби, і вимовило:

- Хлопці, я пожартував.

Злорадо зареготавши, зображення зблякло й зникло. Після цього вся комп’ютерна мережа почала працювати, наче нічого й не трапилося. Результатом жарту було три банкрутства й один серцевий напад.

РОЗДІЛ З

У засідці

Ухвалене рішення не стали відкладати в довгий ящик. У двірнички баби Сани попросили дві великі дерев’яні лопати й шланг. Хлопчаки зашурували лопатами, а Шана, підключивши шланг до крану на кухні тієї ж баби Сани, почала поливати майбутню ковзанку водою.

- Ковзанку краще заливати теплою водою, — повчала бувала двірничиха Оксана Павлівна, яку малеча називала бабою Саною, - тоді льод буде рівнішим. Тепла вода всі грудочки розтопить, а тількі потім, рівнесенька, замерзне.

Від води піднімалася густа пара. Захоплено працюючи, хлопці не забували спостерігати за вхідними дверима. Ковзанка виходила дуже непогана і навіть більша, ніж планували на початку. Замість маленького майданчика п’ять на п’ять метрів, який бажали залити лише про людське око, вийшов чималий майдан метрів двадцять завдовжки й близько

восьми завширшки. Самі друзі нізащо з таким обсягом робіт за день не впоралися б, але побачивши, що вони роблять корисну справу, до них на допомогу прийшли й інші хлопці, котрі мешкали в цьому будинку, навіть кілька дорослих приєдналися. Відшукався ще один шланг, і справа пішла значно швидше. Коли почало сутеніти, роботу майже закінчили, залишилося залити тільки найдальший куток.

- Як славно! Усі завтра приходьте кататися!

Як виявилося, крім Рика й Шани, ковзанів ні в кого не було!

- Ха! — тільки й міг сказати Рик. — А для чого ми це все робили? Значить так, ковзани діставайте, де хочете, попереду ще цілий вечір. Особливо ти, Орігу. Я не знаю, чи того глюка бачив Васла, але ти мусиш бути тут, як штик. У коричневих куртках і чорних штанях пів-Києва ходять. А в обличчя його тільки ти знаєш.

Уранці компанія зібралася на ковзанці. Усі були з ковзанами, тільки Оріг сумно сказав:

- Ковзани я дістав, тільки вони на розмір менші. Не знаю, що з цього вийде.

Як виявилося, нормально на ковзанах стояли знов-таки лише Шана та Рик, усіх інших Васла оцінив так: «Цей, як його… ну… шок і трепет…»

До того, як вийшли на лід, Рик установив сигнал тривоги.

- Значить так, якщо ти його побачиш, то не здумай тицяти в нього пальцем, а крикни що-небудь… Ну, наприклад, «Ой, нога!», неначе ногу підвернув. Зрозумів?

Усі перевзулися, і на ковзанці почалося те, що звичайно називається комедією. Минуло не більше десяти хвилин, як Оріг заволав:

- Ой, ноги!

Усі затихли й повернули голови до під’їзду. У двері входила якась стара бабця з поліетиленовим пакетом у руці.

- Ти чого? — здивовано запитав Оріга Рик. — Чого репетуєш?

- Ой, ноги! — продовжував голосити Оріг. — Боляче! Ковзани тісні…

- Тьфу, ти!.. — сплюнув Кадим. — Тільки переполошив усіх.

- Ой, боляче! Ой, нога! — продовжував голосити Оріг.

- Та все вже, закінчуй, зрозуміли, що ковзани тісні.

- Та ні, он він пішов, за ріг повертає!

Рик, а за ним і Кадим рвонулися за глюком, але зробивши кілька кроків у ковзанах по асфальту зрозуміли свій прорахунок.

- От невезуха! Як це ми не подумали!

Повернення глюка не дочекалися. Домовилися зустрітися вранці. Годині о десятій уся компанія знову зібралася на ковзанці.

- Значить так, — скомандував Рик, — ти, Орігу, взагалі ковзанів не одягаєш, а ми розбиваємося на пари. Якщо глюк з’являється, то

чергова пара починає за ним стежити. Ось телефонна картка, вона лежатиме в кишені курточки.

Рик зняв курточку й поклав на лаву кишенею зверху, щоб зручніше було діставати картку. Туди ж, у кишеню, поклав і ключі від квартири.

- Пара, що залишилася, бере ключі від квартири, сидить там і чекає телефонного дзвінка. І майте на увазі, не говоріть нічого прямим текстом. Цілком можливо, що телефон під їхнім контролем.

- А це… а раптом твої батьки прийдуть, а ми там самі… Е-е-е, а нас за вушко й того… на це… на сонечко!

- Вушко тебе явно не витримає. Батьки попереджені. Ще питання є? Зараз ми катаємося, ви чергуєте.

Рик і Шана перевзулися й вийшли на лід. Троє хлопчаків із нудьгуючим виглядом сіли на лаві біля сусіднього під’їзду. Рик розраховував, що глюк з’явиться в той же час, що й учора, і це трапиться саме під час його з Шаною чергування, але вийшло зовсім не так. Вони з Шаною не каталися й десяти хвилин, коли почули, як закричав Оріг:

- Ой, нога!.. Ой, болить!..

Обернувшись, Рик не втримав рівновагу, до того ж спіткнувся об сніговий бортик ковзанки j полетів обличчям у сніг.

«От бовдур! — устиг він подумати про Оріга. — Яка нога! Він же без ковзанів!»

Кадим моторно підбіг до лави й вихопив з кишені телефонну картку.

- Чекайте сенсаційних новин, — шепнув він Шані й побіг за Орігом і Васлою.

- Що, не пощастило?

-Ай, Шано, не роз’ятрюй мені рану… Ідемо швидше додому.

За кілька хвилин вони увірвалися до квартири. Телефон мовчав. Вони почали знімати ковзани, бо в поспіху навіть не перевзулися. Минуло двадцять хвилин, телефон мовчав.

- Що ж вони мовчать? От бісові віники… Матимуть від мене на горіхи!

- Заспокойся ти! Може, в автобусі їдуть, може, телефона немає.

- Еге ж… А ти смикайся тут, як на мотузочках!

Нарешті пролунав телефонний дзвінок. Рик зірвав трубку.

- Ну? Який сніг станув? Де? Слухай, Кадиме, не мороч мені голову! Ну добре, добре… Добре, їдьте.

- Ну?

- Нічого не зрозумію, меле щось про сніг… Зараз прийдуть, розкажуть.

За півгодини повернулися невдалі детективи.

- Глюк зник! Станув тобто як сніг. Ми ж домовилися не говорити відкритим текстом, що, забув чи як? Значить так, — почав розповідати Кадим, — спочатку все йшло гладко. Ми дотюпали за ним до автобусної зупинки, сіли в маршрутку й поїхали в бік центру. Зблизька роздивилися — тут Оріг має рацію, це стовідсотковий глюк: коричневі губи, риб’ячий погляд, і все таке інше. Коли він сідав, я йому кнопку на сидіння поклав. А йому хоч би що! Але глюк гарний, якісний, якщо не знаєш, від людини не відрізниш. Ну ось, доїхали до Прорізної, а потім до перехрестя з Пушкінською, де він вийшов, перейшов через дорогу й зайшов у банк. А там дві кабінки з телефонами. Він, гад, в одну зайшов, і двері за собою зачинив. Ну ми чекали, чекали — не виходить. Тоді я шлангом прикинувся і туди. А там охоронець — ти куди, хлопчику? Довелося збрехати, що моя мама тут працює. Я в одну кабінку — порожньо, в іншу — теж. Куди він подівся, не уявляю! Я охоронця запитую, де, мовляв, тут дядечко заходив? А той навіть вухом не повів, пішов, напевно, каже. Але я точно бачив, що не виходив ніхто, і хлопці підтвердять.

- Точно, не виходив, — в один голос підтвердили Васла й Оріг.

- Добре, — Рик подивився на годинник, — зараз майже дванадцять, дві години відпочинку. Раніше він однаково не з’явиться. Так що з’їздіть додому, пообідайте і знову до мене. Будемо його зустрічати. Треба ж знайти, у якій квартирі він живе. Слухай, Кадиме, а який це банк був? Назву ти не запам’ятав?

- Здається «Бізнескредит», а що?

- Та є одна ідея, треба перевірити.

Коли всі розійшлися, Рик поліз до своєї секретки, де зберігав зекономлені гроші. їх було небагато, гривень двадцять. З жалем зітхнувши, він забрав усі.

«Чого не зробиш заради порятунку світу…»

Накинувши курточку й натягнувши шапочку, Рик вискочив на вулицю й побіг до автобусної зупинки. За півгодини він був у банку «Бізнескредит». Уважно подивившись, побачив те, що шукав — невеличке кафе, розташоване в напівпідвальчику напроти банку. Недовго думаючи, Рик пірнув у кафешку. Приміщення було маленьке, затишне й дуже чисте. Рик зайняв місце за столиком посередині невеликого залу. Підійшла офіціантка.

- Тобі чого, хлопчику?

- Мені, будь ласка, чаю й тістечко. Одне, — злякавшись, що йому справді не вистачить грошей, додав Рик.

Наближалася перша година дня, час обіду. Рик розрахував усе правильно. Кафешка заповнилася працівниками банку. Як справжній шпигун, Рик нашорошив вуха, хоча, як виявилося, прислухатися

особливої потреби не було. В усіх на вустах була сьогоднішня вірусна атака на комп’ютерну банківську мережу. Час атаки, як з’ясувалося, збігався з часом зникнення глюка в телефонній будці.

«Ось такі пироги… — подумав Рик. — Треба це обміркувати з хлопцями…»

РОЗДІЛ 4

Несподівана допомога

О третій годині всі знову зібралися в Рика.

- А тепер послухайте, що мені вдалося дізнатися.

І Рик розповів усе, що йому пощастило почути від співробітників банку під час обідньої перерви.

- А що, запросто! — Кадим підхопився з дивану. — Телефони там внутрішні, не міські. Мене ще охоронець попереджав, коли я в будки заглядав, наче мамі подзвонити збирався. Глюк перетворюється на чисту цифру, з телефона - на міні-АТС, а вона вже з комп’ютерною мережею точно зв’язана — і все! Далі починається розгром. І дивися, як класно: якщо з боку інету стоїть який-небудь антивірус, то з боку міні-АТС не стоїть нічого!

- Я ж казав, розумна тітка, — вставив Оріг.

- Усе, одягаємося, ідемо чергувати. Треба чекати, поки цей гад додому повернеться.

Глюк з’явився вже в сутінках. Рик саме зав’язував шнурки на черевиках, уклавши ковзани в пакет.

- Он він, — неголосно сказав він Шані, легенько доторкнувшись до її ліктя.

- Бачу, — так само тихо відповіла дівчинка.

Взявши в руки пакет, Рик зайшов у під’їзд слідом за глюком. Шана, почекавши півхвилини, теж зайшла в під’їзд і підійшла до ліфта.

Зайшовши в кабіну, Шана чемно сказала:

- Мені на дванадцятий.

Глюк промовчав.

- А мені на тринадцятий, — сказав Рик.

Глюк не відреагував і на це.

Ліфт рушив. Шана, вийшовши на дванадцятому поверсі, безшумно піднялася на тринадцятий, де вже стояв Рик. Удвох вони навшпиньках піднялися на чотирнадцятий поверх. Ліфт стояв з відкритими дверима, на сходовій площадці нікого не було. Обоє були готові заприсягтися, що за ці кілька секунд, на які ліфт випередив їх, жодна людина не

могла вийти з ліфта, дістати ключі, дійти до дверей, відімкнути замок, зайти й зачинити за собою двері. І все це зробити абсолютно безшумно.

Усі двері були закриті. Рик піднявся навіть вузенькою металевою драбинкою до дверей на технічний поверх, але там висів здоровенний замок. Нарешті його увагу привернула погано закрита дека електрощитка. Він обережно відчинив її. Щиток був із двох частин. Ліворуч стояли електролічильники, а праворуч була сила-силенна різноманітних з’єднувачів та монтажних колодочок, до яких тяглися пучки різнокольорових дротів. Рик обережно прикрив щиток, не забувши вилаяти роззяв, що залишили таке важливе господарство відкритим та без будь-якого нагляду.

У кімнатці Рика знову зібралися всі. Рик висловив свій здогад.

- Ні в яку квартиру глюк не заходив. Ми б із Шаною почули, не глухі ж. Мені здається, що він перетворився на цифру й дротами міг перебратися до будь-якої квартири. Іди, шукай його тепер…

- Слухайте! — Кадим ударив кулаком об коліно. — А давайте, коли він з’явитися, нападемо на нього, зв’яжемо й викличемо міліцію? Доказ є, ось він, глюк! Визначити ж можна, що це не людина? Можна! Ось нехай і займаються!

- Ще трохи, і я погоджусь на цю пропозицію, — задумливо сказав Рик.

- Це якщо пощастить його зв’язати. А якщо він на цифру перетвориться — і ф’ю… Тоді тільки злякаємо, а де потім шукати?

- Оріг має рацію, — висловилася Шана, — потім узагалі можемо не знайти. Ні, тут треба діяти напевно.

- Може, спробувати із Заекранням зв’язатися? Допомога ВП тепер би придалася! — запропонував Рик.

- Як? Чипсет же сказав, що ВП інтерфейс зруйнував, як тепер зв’язуватися?

- Але спробувати ж можна? Напишемо листа й відправимо на ім’я Чипсета. Повернеться, то повернеться, а раптом дійде?

- Але відправляти від тебе не можна, — сказала обережна Шана, — давай напишемо на папері, а я в себе наберу й відправлю.

Рик дістав старий зошит, вирвав чистий листок і взяв ручку.

- Привіт, Чипсете! - почав він і замислився.

- Що тут думати? — як завжди, заспішив Кадим. — Пиши, що в нас з’явилися глюки, що, може, ними керує Гірея, яка залишила свою копію…

- Ні, так не годиться, — Рик похитав головою, — а якщо лист потрапить до Гіреї? Ні, треба написати, щоб зрозуміло було тільки Чипсету або ВП.

Рик знову замислився, але зовсім ненадовго, а потім майже без помарок написав:

«Привіт, Чипсете! Ми тут із хлопцями дуже посперечалися, чи може історія з Великим Рятівним Чихом повторитися, тільки з іншими? Відповідай, якщо зможеш, на відому тобі адресу. Твої друзі».

— Ну, Рику, в тобі пропадає великий дипломат! — усміхнувся Кадим.

Рику й самому сподобалося, який у нього вийшов лист: коротко та зрозуміло лише тим, хто знав про Славчин рятівний чих та відродження Великого Процесора з лазерного диску.

Він віддав листочок Шані.

- Відправиш зі свого компа, добре?

Уранці Рик сів за комп’ютер. Коли відкрився Outlook, у правому нижньому кутику екрана зажовтів маленький конвертик.

«Що трапилося?» — значилося в листі. Підпису не було, а в адресі відправника замість імені стояло «Чих».

Одним стрибком Рик опинився біля телефона й схопив трубку, але відразу кинув її, немов вона була гаряча. Подумав хвилинку і знову взяв трубку, але вже спокійно й зважено заговорив.

- Шана? Привіт! Танцюй! Ну… Танцюй… До листа ж завжди танцюють! Так! Усе вийшло! Я зараз до тебе приїду, добре? Ага, одягнуся тільки. Усе, помчав!

Рик увірвався до невеликої квартири, немов вихор.

- Чипсет відповів! Лист дійшов!

- А як же так вийшло? Інтерфейс же зруйнований?

- А звідки я знаю? Та й чи це головне? Знаєш, давай спробуємо влаштувати нараду з ВП і Чипсетом. Пошлемо нового листа, а вони нехай придумають, як це зробити. На те ВП і крутість неймовірна, щоб такий ребус розгадати!

Рик сів за клавіатуру:

«Дорогий Чипсете! Відправляємо тобі листа з комп’ютера Шанати, бо за моїм комп’ютером можуть стежити. У нас у місті з’явився глюк. Може, їх і більше, ми не знаємо. Він шкодить комп’ютерним системам. Як це він робить, ми поки теж не знаємо. Де секретна лабораторія з комп’ютерами, ми теж не знаємо, тільки підозрюємо, що це в будинку, де я живу. Ми думаємо, що Гірея могла залишити свою цифрову копію в нашому світі й знову почала свою атаку, щоб захопити владу. Було б здорово, якщо б ти й ВП змогли допомогти, схоже, що нам самим не впоратися. Чи можемо ми обговорити цю справу? Відповідай нам, будь ласка, і признач час, коли зібратися в Шани.

Рик і Шана»

- Прочитай, ти згодна?

Шана уважно прочитала листа і кивнула:

- Так, усе нормально.

Рик відправив листа. Відповідь прийшла несподівано швидко, усього за півгодини.

«Здрастуйте, Рику і Шано! Радий одержати від вас звісточку, хоча новини й не дуже приємні. Я був у ВП і все йому розповів. Шеф страшенно обурювався на Гірею. Він подумає, як улаштувати зустріч. Чекайте листа. Чипсет».

Другий лист прийшов іще за півгодини. У ньому було написано:

«Будьте біля цього включеного комп’ютера постійно протягом найближчої години. Чипсет».

Хвилин через тридцять екран раптом згас, потім засвітився, і нарешті на ньому з’явився напис:

«Звертання Великого Процесора»

Літери зникли, й на екрані з’явився Чипсет.

- Швидко, швидко…

Він простягнув руку просто з екрана.

- Та швидше вже! — квапив їх Чипсет.

Шана схопила його за руку й відразу опинилася по той бік екрана. За кілька секунд там же був і Рик.

- Усе! Дуже добре, ми встигли! Вікно було відкрите лише на тридцять секунд, дуже вже багато енергії вимагає ця технологія, а як робила Гірея — так і не розкусили. Ну, здрастуйте! — Чипсет міцно потис руку Рику й церемонно вклонився Шані. — Поквапмося, ВП нас чекає, а йому чекати не личить. Він усе-таки Великий!

Вони пішли знайомим довгим коридором замку. Ніяких слідів розгрому не залишилося. Усе було першокласно відремонтовано.

- Красиво як! — не втрималася Шана.

- Ти не бачила, що тут свого часу Оріг наробив, коли був циклопом. Останній день Помпеї! — відгукнувся Рик. — А зараз і правда нічого…

- Ти не здумай так ВП сказати! Цей дизайн він особисто розробляв і пишається ним, як дитина. Треба говорити: «прекрасно, відпадно, неповторно»… Зрозумів? Усі великі, напевно, в душі трошки діти… Це ж враховувати треба! Ну ось і прийшли, заходьте!

РОЗДІЛ 5

І знову ВП

ВП сидів за своїм столом у зовсім домашньому вбранні. На ньому була яскраво-червона шапочка з довгим козирком, одягнена задом наперед, на ній білими літерами було написано: «Отакий-бо я!», така сама червона футболка з короткими рукавами, на грудях було написано білими літерами питання: «Ну, як я?», а на спині такими ж літерами відповідь: «Повний відпад!». Доповнювали цей прикид сині спортивні штани.

- Мої дорогі друзі! — радісно вигукнув ВП. — А де ж мій рятівник, де Васла? Я хочу потиснути його мужню руку!

- Біля комп’ютера були тільки ми двоє, - із належним жалем сказав Рик, — усе сталося так швидко, що ми не встигли всі зібратися.

- Дуже, дуже шкода! — засмучено проговорив ВП. — Ну, мої юні друзі, що у вас там трапилося?

Рик коротко розповів ВП про останні події, не пропустивши, звичайно, здогад, що Гірея могла десь залишити свою цифрову копію.

- Ну що ж, — задумливо сказав ВП, — цілком припускаю. Гірея була ще та штучка… Так, у розумі їй не відмовиш! Дотепер не можу розкусити, як вона могла фізичні тіла в Заекрання затягувати з такими маленькими енергетичними витратами. Я сьогодні використовував зовнішній інтерфейс усього тридцять секунд, а енергії витратив, як за місяць роботи обладнання всього замку. А вона вашого брата сюди затягувала десятками, а ми навіть не зауважували нічого. Та-ак… Якщо я правильно зрозумів, то глюк діставався до банку й назад у громадському транспорті? Запитується, чому? Це ж глюк, цифра! Йому куди простіше подорожувати дротами. Миттєво й без ризику. Навіщо йому матеріалізовуватися, їхати кудись, знову перетворюватися на цифру, провівши атаку, знову матеріалізовуватися, потім знову перетворюватися на цифру… Нерозумно це все, і на стиль Гіреї зовсім не схоже. Щось тут не так…

- Але ж зупинили Гірею зовсім несподівано, може, вона щось не встигла доробити? — сказав Рик.

- Можливо. Одне ясно точно: десь там, у вас, має бути підтримуючий комп’ютер. Без цього цифрові тіла існувати не можуть. І ще я думаю, що цей комп’ютер не має доступу в інтернет. Тому глюк і змушений їздити в автобусі. А раз комп доступу в інтернет не має, то й ми до цього компа доступу не маємо, а це ускладнює ситуацію.

- Як «не має доступу»? — здивувалася Шана. — Якось же цей глюк у віртуальний простір комп’ютера потрапив?

- Ну, тоді він доступ мав, а потім мало що могло статися…

- Почекайте, почекайте… — Рик замислився. — Скажіть, будь ласка, — звернувся він до ВП, — цифрове тіло може підтримувати тільки включений комп’ютер?

- Так, звичайно, — ВП з цікавістю дивився на Рика.

- Тоді що ж виходить, — Рик говорив повільно, немов думаючи вголос, — комп працює, а доступу в інет немає. Це хто ж таке потерпить? Та будь-який користувач негайно вживе заходів! Навіщо йому комп без інету? А раз заходи не вживаються, виходить, користувача немає! Виходить, компом не користуються! Він включений, але ним не користуються! А чому? А тому, що новорічні свята, і родина поїхала кудись відпочивати, ось чому! А комп виключити забули! Екран був погашений, а на вогник на системному блоці не подивилися. І поїхали! Але раз так, то квартиру вирахувати зовсім нескладно. Увечері обійти квартири й подзвонити, і де не відкриють, там і немає нікого. Я й так приблизно здогадуюся, це Сотникови з восьмого поверху. Тільки я не зрозумію, як Гірея змогла там улаштувати лабораторію, і Сотникови нічого не помітили?

- Це добре, що ти вирахував квартиру, але це нам нічого не дає, - остудила запал Рика Шана.

- Як це нічого не дає? — обурився Рик.

- А так. Господарів немає, то як ти до квартири потрапиш? А по- друге, ти не забувай, це — глюк. Якими можливостями наділила його Гірея, ми не знаємо. Він може тебе одним поглядом убити. А може і ще що-небудь гірше!

Рик подивився на ВП, намагаючись знайти підтримку, але нічого втішного для себе не побачив.

- На жаль, Шана в усьому має рацію. Із цифровим бійцем може боротися тільки такий самий боєць.

- Але ж ми боролися з глюками! - вигукнув Рик.

- Це було в грі, і в Заекранні у глюків була зовсім інша програма, та й сам ти був майже як цифровий боєць. Нині ситуація зовсім інша. Тепер глюк у матеріальному світі, а ти — простий хлопчисько й проти нього не вистоїш і п’яти секунд. Я думаю, що глюка треба ловити тут, у Заекранні.

- Але як? — в один голос запитали Рик і Шана.

- А ось тут треба поміркувати. Може статися, що нам дуже знадобляться наші друзі в матеріальному світі. Чипсете, подумай, чим можна зайняти гостей, мені треба трохи помізкувати над ситуацією.

- Я можу використовувати вашу персональну гулялку?

- Можеш.

- Ходімте, зараз ми помандруємо.

- Як це?

- Побачите.

Чипсет завів гостей до невеликої кімнати. На маленькому столику примостився комп’ютер, до сірих стін приліпилися кубики ще якогось устаткування. Під однією стінкою стояло кілька крісел.

- Розташовуйтеся, будь ласка. Куди хочете поїхати, що подивитися?

- Не зрозумів? — перепитав Рик.

-До Африки, Єгипту, Європи, Америки… Під воду чи в гори… У ВП велика фільмотека.

- Це всього лише кіно? — розчаровано сказала Шана.

- Не зовсім. Це кіно з ЕОП, я зараз покажу, — Чипсет включив комп’ютер і натис кілька клавіш.

Кілька секунд нічого не відбувалося, потім в обличчя дихнуло розпеченим повітрям. Кімната зникла. Рик і Шана стояли в якійсь пустелі на самому краєчку оази. Рик повернув голову праворуч. Шана стояла поруч із ним і з жахом показувала пальцем кудись йому за спину.

- Що?

- Т-т-там… — пролепетала перелякана дівчинка.

Рик оглянувся. Просто за його спиною стояв величезний лев зі сплутаною кошлатою гривою. Він швидко й збуджено дихав, переводячи важкий погляд жовтих очей із Шани на Рика і назад на Шану, потім зробив непевний крок. З напіввідкритої пащі лева тоненькою цівкою стікала слина. Рик відчув сморідне дихання хижака.

- Нічого собі…

- Ой, мамо… — розгублено прошепотіла дівчинка.

Раптом усе зникло. Рик і Шана знову сиділи в зручних кріслах у тій же невеликій кімнаті. Тільки за ці кілька секунд Рик спітнів, немов пробіг кілька кілометрів, а Шана була біла, як крейда.

- Що це було, бісові віники?

- Т-так, вийшло трохи переконливіше, ніж мені хотілося. Вибачте… Не кажіть, будь ласка, ВП, що ви так перелякалися, а то я… він мені… ну, коротше, не говоріть, добре?

- Що це було? — ще раз запитав Рик. Шана говорити ще просто не могла.

- Це й було кіно з ЕОП, ефектом особистої присутності. Тут використовується все: запахи, температура, вітер плюс голографічні зображення, ще й інші віртуальні штучки. За стінками захована купа всякого обладнання, а стінки фальшиві, зі спеціального матеріалу. То де ж ми хочемо побувати?

- В Єгипті! На коралових рифах! — одночасно крикнули Рик і Шана.

- Ясно. Тоді поїхали в джунглі Амазонки.

Цілу годину Рик, Шана й Чипсет блукали амазонськими джунглями, спостерігали за життям гігантських анаконд, поринали в глибини каламутних вод великої ріки, розглядаючи її дивовижний підводний світ.

Бачили вони і всесвітньо відомих піраній, маленьких рибок з добрячими та гострими, наче бритви, зубами, і великих напівсонних алігаторів, що грілися на сонці. Надивилися, як гучноголосі мавпи стрибають поміж густих гілок, у вічних сутінках вологих джунглів нюхали дивовижні квіти та ховалися від хижого ягуара.

Несподівано все зникло, і мандрівники знову опинилися в кімнатці з сірими стінами з дірчастого матеріалу.

- Вибачте, але подорож доведеться перервати. Нас запрошує ВП.

- Оце кіно! Клас! — захоплено вигукнув Рик.

- Наче справді в джунглях побували! — додала Шана.

Як би не захоплювало нове заняття, але справа не чекала. З жалем вони покинули сіру кімнату, куди всього годину назад зайшли з таким розчаруванням. Видно було, що, поки вони розважалися, ВП часу не гаяв. Усі три комп’ютери, які стояли в кабінеті, були включені, на столі лежало кілька відкритих товстих книг. Шапочка була знята й закинута кудись у куток, волосся скуйовджене.

- Так, мої юні друзі, я тут переглянув інформацію і, треба сказати, нічого втішного не знайшов. Але одна зачіпочка є. Ми зможемо визначити місце глюка в Заекранні, якщо знатимемо адресу сайту чи хоча б електронну адресу тієї організації, у комп’ютерну систему якої він проліз. Після цього я зможу заблокувати йому повернення в матеріальний світ. Ну, а тут ми якось із ним упораємося. Давайте думати, як це організувати. Без таких даних я нічого не зможу зробити.

Рик і Шана переглянулися.

- Це доведеться доручити Кадиму, Васлі й Орігу.

- Орігу? — перепитав здивований Чипсет. - Чи не тому Орігу, який був при Гіреї?

- А потім циклопом! Тому самому, — усміхаючись, підтвердила Шана, — уся ця катавасія почалася саме з нього. Він перший побачив глюка і знайшов нас, щоб попередити. Ось така історія.

- Так, скільки з вами маю справу, ніколи не можу вгадати, що ви зробите за кілька хвилин. У нас дії випливають із заданої програми, а у вас, у людей — з почуттів, емоцій, ще з чогось, що програмуванню ніяк не піддається! Так і цей Оріг. Зрадник зрадником, а дивись ти!

- Це все добре, давайте про справу думати! — рішуче перервав розмову ВП.

- Тут особливо думати не доводиться. Треба писати листа Кадиму.

- Сідай, пиши, — ВП поступився Рику місцем за комп’ютером.

«Кадиме! - почав писати Рик. — Я знаю, ти на нас образишся, але ми з Шаною зараз у ВП. Так вийшло, що ми нікого не встигли попередити. Треба організувати спостереження за глюком. Якщо він знову

куди-небудь піде, то зроби так, щоб ми тут дізналися адресу сайту або електронну адресу цієї організації. Тоді ми його тут, у Заекранні, спіймаємо, поки він буде цифрою. У фізичному світі ми його не візьмемо. Чекаю відповіді. Привіт вам усім від ВП і Чипсета».

ВП прочитав листа і ствердно кивнув головою. Рик набрав адресу Кадима й відправив листа. Відповідь прийшла буквально через кілька хвилин.

«А я думаю, куди ви поділися! При зустрічі одержиш по шиї. Спостереження організую. Оріга посадимо за комп’ютер, а я з Васлою буду стежити за глюком. Як буду дізнаватися адресу сайту, поки не знаю. Починаю діяти. Кадим».

РОЗДІЛ 6

Полювання на глюка

ВП критично оглянув заекранників.

- Так, хлопці, будемо вас переформатовувати на цифрових бійців, простіше кажучи, на глюків.

- Що, знову?

- А як ви хотіли? У такому вигляді ви проти глюка не потягнете.

Пальці ВП забігали по клавіатурі. Він щось бурмотів про себе, почухував потилицю, мукав, укав, посвистував, словом, працював, як звичайний програміст, лише каву не пив і сигарет не курив.

- Отож! — сказав він після того, як, немов піаніст, що взяв заключний акорд, високо підняв руки над клавіатурою. — Нехай спробує нас з’їсти! Значить так, мої друзі, перш ніж ви станете глюками, - він зупинився, помітивши, що Рик скривився при цьому слові, - ну добре, добре — цифровими бійцями, цифбоями, так би мовити, — ознайомтеся з вашими можливостями. Маленька інструкція про використання. Сідайте за ті комп’ютери і читайте. Там усього по сторінці тексту. Чипсете, - звернувся він до помічника, — де наш перетворювач?

- Десь у підсобці. Зараз подивлюся.

За кілька хвилин він приніс той самий грибок, який друзі колись принесли з покинутого палацу. Чипсет розмотав шнури і приєднав грибок до комп’ютера й електричної мережі. ВП натис кілька клавіш.

- Ну ось, усе готово. Хто перший?

Рик сміливо виступив уперед і поклав руку на грибок. ВП запустив програму. Рика огорнув легкий синюватий серпанок. Коли серпанок розсіявся, на місці Рика стояв… Рик.

- І це все? — не стримала розчарування Шана.

Рик посміхнувся. Несподівано він підняв руку й злетів до стелі, заклав крутий віраж, промчав над головами друзів, які пригнулися від несподіванки, потім зник, ставши невидимим, знову з’явився, завис перед Шаною, простягнувши їй руку:

- Ідемо, покатаю!

- Ні, я краще сама, не люблю молодецтва.

За кілька секунд у кімнаті з’явився ще один цифбой, який захоплено виписав під стелею кілька мудрих піруетів.

- І хто ж це серед вас такий зух? — з усмішкою запитав ВП. — Тепер зброя. — Він узяв із грибка два невеликі пістолети й простягнув їх цифбоям. — Це зброя призначена для боротьби з глюком. Вона незвичайна, це магнітні випромінювачі спрямованої дії. Діє на відстані до ста метрів. Потрапивши в зону дії променя, глюк просто зникне. Без усяких слідів. Він розмагнітиться. Будьте дуже обережні, не нашкодьте нікому цією зброєю, бо в Заекранні все, як ви розумієте, зроблено з цифри.

- Гей! — раптом крикнув Рик, показуючи пальцем на екран. — Пошта прийшла!

ВП несподівано жваво стрибнув до комп’ютера.

«Кадим і Васла переслідують глюка. Чекайте повідомлень. Оріг».

- Ай-яй-яй! А ми ще не все встигли!

Він кинувся до комп’ютера й поклав руки на клавіатуру. За кілька хвилин із синього туману були вийняті два невеликі зручні крісла. Крісла були відразу приєднані рознімачами до комп’ютера.

- Ось тепер ми готові. Це, так би мовити, ваш транспорт по Заекранню. Я не знаю, куди ви можете вирушити, але як тільки ми одержимо інформацію з електронною адресою, ми вас саме туди й відправимо. Ви опинитеся у віртуальному просторі сервера цієї організації. Як я розумію, окремі комп’ютери глюк не атакує, мабуть, така в нього програма. Це зрозуміло, до сервера приєднані всі комп’ютери організації, і він має можливість напасти на всі одразу. У віртуальному просторі сервера вам і треба буде знешкодити глюка. Малоймовірно, що у вас це вийде з першого разу, але на нашому боці елемент раптовості. Майте на увазі: якщо він вас побачить, потім знищити його буде дуже складно. А повертаєтеся натисканням цієї кнопки, — ВП показав на червону кнопку, розташовану на невеликій коробочці, закріпленій на поясі.

- Є! — закричав Чипсет. - Адреса є!

- Швидко! — ВП кинувся до комп’ютера. — Готові? Поїхали!

За кілька секунд цифбої опинилися в дивному місті. У вечірніх сутінках темніла громада величезного хмарочоса, який підтримувався в невагомості невідомою силою. До будинку підходив широкий і потужний слабосвітний промінь. Це було не світло, бо промінь рухався, немов потік, і складався з величезної кількості білих рисок і чорних проміжків між ними.

- Сервер, — тихо сказав Рик.

- А це інформація. Білі й чорні риски, одиниці й нулі… Скільки їх! — зачаровано сказала Шана, спостерігаючи за потужним потоком.

Від величезного будинку на всі боки йшли прозорі труби. Вони вигадливо перетиналися, але кожна труба, зрештою, заходила до якого-небу дь будинку. По трубах переривчастими ясно-жовтими потоками струменіла інформація. І раптом серед цього потоку в одній із трубок з’явився згусток брудно-рожевого кольору.

- Дивись! — вигукнув Рик. — Він там! Це вірус!

Рик вихопив з кобури пістолет, те ж саме зробила Шана, і вони на повній швидкості кинулися до будинку сервера. На льоту вони бачили, що лиховісні брудно-рожеві згустки потекли до будинків-комп’ютерів усіма трубами.

- От гад, га?! Ах, не встигли!

Вони влетіли в сервер і, керуючись якимсь чуттям, закладеним у них ВП при перетворенні в цифбоїв, помчали до центру будинку. Переходи, прольоти, коридори й зали миготіли перед очима, як у калейдоскопі. Де ж він? Де цей глюк? Останні кілька крутих поворотів, і нарешті центральне приміщення. Тут билося серце сервера. Те, що вони побачили, справді нагадувало серце. Величезна споруда немов надималася, втягуючи знизу ясно-жовтий потік інформації, а потім стискувалася, виштовхуючи її по трубочках, які відходили в різні боки.

- Процесор… Великий Процесор… — зачаровано дивлячись на швидку й ритмічну роботу, прошепотів Рик. — Як серце…

- Дивися! — вигукнула Шана, показуючи другові на великий шприц, який лежав біля стінки. Рик обережно, немов отруйну змію, підняв циліндрик. Те, що перед ними було знаряддя злочину, сумніватися не доводилося. Залишки рожевої рідини було видно неозброєним оком. Пошукавши очима, Рик побачив і ковпачок. Підняв і акуратно надів на голку. Не поспішаючи, бо поспішати вже було нікуди, вилетіли з будинку сервера на свіже повітря. Те, що вони побачили, приголомшило. Усі будинки, труби, по яких ще десять хвилин тому пульсуючим потоком текла інформація, — усе було пофарбоване в тривожно-рожевий колір. Потоки інформації в трубах завмерли. Потужний потік, який входив до будинка сервера знизу, теж зупинився.

- Ось так це й відбувається… — засмучений Рик сплюнув і засунув пістолет у кобуру.

- Люди намагалися, щось робили, а цей гад одним рухом… — у Шани на очах виступили сльози. — Ну, ти ще дочекаєшся… Повертаємося?

Обоє натисли червоні кнопки. Рожеве місто якось відразу стрибнуло назад, змазалося і поступово зникло за обрієм. За кілька секунд вони були вже в кабінеті ВП, у тих самих зручних кріслах.

- Ну? — в один голос запитали ВП і Чипсет. Рик мовчки простягнув їм шприц із залишками рожевої рідини. ВП узяв шприц і почав його розглядати, а Чипсет засмучено махнув рукою:

- Не встигли!..

У цей день Рик і Шана ще двічі літали за отриманими від хлопців адресами і щоразу з однаковим результатом. Як вони не квапилися, однаково не встигали.

Після третього разу ВП ляснув долонею по коліну.

- Ну все, досить!

РОЗДІЛ 7

Полювання на глюка

(продовження)

Кадим і Васла сиділи на лавочці й спостерігали за під’їздом, у якому мешкав глюк. Тричі вони повідомляли в Заекрання важко здобуті дані, і тричі глюк виходив з цих організацій, як нічого й не було. Ще й насвистував, гад такий. Кадим просто кипів від злості. Навіть Васла, звичайно спокійний і небагатослівний, і той завівся:

- Дивися ти… ми тут, як ці… а вони там що? А він тут, ну… я б його…

-Та добре, кинь ти… Вони й так там, напевно, зі штанів вистрибують, щоб устигнути! Скільки часу треба, щоб систему вірусом заразити? Секунда — і все! Спробуй тут устигни… Його б тут зловити, але, бачиш, Рик строго-настрого заборонив. А тут його можна було б запросто!

Васла мовчав.

- Ну, чого мовчиш?

- Рик це… строго-настрого, ну? А ти…

- Васло, фігня це все! Ну що цей глюк нам зробить? Він же цифра! То ми його завалимо, як буйвола на просторах прерій! Дивися… Ти сидиш на ковзанці й стогнеш, наче ногу підвернув. Ну, а йому: дядечко, мовляв, допоможіть до квартири дійти. Він на лід заходить, ти його, лежачи, по ногах — бах! Природно, він падає, як штанга на поміст. Я йому відразу петлю на ноги, а ти ззаду зашморг на шию, щоб занадто не смикався. Ну, а потім руки зв’яжемо і мордою в сніг. Я його вартую, а ти до Рика, на комп’ютер, і в темпі йому лист: «Рику, ми його взяли, лежить мордою в сніг»! Клас?

Кадим навіть замружився від задоволення, так йому сподобалася ця картина.

- А чого це… ну… ти охороняєш? — ображено запитав Васла. — Як по ногах бити, то це… я, а як охороняти, то ти.

- Ну, добре, добре, розберемося. Згоден?

- Ой, Рик, як це… розсердиться!

- Яка різниця, якщо ми глюка візьмемо!

- А Рик…

- Ти що, дрейфиш?

-Я?

- Ну…

- Чого це… Нічого я не дрейфлю…

- Ну і здорово. Мотузку я зараз у Рика в кладовці візьму, я там бачив. Заламаємо його, як німого!

- А Оріг?

- А що Оріг? Навіщо він тобі здався?

- Ну… Ми наче команда.

- Це хто команда? Зрадник цей? Ніяка він нам не команда! Нехай сидить собі біля компа… Чекай, я швидко.

- Добре, — погодився Васла.

За кілька хвилин Кадим повернувся й змовницьки показав на відстовбурчену кишеню.

- Во, скотч приніс, кращим від мотузки буде. А це шнурок для шиї. На, тримай, — він подав Васлі білий взуттєвий шнурок.

Почекали півгодини, уже почало сутеніти, коли нарешті здалеку побачили глюка. Він неквапливо йшов доріжкою, легко й спритно маневруючи на слизькому, трохи присипаному піском тротуарі. Васла знову завагався.

- Чуєш… це, Кадим, а може, усе-таки не того… Рик вилає…

- Засохни! Давай на ковзанку, лежи й стогни.

Васла влігся на холодний лід і голосно застогнав. Кадим, почекавши кілька хвилин, поки глюк наблизиться, кинувся до нього.

- Дядечку, допоможіть, друг ногу підвернув, треба додому довести. Це тут, поруч…

- Ногу підвернув? Це он той?

- Так… Дядечку, йому боляче, допоможіть, будь ласка!

- Звичайно, звичайно, тим більше, що я…

Дядечко не встиг договорити, як Васла щосили вдарив його по ногах. Майнули підошви, і глюк з усього розмаху гепнувся на п’яту точку опори.

- Ой-й-й! — завив глюк.

У Васли здригнулися руки. Як же так, адже глюки не чутливі до болю!

- Чого чекаєш? — крикнув на нього Кадим. Сам він швидко й неакуратно зв’язував ноги скотчем. - Ну! — прикрикнув він на Васлу. Той неохоче накинув на шию глюка шнурок. — Руки! Руки давай, глючило нещасний! — Кадим нахилився до ніг поваленого ворога, надкусив широку стрічку скотча, різким рухом обірвав її й почав так само швидко зв’язувати руки.

- Хулігани… — слабко закричав глюк. — Допоможіть!.. Рятуйте…

- Ти мені тут дурником не прикидайся! Відповідай, де секретна лабораторія?

- Рятуйте! — продовжував кричати голосом, який набирав силу, глюк. — Наркомани грабують!

- Кадиме, щось тут не так, — непевно сказав Васла. — Чого б це глюку це… ну… кричати?

Кадим теж утратив колишню впевненість, бачачи, як повалений ними чоловік починає кричати все голосніше й голосніше.

- Дядечку, а ви хто? — нарешті запитав він.

- Викрадачі! Міліція!! Рятуйте!!! — не на жарт розійшовся чоловік.

- Та замовкніть ви, нарешті! Ніякі ми не викрадачі, ми бандита ловимо!

- Бандита! Що? Якого бандита? Я лікар з районної поліклініки, який я вам бандит? Розв’яжіть негайно! Хулігани! Я вас зараз у міліцію здам!

- Так, дядечку, ми вас зараз розв’яжемо, а ви перестаньте кричати, будь ласка.

- Припинити? Та я вам зараз так по шиї накостиляю! Обом!

- Чуєш… Кадим… це… А чого нам його розв’язувати? Розв’яжемо, а він це… по шиї нам… Та ще й у міліцію… Навіщо це нам, га?

- Твоя правда, нехай до ранку відпочиває!

Хлопчаки піднялися з льоду.

- Агов, ви чого? Я ж тут запалення легенів запросто підхоплю.

- А кричати більше не будете?

- І це… у міліцію?

- Добре вже, не буду…

- Ви вже вибачте нас, помилка трапилася. Ми, правда, тут одного бандита ловимо. Темно, ось трохи й помилилися.

- Та добре, добре вже, — буркотливо погодився лікар, — тільки так можна й струс мозку одержати на додачу до запалення легенів.

Він нарешті підвівся з льоду, обтрусився і на прощання уже зовсім миролюбно, сказав:

- Про бандитів треба в міліцію заявляти, а не нападати на чесних громадян.

- Спасибі, дядечку, ми так і зробимо.

- Отож…

- Рик би, напевно, це… помер зі сміху…

- Тихо!

-Що?

- Он він!

-Хто?

- Глюк!

- Знову?

- Заткнися! Лягай давай!

- Куди?

- На лід, балда така!

- Та ти що? Мало одного лікаря?

- Лягай і стогни!

Опиратися було пізно. Кадим уже біг до постаті, яка наближалася практично в повній темряві.

-Дядечку, допоможіть, друг упав, напевно, ногу зламав. Треба додому довести. Будь ласка…

Для певності Кадим навіть сльозу в голосі підпустив. Ні слова не зронивши, постать пішла за Кадимом на лід. Підійшовши до Васли, постать нахилилася, подавши руку для допомоги. У цей час хлопчик щосили змахнув ногою. Кадим, у душі тріумфуючи перемогу не стільки над глюком, скільки над Риком, вихопив з кишені скотч. Але далі все пішло не так, як очікували. Глюк не впав на лід. Він завис над ним, повільно зайняв вертикальне положення й, плавно опустившись, став на ноги.

- У чому справа? — зненацька високим голосом запитав він.

- А… — почав було Васла, але глюк зробив рух розкритою долонею, і дивне заціпеніння охопило хлопчика. Він усе розумів, бачив, чув, але не міг поворухнути ні ногою, ні рукою. Миттєво повернувшись до Кадима, він зробив такий самий рух у його бік. Кадим так само застиг на місці. Глюк пильно подивився, і той відчув, немов якась обережна, але впевнена рука почала нишпорити в нього в голові, проникаючи в найпотаємніші думки.

«Мозок сканує», — зрозумів Кадим. Він одразу почав думати про щось інше, посилено викликаючи спогади про перше, що спало на думку: про те, як вони з батьком торік ходили на рибалку й піймали здоровенну щуку.

- Як спінінг зігнувся… а вона хвостом… секретна лабораторія… а зуби гострі й… глючило хитре… і великі… Рик дасть по голові… говорив із глюком не зв’язуватися… а вона тоді в очерети… Гіреїна лабораторія… глюк сканує мозок… а щука хвостом! Хвостом!

Приблизно така каша була в голові Кадима. Глюк зморщився: ці примітивні створіння зовсім не вміють думати. Він впірив важкий погляд у Васлу.

- Ну, усе… Рик… це… ну… одержимо… це хто?… Я не… Глюк який страшний… Нічого не вийшло… Секретна лабораторія… Гірея — тітка розумна… Гадина… Але ми тебе це… однаково візьмемо… А чого це… ну… дивиться так? Шкода, не вийшло…

Глюк підняв праву долоню й провів нею по очах. Зіниці зникли, а замість них з’явилися маленькі білі точки, які випромінювали тоненькі, немов голки, гострі промінчики сліпучого світла. Глюк зробив рух долонею, і голови хлопців самі собою повернулися до нього, очі розплющилися й застигли. Світловими голками глюк уважно подивився спочатку в очі Васлі, потім Кадиму, потім знову махнув рукою. Кадим упав на лід поруч з товаришем. Глюк кілька секунд задумливо дивився на друзів, які лежали на іскристому льоду, потім повільно, не обертаючись, пішов до під’їзду.

Оріг, очікуючи телефонного дзвінка, нудьгував над книжкою. Уже давно споночіло, а хлопців усе не було. Незабаром мали повернутися батьки Рика, і Оріг навіть не уявляв, що він їм говоритиме. Хлопець узяв зі стола ключі, підкинув їх на долоні і рішуче пішов у коридор одягатися. На вулиці було холодно й добре продувало. Дві фігури, які лежали на льоду ковзанки, Оріг помітив через кілька секунд. Він ні секунди не сумнівався, хто там лежить, тому рвонув щосили.

- Васло! Ну!.. — шия хлопчика хиталася в широкому комірі. — Ну ж…

Оріг потрусив голову, навіть легенько побив по щоках. Васла розплющив очі.

- Молодець! Давай же, отямлюйся… Що тут сталося?

Але Васла нічого відповісти не зміг і очі знову закрилися. Тоді Оріг узявся за Кадима, але й від нього теж нічого не домігся.

Бісові віники… Що ж робити? Так, у першу чергу, в тепло… Додому до Рика…

Він підхопив під руки Кадима й потягнув до під’їзду.

- Чого ж він такий важкий? Як же я Васлу тягтиму? Ну, нарешті…

З гурчанням прочинилися двері ліфта. Ледве затягши байдужого Кадима в ліфт, Оріг відпочивав, поки ліфт повз до шостого поверху, потім, кваплячись, як міг, він затягнув Кадима до квартири й, поклавши його в коридорі, не замикаючи вхідних дверей, знову кинувся на вулицю. Васла був значно важчим, і Орігу довелося добре помучитися, поки він уклав його поруч з товаришем. Скинувши шапку й пальто, він кинувся до комп’ютера.

«SOS! Знайшов Кадима й Васлу на ковзанці непритомних. Скільки лежали на холоді - не знаю».

Відправивши листа, він кинувся до друзів, по черзі роззув їх, зняв черевики й почав розтирати ноги. Кожні кілька хвилин Оріг бігав до комп’ютера й дивився, чи не прийшла відповідь із Заекрання. Нарешті в кутку екрана зажовтів конвертик.

«Відійди від екрана» — ось і все, що було написано в листі. Оріг знизав плечима, але від екрана відійшов. Через кілька хвилин екран затягнувся спочатку брижами, а потім укрився легким синюватим серпанком. Зненацька з екрана з’явився Рик, із розгону вдарився плечем об кут шафи й голосно зойкнув. Він одразу повернув екран убік ліжка, і Шана, яка вилетіла слідом, приземлилася дуже м’яко в буквальному значенні цього слова.

- Ну? Де вони?

Легко й обережно піднявши Кадима, Рик проніс його в кімнату й відправив прямо в екран. Услід за ним був відправлений і Васла. Оріг, відкривши рота, дивився на Рика. Він так важко тягнув байдужі тіла, а Рик їх як пушинки… Нічого собі! Рик помітив здивований погляд Оріга.

- Не звертай уваги, я зараз не людина, а цифровий боєць, цифбой, коротше кажучи, інакше нам із глюком не впоратися. Шана теж.

Рик підстрибнув і завис у повітрі, зробивши невелике коло тісною кімнаткою.

- Дива… — тільки й міг сказати Оріг.

РОЗДІЛ 8

Сутичка

- Розповідай, що сталося? — зажадав Рик. Шана сіла поруч, з осудом дивлячись на Оріга.

- Та я, чесно кажучи, сам не знаю. Я сидів біля компа. Кадим тричі дзвонив, я вам листа скидав. А вже коли сутеніти почало, прибіг Кадим, сказав, щоб я був напоготові, схопив скотч, який у тебе на столі лежав, витяг шнурок із кросівок і втік. Я чекав майже годину — нікого й нічого. Я вийшов на вулицю, а вони там тепленькі, тобто холодненькі лежать. Я їх сюди затягнув, ну і вам листа скинув. Ось і все.

- Це точно Кадим щось вигадав! — переконано сказала Шана. — Васла ніколи б наказу не порушив.

- Не здивуюся, якщо вони на глюка напали! Ну, а той їм козу яку небудь улаштував. Сподіваюся, що ВП їм допоможе, а ось те, що глюка

вони злякали, це погано. Ти молодець, Орігу, ти все зробив правильно. От Кадим — барбос нечесаний! Сказано ж було: глюка не чіпати!

Рик подумав кілька секунд, скуйовдив волосся і сказав:

- Зараз мають прийти мої батьки. Ми граємося, і нічого більше. Як там, удома, хвилюватися не будуть?

- А… Я можу хоч узагалі додому не приходити, ніхто й не помітить. Татусь, напевно, уже очі залив, і йому на все наплювати! А мати така затуркана…

- Я своїм уже подзвонила, що прийду пізно. Звичайно, хвилюються! Цілий день удома не була…

- Коли ти дзвонила? — здивувався Оріг. — До телефона ти підходила, але трубку ж не піднімала!

- Рик же тобі сказав, що ми зараз не просто люди, тобто не зовсім люди, а цифбої. Щоб подзвонити, мені зовсім не обов’язково знімати трубку.

Вона підійшла до Оріга й, посміхаючись, поклала долоню на його руку.

- Ой! — той висмикнув руку з-під долоні. — Ти чого струмом б’єшся?

- Ось так я й подзвонила.

- Ясно…

Тим часом Рик обміркував ситуацію й прийняв рішення.

- Значить, так. Орігу, ти продовжуєш залишатися на зв’язку. Від компа ні на крок. Якщо прийде лист із Заекрання, підніми трубку, набери «0» і скажи все, що треба, ми почуємо. Ми з Шаною підемо шукати глюка. Почнемо з квартири Сотникова. Найвірогідніше, він там. Зброя?

Шана мовчки дістала магнітний випромінювач.

- Ну що, гайда?

Приголомшений Оріг побачив, як друзі перетворилися на блакитні хмарини, які всмокталися в телефонну трубку.

- Отетеріти…

Рик і Шана в цифровому форматі текли телефонною проводкою.

- Проводочка в будинку, скажу я тобі, суцільна гидота. Одні скрутки… Я вже собі синець поставила на плечі.

- Шано, слово честі, як зв’язківці зробили, то ми нічого не міняли.

- Сотникови на восьмому поверсі?

- Ага. Ось він, зараз праворуч…

- Ні, слухай, усе-таки проводочка у вас у будинку, чорт ногу зломить! Ой!

- Ай!

- Ти чого?

- Та теж головою приклався! Усе, прибули.

З телефону в квартирі Сотникових виповзли дві маленькі блакитні хмарини, потім почувся тихий шепіт.

-Ну?

- Що ну?

- Будемо перетворюватися?

- А навіщо?

-І то правда.

Хмарини попливли над самою підлогою, проникаючи в кімнати під дверима.

- Ага, ось і комп. Ти мав рацію, він включений.

- Значить, треба придивитися тут уважніше.

- Та лабораторії ніякої начебто немає?

- Зате є включений комп і немає господарів.

Хмарини знову попливли над підлогою, продовжуючи оглядати квартиру. Ніяких слідів лабораторії.

- Слухай, Шано, давай подивимося, що робиться в компі?

- Тобто?

- Та я тільки зараз подумав. Лабораторія ж може бути й віртуальною! Заховалися де-небудь на жорсткому диску, і всі справи. І не треба їм ніяких квартир. У віртуалі на одному диску вони можуть хоч сто будинків побудувати, а не те що одну кімнату.

- Твоя правда, Рику. Ідемо, подивимося.

Хмарини піднялися на рівень стола, де стояв увімкнений системний блок, і всмокталися в щілину дисковода.

Шана й Рик опинилися у віртуалі комп’ютера Сотникова-молодшого. Перевірити його вміст не становило великих труднощів. Окремою групою розташувалися системні файли. Файлів же, з якими працював Мишко Сотников, виявилося на диво мало. Кілька іграшок, якісь задачки з математики, комплект шпаргалок з тієї ж математики — і все. Видно, комп був новий і Мишко ще не встиг туди нічого напхати.

- Хм… — розчаровано хмикнув Рик і вже був готовий сказати Шані, що настав час закінчувати, коли в куточку величезного віртуального поля, яке відкрилося їм з висоти, він побачив невеликий кубик файлу, на якому замість назви був тричі поставлений дуже знайомий знак «собачки»: @@@.

- Шано, дивися! — він показав дівчинці на підозрілий файл. Шана не вагалася жодної секунди й відразу вихопила магнітний випромінювач.

- Ти думаєш??.

- А ти сумніваєшся? — питанням на питання відповіла дівчинка.

Вони підлетіли майже впритул.

- …дурень, Плюх! Дотепер не можеш розколоти пароль від Інтернету! Тебе Гірея математиком зробила навіщо? Саме для цього й зробила, а ти тільки дурницями займаєшся: там віруснеш, тут віруснеш, а користі?

- Я хоч щось роблю, а ти взагалі сиднем сидиш у цій норі. Чим виправдовуватимешся перед володаркою, коли вона відродиться? Вона тебе, ледаря, у момент на цифру розкладе, і це буде абсолютно правильно.

- За що це мене на цифру? Вона що мені сказала: Хлюх, на твоїй совісті наша лабораторія, стережи її. Я цей барліг і стережу. Так що її вказівку я виконав, а ось ти!..

- А що я? — не на жарт розкип’ятився невидимий глюк. — А що я? Я тут сидів, голови не підводячи, розробляв алгоритм захоплення електронної інфраструктури фізичного світу, ти думаєш, це просте завдання? А вийшов кілька разів освіжитися, розвіятися, то ти мені зараз цим очі колеш?

- Гірея веліла сидіти й не витикатися до десятого включення, до десятого, зрозумів? А їх було тільки дев’ять! То хто наказ порушив, ти чи я? Кого вона на цифру, га? А хто напоровся на цих двох хлопчисьок? Хоч ти їм пам’ять і обнулив, а копати зараз точно почнуть!

Цифбої, затамувавши подих, слухали перепалку глюків, з якої дізнавалися страшні речі. Тепер багато чого стало зрозумілим. Зрозуміло, що замислила Гірея, зрозуміло, що трапилося з Кадимом і Васлою. їм обнулили пам’ять! Вони забули, як ходити, як говорити, хто вони, своїх батьків, тобто вони забули все. Це було справді страшно. Якщо ВП не допоможе їм, тоді ніхто не допоможе. їм доведеться вчитися заново буквально всьому.

Шана зняла із запобіжника свою зброю й питально подивилася на Рика, але той похитав головою, пальцем намалював на стінці слово «Гірея». Шана кивнула головою, потім Рик намалював цифри 9 і 10 і дописав ще одне слово — «де», поставивши величезний знак питання. Шана здивовано підняла плечі. Рик махнув рукою вбік. Обережно, щоб мешканці будиночка їх не помітили й не почули, вони відлетіли над самою землею, сховалися за якийсь файл, і тільки там Шана запитала:

- У чому річ?

- Ти чула, що сказав цей Хлюх? Він сказав, що Гірея веліла їм не витикатися до десятого включення, а їх було вже дев’ять.

- Ну то й що?

- А то! Є такі віруси, які, потрапляючи в комп, начебто сплять. А запрограмовані так, що прокидаються після певної кількості вмикань-вимикань компа. Ось я й подумав, а раптом Гірея те ж саме замислила? Це ж її аварійний варіант, правда? Значить, він вступає в дію, коли ВП накриє всю її лавочку, а її саму розкладе на цифру.

Який же їй сенс відразу вискакувати, як чортик з табакерки? Усе має заспокоїтися й забутися, а потім, потихеньку, щоб ВП нічого заздалегідь не знав, вона має знову з’явитися. Усе підготувати, вибрати час і вдарити з усієї сили! Ось як вона зробить. Дев’ять включень, значить, залишилося одне. Якщо її цифрова копія захована десь тут, виходить, після приїзду Сотникових десяте включення станеться дуже швидко, а потім спробуй поборися з цією тіткою! Мишко, лягаючи спати, точно комп виключить, а ранком включить — і все!

- О-о-ого… — почувся раптом за спиною розгублений, але голосний вигук. Вони миттєво повернулися, одночасно вихопивши магнітні пістолети. Навпроти стояли два глюки, зовсім не схожі один на одного. Один високий, широкоплечий, у шоломі, на якому була встановлена мініатюрна ракетна установка. Блискучі обладунки закривали практично все тіло, але вони не заважали бійцеві, бо рухався він легко й вільно. На одному плечі стирчала турель з кулеметом, на животі висів величезних розмірів автомат з підствольником. На поясі, у кобурах, спочивало кілька пістолетів. На обох стегнах були прив’язані піхви з величезними ножами. За цим суперозброєним глюком стояв програміст. Це було зрозуміло відразу: невисокого зросту, з кошлатою шевелюрою, худий. На тонкому носі висіли величезні окуляри. Одягнений він був у потерті джинси, картату запрану сорочку, взутий у старі кросівки. Створюючи цих глюків, Гірея, мабуть, поспішала або полінувалася виявити власну фантазію. Мабуть, змальовані вони були з якогось інтернетного коміксу.

- Ха… — від несподіванки видихнув Рик, — людина з мультфільму…

Ще нічого не встигши подумати, Шана полетіла від сильного поштовху Рика, сам він блискавично пірнув за нею. Майже одночасно почулася черга. Крупнокаліберні кулі застукали по стіні, вибиваючи в ній величезні ями. Услід за Риком глюк пустив ракетку, але промахнувся, і вона помчала кудись удалечінь, звідки за кілька секунд долетів звук вибуху.

- Кінчай шпигунів! — волав азартно Плюх, стрибаючи на місці й розмахуючи затиснутими в кулаку окулярами.

- Заткнися! — відповідав йому хрипким голосом Хлюх, тупаючи величезними чоботами, намагаючись наздогнати втікачів.

Нарешті Рик отямився і згадав, що в нього в руках магнітний пістолет. З першого пострілу він зніс половину якогось файлу. Половина будинку просто зникла, розчинилася в повітрі. Хлюх, побачивши результат дії незвичайної зброї, від несподіванки застиг на місці. Плюх підстрибнув і завис у повітрі, забувши опуститися на землю після чергового стрибка.

- Усім стояти, а то зітру, як Врубеля з малюнка!

Слова Рика Шана підкріпила й своїм пістолетом, кілька разів погравши ним у руці.

- Зброю на землю!

- Не можу…

- Що значить «не можу»?

- Програмою не передбачено! А-а-а!… - раптом закричав Хлюх, піднявши свій величезний автомат, і зник, розсипавшись на цифру від пострілу Шани. Плюх, нарешті, повільно опустився на землю, безглуздий вираз крайнього подиву зник із його неголеного обличчя.

- Слово честі, я не хотіла… — виправдовуючись, сказала дівчинка.

- Чого тут виправдовуватися, якщо він на тебе автомат наставив.

Хлюх начепив на ніс свої величезні рогові окуляри.

- Ви хто?

- Цифбої Великого Процесора. Ти ось що, Блюх, Глюх чи як там тебе…

- Плюх, шановний цифбою.

- Добре, нехай буде Плюх. Відповідай, де цифрова копія Гіреї? І давай домовимося так. Ти не тягни, бо я знаю, що копія десь тут. Якщо треба буде, ми тут увесь віртуал зітремо, з нашою зброєю, сам розумієш… Та не хочеться Мишкові Сотникову комп псувати. А якщо все-таки доведеться, то тебе першого…

- Шановний цифбою! Слово честі, не знаю. Якби знав — обов’язково сказав би.

Плюх лівою рукою зняв величезні окуляри й прикрив ними праву руку. Під цим прикриттям права рука зробила обертальний жест, і Рик завмер.

- Ви ж розумієте, шановний цифбою… — продовжував тріскотіти Плюх, повільно повертаючись до Шани. Та бачила Рика тільки краєм ока й спочатку не зрозуміла, що трапилося. Секунда їй знадобилася, аби побачити, що відбувається щось не те. За цей час Плюх, продовжуючи відволікати увагу порожньою балаканиною, повернувся до неї вже на три чверті.

- Рику? — і її руки з автоматом зметнулися одночасно з питанням. Плюху не вистачило секунди, щоб його долоня повністю повернулася до дівчинки. Палець Шани випередив рух глюка буквально на мить. Другий глюк розсипався на цифру.

- Рику? Рику! — ніякої реакції. Шана схопила друга за плечі й стала щосили його трясти, але нічого не допомагало. Заціпеніння не проходило. Було абсолютно незрозуміло, що робити далі.

РОЗДІЛ 9

Божевільний вечір мами Валі,

або До чого тут Петрикове ліжко?

«Ах, дурні самовпевнені! Зв’язок Оріга з собою передбачили, а як нам зв’язуватися з Орігом — ні! Що ж робити? Що ж робити?»

Шана присіла на якусь коробку й обхопила голову руками. Треба зосередитися й виділити головне завдання. А вже потім шукати рішення. Саме так завжди робив Рик.

Завдання номер один — Гірея. Рик би сказав те саме. Якщо не вирішити це завдання, усі інші втрачають сенс. Якщо зараз піти з Риком, то в будь-який час може повернутися Сотников і включити-виключити комп’ютер, або може блимнути напруга, після чого комп перезавантажиться, ось тобі й десяте включення. Тоді Гірея відродиться, а це вже проблема не та, що інші! Що ж робити? І комп не можна залишити, і Рика тут залишати не можна! І чекати не можна. Невідомо, що глюк зробив з Риком, може, його треба якнайшвидше тягти до ВП. Оце завданнячко! Погляд її впав на друга.

«Треба ж, зовсім нормальний на вигляд, а не рухається. Нормальний… не рухається… не працює… не працює… нормальний, а не працює…»

Якась думка пробивалася зсередини до світла. Вона була у двох словах: «нормальний» і «не працює». Треба було зробити ще маленьке зусилля, щоб думка чітко оформилася в рішення.

«Ну! — підганяла сама себе Шана. — Комп нормальний? Нормальний! А з яких причин він може не працювати? Коли електрики немає! Не те! Коли «залізо» не в порядку! Не те! Коли не в порядку програмне забезпечення! Ось! Якщо вивести з ладу кілька системних файлів, комп просто не запуститься! Ось воно, рішення! Клас! Молодець, Шано!» — похвалила вона сама себе.

Цифбой вихопила магнітний випромінювач і ракетою злетіла вгору. За кілька секунд вона зависла над зоною системних файлів. Вибравши кілька великих будинків, вона старанно запам’ятала назви, написані на дахах, і плавно повела магнітним випромінювачем. Будинки зникли.

«Вибач, незнайомий мені Мишко, ми потім виправимо».

Шана повернулася до Рика. Він стояв у тому ж положенні, у якому вона його залишила. Ті кілька секунд, поки вона до нього летіла, Шана сподівалася на чудо. А раптом Рик усе-таки отямився? А раптом це дивне заціпеніння минуло, і Рик зустріне її такий, як і раніше, веселий, винахідливий і симпатичний.

Але дива не сталося. Цифбой Великого Процесора стояв нерухомий.

- Що ж, Рику, зараз треба зробити досить складну штуку. Якщо ти мене чуєш, допоможи мені, будь ласка. Нам треба перетворитися на цифру, інакше нам звідси не вибратися.

Шана міцно взяла Рика за руку й заплющила очі. Обидві фігури зникли, а з’явилася одна блакитнувата хмара неправильної форми й набагато більшого, ніж звичайно, розміру. Хмара повільно й досить незграбно попливла кудись убік.

Через якийсь час хмара повільно вилилася з дисковода, плавно спустилася на підлогу й натужно попливла до телефона.

- Нічого, Рику, потерпи трошки. Зараз ми телефоном…

У ту мить, коли хмара почала всмоктуватися в трубку, у дверях почувся звук повороту ключа.

- Як я вчасно, однак!.. — знову похвалила себе Шана.

Ще за кілька секунд хмара вилилася з телефона у квартирі Рика. Вона потихеньку попливла до компа. Оріг, нічого не зауважуючи, грався в якусь іграшку.

- Агов, Орігу, допоможи трошки… — пролунав неголосний Шанин голос.

- Га? — від несподіванки здригнувся той. — Ви де? Шана?

- Та тут ми…

Хмара загустіла, і в синьому тумані з’явилися постаті. Шана стояла, витираючи тильним боком долоні піт із чола. Рик лежав на підлозі з дивно піднятою правою рукою, немов хотів із кимось привітатися.

- Що з ним? — поглядаючи на Рика, якого він допомагав покласти на ліжко, запитав Оріг.

- Сама не знаю. Але мені здається, що це робота глюка.

- А… Так ви його все-таки знайшли?

- Навіть двох.

- Прикінчили?

- Стерли.

У цей час у коридорі почулося, як відчиняються двері.

- Синку, ти вдома?

- Тітка Валя прийшла… Так… Орігу, ти мовчи, я сама все влаштую.

Шана виглянула з кімнати.

- Добрий вечір, тьотю Валю! Петрик не може відповісти, ми в гру таку граємо, хто перший що-небудь скаже, той і програв.

- У дворі лежить собака… Той її і з’їсть! Знаю, знаю, сама в таку гру гралася. Ну, грайте, я зараз щось нашвидкуруч приготую і будемо вечеряти. Ти поїси з нами?

- Тьотю Валю, я не одна. З нами ще й Ігор.

- Ну, добре, хліба з маслом і медом на всіх вистачить.

Шана повернулася до кімнати й щільно закрила за собою двері.

- Принаймні півгодини нас не чіпатимуть. На випадок чого, скажеш, що ми з Риком у коридор на хвилинку вискочили, по грі. Зрозумів? А зараз допоможи мені.

Удвох з Орігом вони стали впихати нерухомого Рика в екран монітора. Усе було б добре, якби не рука, яка стирчала і ніяк не хотіла проходити крізь екран. Нарешті Рик усе-таки опинився в Заекранні. Шана беззвучно й граціозно сковзнула слідом.

Тільки Оріг зібрався знову запустити іграшку, як на екрані з’явився напис «Відійди від компа». Оріг завбачливо повернув екран до ліжка, і за кілька секунд із нього вилетів Кадим. Ледве він встиг устати, як на цей же аеродром з великим шумом приземлився Васла.

- Чим ви тут займаєтеся? — заглянула в кімнату мама Валя й замовкла від подиву. Наталя й Петрик кудись зникли, а замість них посередині кімнати стояв усміхнений Дмитрик, а на синовому ліжку, якось дивно посміхаючись, лежав здоровенний Слава.

- Хм… — сказала здивована мама Валя. — А де Наталя? І Петрик? Ви Ігор? Дмитрику, Славо, а як ви тут опинилися? Вас же не було!

- А ми так… Ми непомітно прийшли, ви на кухні були й не почули, — миттєво придумав Кадим, — а Петя з Натою на хвилинку вийшли, до Сотникових.

- Ага, — підтвердив Васла, ніяково піднімаючись із ліжка.

Один Оріг мовчав, бо сказати йому, власне, було нічого.

Мама Валя вийшла в коридор, посмикала навіщось двері, закриті на замок, поторкала своє чоло й пішла на кухню заварювати чай. Не встигла вона зайти на кухню, як на екрані монітора знову з’явився напис «Відійдіть убік!». Оріг знову повернув екран до ліжка, і звідти з інтервалом у кілька секунд вилетіли спочатку Рик, потім Шана. Ліжко двічі жалібно скрипнуло.

- Та чим ви тут, зрештою, займаєтеся?

Не на жарт стривожена мама Валя знову зайшла до кімнати. Зовсім безневинними очима на неї дивилося вже п’ятеро, причому на ліжку сина лежала Наталя, яку мама Валя знала як дуже скромну, пристойну й виховану дівчинку.

- Я не зрозуміла…

- Це ми так, мамо… Привіт, мамо… У нас важлива розмова, мамо…

Мама Валя пішла на кухню, нічого не розуміючи й прикидаючи на ходу, що на таку ораву хліба в неї точно не вистачить.

- Так, хлопці, гайда цій тітці тирок надаємо…

- Ти, Кадиме, помовч! Одного разу вже надавав, що потім ледве врятували… Чекаємо…

- Кого? — запитав зацікавлений Оріг. — Наче всі на місці.

- Гостей чекаємо, — сказала Шана.

У цей час на екрані вкотре з’явився напис «Відійдіть убік». Не встигли відійти, як з екрана на ліжко вилетів Чипсет. Він приземлився плавно, але пружини однаково відгукнулися. Він ледве встиг підхопитися з ліжка, як на нього гупнуло важке тіло крутості неймовірної, самого кльового й повновідпадного боса Заекрання — Великого Процесора. Гепнувшись на ліжко, ВП схопився за поперек.

- Ні до чого не придатний процес! Його треба вдосконалити. Так спину зламати можна!

- Та що ж це таке? — мама, яка знову заглянула в кімнату, точно сіла б на підлогу від подиву, якби Чипсет не підтримав її під лікоть. На ліжку його сина лежав здоровий бородатий чоловік із зовсім ідіотським виразом обличчя!

- Це… це… — Рик гарячково намагався придумати хоч яке-небудь правдоподібне пояснення появи в його кімнаті ВП і Чипсета, за віком не дуже підходящих до компанії, яка зібралася. — Це Вів… Вал… Валентин Петрович, він із сусіднього під’їзду, класний програміст, між іншим. А це Костя, його… ну…

- Племінник! — підказав Кадим.

- А як вони сюди потрапили?

- Ну, як, як… Через двері, звичайно.

- Вони ж зачинені.

- А я відчинив.

- А, ну так… Звичайно… А ліжко? Так, ліжко… І справді, до чого тут ліжко? Синку, треба за хлібом сходити.

- Звичайно, мамо, тільки трохи пізніше, мамо.

- Добре, пізніше, то пізніше.

«Ні, це точно програміст. Тільки програмісти в такому віці можуть начепити футболку з написом «Ну, пацани…» і хизуватися в ній серед справжніх пацанів!»

Бідна мама Валя! На її щастя, вона побачила напис тільки на грудях. На спині ж Великого й повновідпадного Процесора було написано «Повний атас!».

Мама вийшла, і всі голови повернулися до ВП.

- Здрастуй, Орігу. Давно не бачилися.

- Здрастуйте, — ніяково привітався той.

- Радий тебе бачити в цій чудовій компанії. Ну що, хлопці, час нам братися до роботи. Значить, так. Я з Чипсетом і Шаною у цифровому форматі дротами рухаюся до Сотникових. Рику, ти йдеш туди ж, але нормальним шляхом, сходами, і дзвониш у двері, відволікаючи увагу юзера.

- Кого? Якого юзера? Мишка, чи що?

- Користувача. Юзер - це і є користувач. Якщо юзер - Мишко, значить Мишка.

- А не можна…

- Не можна! Крім тебе, нікому.

- А я? — скривджено запитав Кадим.

- А це… ну… я? — відразу додав Васла.

- Ви вже находилися, більше того, набігалися. Чекаєте тут і прикриваєте наш тил. Тим більше, що ви не можете переходити в цифровий формат.

- А… — почав Кадим.

- Питання закрите! — тоном, який не допускає заперечень, сказав ВП.

- Мамо, я до Сотникових на хвилинку, — крикнув Рик з коридора.

- Добре, синку, тільки недовго, треба ж за хлібом сходити, — відповіла мама з кухні, але Рик її вже не чув. Він, стрибаючи через сходинку, мчав на восьмий поверх до Сотникових.

- Наталочко, — сказала мама, знову заглядаючи в кімнату до сина. Але в кімнаті, замість шести чоловік, було тільки троє. А Наталі не було зовсім.

- Заждіть, — наморщила чоло мама Валя, — я нічого не зрозумію. А де всі інші? Дмитрику, що сьогодні тут відбувається? То звідкись усі з’являються, то кудись зникають… Нічого не розумію!

- Тітонько Валечко, нічого особливого не відбувається. Просто вони всі вийшли.

- Ой, Дмитрику, хоч ти мене не дури…

Тим часом Рик дзвонив до Сотникових. Двері відкрив Сотников- старший.

- Ну? — запитав він не дуже чемно.

- Здрастуйте, — сказав Рик, — а Мишко вдома?

- Вдома. Мишко! До тебе прийшли. Заходь уже, нічого квартиру вихолоджувати.

- А, Петько, привіт! Вчасно ти зайшов. У мене щось із компом, не запускається зовсім, допоможеш?

- Пішли, подивимося, — задоволений таким перебігом подій, сказав Рик.

- Ось, — розповідав Мишко, — починає завантажуватися, а потім зупиняється — і все. Включаю перезавантаження і знову те саме.

- Так, дай я сам спробую… Ось дивися, комп зупиняється весь час на тому самому місці. Бачиш? Та дивися ж сюди!

- Та дивлюся! Ну й що?

- А то! Ні, ти сюди дивися! У цьому місці! Значить…

- Що значить?

- Це значить…

- Петько, ти чого з мене дурня робиш? Я знаю, що це значить! Це значить, що комп не працює!

Краєм ока Рик бачив, як три маленькі хмарини, які вилилися з телефону, пропливли над підлогою і всмокталися в системний блок з тильного боку. Першу частину свого завдання він виконав.

- Це значить, що в тебе порушений якийсь із системних файлів, тому й комп не запускається. Може, вірус десь підхопив?

- Може, і вірус… Знаєш, я баті не говорив, алея забув виключити комп. Може, тому він не працює? Ой, перепаде мені від батька!

- Не бійся! Від цього операційна система не порушується. Мабуть, вірусня до тебе пристала. Ти ж до інету підключений?

- Звичайно.

- Отож!

Поки Рик забивав баки Мишкові, ВП зі своїми супутниками вже ширяв у віртуальному просторі компа Сотникових. Шана повела його зразу до будиночка, у якому розташовувалася секретна лабораторія Гіреї.

- Ага, — сказав ВП, — ось вона! Невелика зовсім. То це сюди спеціальний охоронець був приставлений?

- Здоровенний такий, а автомат розміром з мене.

ВП подивився на Шану.

- Здоровенний, говориш? А навіщо?

- Що навіщо? — не зрозуміла Шана.

- Що й від кого тут охороняти? Два компи й два стільці? Ні, Шаночко! Дай-но випромінювач.

Шана мовчки подала пістолет. ВП кілька разів недбало повів стволом в обидва боки. Будиночок зник. На його місці залишився невеликий засклений куб, який матово поблискував.

- Ось так, — задоволено сказав ВП, — смерть Кощія зберігалася на кінці голки, а та — в яйці, а те — в качці, у зайці, скрині, а та висіла на дереві. Так у вас говориться в казці?

ВП підняв випромінювач і, прицілившись, вистрелив у ящик. Не сталося нічого.

- Ах, Гіреє! Твої б таланти та зі світлою метою! Зуміла захистити від стирання! Молодець! Га, Чипсете? Учися! Де інструмент, який я тобі давав на зберігання?

Чипсет дістав з-під куртки невеликий згорток. З кількох інструментів ВП вибрав молоток і почав щосили гатити по кубу. На всі боки бризнули скалки. Стомившись, ВП передав молоток Чипсету.

- А ну, потрудися, молодь, не все старим працювати.

Нарешті куб розколовся. Перед очима учасників експедиції з’явився мініатюрний грибок, приєднаний дротами до флеш-карти. ВП нахилився і взяв у руки флешку, яка справді чимось нагадувала яйце.

- Здрастуй, Гіреє! Говорив я тобі, не зв’язуйся з людьми! Адже ти тільки глюк. І ніколи тобі не перемогти навіть цього дівчиська, бо її думки й почуття не можна описати ніякою, навіть найскладнішою програмою.

ВП поклав флешку на залишки куба й змахнув молотком. Чорні шматочки пластмаси полетіли в різні боки. Коротко, але важко зітхнувши, він простягнув молоток Чипсету й звернувся до Шани:

- Ну, що ти там стерла? Показуй.

- Зараз ще так давай спробуємо… — Рик набирав на клавішах будь-що. Однаково Мишко в цьому нічого не розумів. Рик чудово знав, якщо ВП не відновить стерті Шаною файли, то вихід є тільки один: перевстановити операційну систему. Але в його завдання входило відволікання уваги Сотникова-молодшого, що він сумлінно й робив. Набравши на клавіатурі в черговий раз казна-що, Рик натис на клавішу «Enter». І — диво! Комп’ютер почав завантажуватися! Власне, дива ніякого не було, просто ВП відновив стерті Шаною файли. Але для Мишка це було чудо.

- Ну, Петрухо, ти даєш! Ти геній! Спасибі! Слухай…

Поки Мишко заливався соловейком, дякуючи за роботу, якої Рик не робив, три синенькі хмарини непомітно вислизнули з тильної частини системного блоку, легко опустилися до рівня підлоги й попливли до телефону. І в цей найневідповідніший час Мишко оглянувся.

- Рику… Це що таке? Якого… — від несподіванки скрикнув він. Зовсім уражений, Мишко побачив, як три невеликі хмарини синюватого кольору всмокталися в трубку.

- Ти бачив? Ні, ти бачив?

- Що бачив? — із безневинним виглядом запитав Рик. — Де бачив?

Мишко рвонувся до телефону й схопив трубку, потім потрусив її, щоправда, без будь-якого ефекту. Потім відкрутив кришку й витрусив на розкриту долоню блискучий нікельований мікрофон.

- Але ж я чітко бачив… — проговорив він. — Ось сюди три хмарини сині… А ти чого, власне, приходив? — з підозрою запитав він у Рика. — І звідки ти знав, що я вже приїхав, га?

- Я з вікна побачив. А приходив… Слухай, у тебе підручник з математики є? Треба домашку зробити, а в мене підручника немає, у школі забув.

Мишко потягнувся до полиці…

Тільки коли за Риком закрилися двері, він подумав:

«Як же Петько міг нас побачити, якщо в нього вікна виходять на інший бік? І яка домашка, якщо попереду ще цілий тиждень канікул?»

- Мамо! Я прийшов, мамо, усе гаразд, мамо!

Рик прослизнув у свою кімнату. Він увійшов саме в той момент, коли ВП, Чипсет і Шана перетворювалися з цифрового формату на матеріальний.

- Ну що ж, хлопці, наша пригода закінчилася. Настав час прощатися!

Усі посумнішали. У цей час прочинилися двері й зайшла мама Валя, тримаючи в руках тацю з бутербродами.

- Ой… — сказала вона, побачивши знову повну кімнату народу. Рик устиг підхопити тацю.

-Мамо, ми зараз, одну хвилинку, мамо… Ти не хвилюйся, мамо…

Мама Валя вкотре вийшла з кімнати з квадратними від подиву очима.

ВП і Чипсет усім по черзі потисли руки. Шана непомітно змахнула сльозу.

- Щасти вам!

Першим в екран пірнув Чипсет. Слідом за ним, на прощання притуливши до грудей уже відверто заплакану Шану, в екран поринув ВП. І коли всі важко відзітхали, з екрана раптом висунулася рука ВП і голосно клацнула пальцями, потім показала великий палець і нарешті зникла вже назовсім.

- Це… чого це він… ну… пальцями?

Шана й Рик переглянулися.

- Це значить, що ми вже не цифбої, - сказала Шана.

Ще за півгодини, провівши всіх друзів, мама Валя, Наталя й Петрик сиділи на маленькій затишній кухні й пили гарячий чай із запашним медом.

- Петрику, га, Петрику, а хто такий Врубель? - запитала несподівано Наталя.

- Який Врубель? - не зрозумів Петрик.

- Та ти тоді крикнув: «Зітру, як Врубеля з малюнка!»

- Коли крикнув? — підозріло поцікавилася мама Валя.

-Та під час гри… А, Врубель… Ну, мультик такий був, мальований — «Пригоди капітана Врубеля». А раз мальований, то значить його й стерти можна.

- Не Врубеля, а Врунгеля! — поправила сина мама Валя.

- Невже? — Петрик замислено звів очі до стелі. - А Врубель тоді хто?..

Літературно-художнє видання

ЕСАУЛОВ Олександр Юрійович

GAME OVER!

Відповідальна за випуск Л. Є. Красовицкая

Підписано до друку 18.07.13. Формат 84x108 */32.

Харків

ТОВ «Бібколектор»

2013

ББК 84(4УКР)6

Е81

Випущено на замовлення

Державного комітету телебачення і радіомовлення України

за програмою «Українська книга» 2013 року

ISBN 978-617-7013-00-5

Умов. друк. арк. 7,56. Облік. — вид. арк. 8,07.

Тираж 3000 прим. Замовлення № 3-498.

ТОВ «БІбколектор»

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи

до Державного реєстру видавців, виготівників

і розповсюджувачів видавничої продукції

ДК ’ 3194 від 22.05.2008 р.

61057, Харків, вул. Римарська, 21А

Надруковано з готових позитивів

у ТОВ «Видавництво Фоліо»

61057, Харків, вул. Римарська, 21А

Свідоцтво про реєстрацію

ДК ’ 3194 від 22.05.2008 р.

Есаулов О. Ю.

Е81 Game over! / 0. Ю. Есаулов. — Харків: ТОВ «Бібколектор», 2013. - 140 с.

ISBN 978-617-7013-00-5.

ББК 84(4УКР)6

Content

Олександр Есаулов

ЧАСТИНА 1 У ГРІ НА БОЦІ ГІРЕЇ

РОЗДІЛ 1 Знайомство, або що буває, коли не слухаєш маму

РОЗДІЛ 2 У казармі синіх воїнів

РОЗДІЛ З Перша гра

РОЗДІЛ 4 А в цей час…

РОЗДІЛ 5 Несподіване відкриття

РОЗДІЛ 6 Нарада друзів

РОЗДІЛ 7 Знову на четвертому рівні

РОЗДІЛ 8 Гірея починає хвилюватися

РОЗДІЛ 9 Стережіться тихого голосу!

РОЗДІЛ 10 Шаната міркує

РОЗДІЛ 11 Зрада

РОЗДІЛ 12 Треба поспішати

РОЗДІЛ 13 Game over!

ЧАСТИНА 2 операція «порятунок»

РОЗДІЛ 1 Незрозумілі сигнали

РОЗДІЛ 2 Це абетка!

РОЗДІЛ З У нас є план, містере Фіксе!

РОЗДІЛ 4 Засідка

РОЗДІЛ 5 Несподіванки тривають

РОЗДІЛ 6 Плани Гіреї

РОЗДІЛ 7 Обшук

РОЗДІЛ 8 Втеча

РОЗДІЛ 9 А в цей час у штабі Гіреї

РОЗДІЛ 10 Знайомство з Чипсетом

РОЗДІЛ 11 Шерше ля кицьку

ЧАСТИНА З АТАКА ІЗ ЗАЕКРАННЯ

РОЗДІЛ 1 Несподіваний лист

РОЗДІЛ 2 Незрозумілі справи

РОЗДІЛ з Знову в грі

РОЗДІЛ 4 У пошуках Чипсета

РОЗДІЛ 5 Про що розповів Чипсет

РОЗДІЛ 6 Візит до палацу

РОЗДІЛ 7 Двобій з Гіреєю

РОЗДІЛ 8 А що коли…

РОЗДІЛ 9 Гірея розкриває плани

РОЗДІЛ 10 Ситуація з’ясовується

РОЗДІЛ 11 Вп починає діяти

РОЗДІЛ 12 Тридцять п’ять секунд

ЧАСТИНА 4 У ПОШУКАХ ГЛЮКА

РОЗДІЛ 1 Що, знову?

РОЗДІЛ 2 Невеселі міркування

РОЗДІЛ З У засідці

РОЗДІЛ 4 Несподівана допомога

РОЗДІЛ 5 І знову ВП

РОЗДІЛ 6 Полювання на глюка

РОЗДІЛ 7 Полювання на глюка (продовження)

РОЗДІЛ 8 Сутичка

РОЗДІЛ 9 Божевільний вечір мами Валі, або До чого тут Петрикове ліжко?