Крістіна Лорен

Різдвяні кружляння

Відгуки про роман Крістіни Лорен «Різдвяні кружляння»

Роман «Різдвяні кружляння» містить усе те, чого мені так хотілося від зимової історії кохання. Ця книжка напрочуд кумедна і мила, еротична й ніжна, сповнена чистої нестримної магії від початку до кінця. Не знаю, чи можливо полюбити її ще більше, адже станом на зараз це вже мій улюблений роман Крістіни Лорен!

Емілі Генрі

Роман Крістіни Лорен «Різдвяні кружляння» показує свіжі спроби людини знайти своє кохання та щастя. Одна сторінка — і хочеться весь рік тримати в домі різдвяну ялинку, попивати гаряче какао та знову й знову занурюватися в неймовірну історію персонажів, затамувавши подих і очікуючи, що ж станеться далі.

Керрі Енн Раян

Беззастережно запаморочливий святковий роман: дотепний, із присмаком еротики, неперевершено залюднений персонажами; затишний, повчальний і незабутній як саме Різдво.

Кейт Клейборн

Розділ перший

26 грудня

Кличте мене шльондрою. Називайте імпульсивною. Навіть захмелілою. Ніхто ніколи мені такого не говорив, але точно мусив би цього ранку. Минула ніч видалася жахіттям.

Так тихо, як тільки можу, я вислизаю з нижнього ярусу ліжка й навшпиньках крадуся крижаною підлогою до сходів. Моє серце б’ється настільки гучно, що я дивуюсь, як цей звук не виривається за межі мого тіла. Останнє, чого мені хочеться, — розбудити Тео, бо тоді доведеться подивитися йому в очі до того, як мій мозок прокинеться й зберуться докупи думки.

Два кроки від ліжка, — і підлога, звісно ж, скрипить, мов у будинку з привидами. Майже три десятиліття ця дошка відігравала роль жертви наших дитячих побігеньок нагору по їжу та вниз до ігор чи до ліжка в підвалі. Звівшись навшпиньки, обережно ставлю стопу на сходинку вище й полегшено зітхаю, спершись на ногу без жодного звуку. Не кожному так щастить; завдяки тій розхитаній дошці Тео, що прокрадався сходами о пізній порі (чи ранній, — залежно від того, як на це подивитися), ловили на гарячому вже стільки разів, що я навряд чи зможу порахувати.

Опинившись у кухні, я вже менше переймаюся непомітністю та прискорююсь. Досі темно; будинок тихий, але дядечко Рікі скоро прокинеться. Тут завжди рано встають. Моє вікно можливостей зрозуміти, як усе залагодити, швидко звужується.

Спогади минулої ночі крутяться в голові, немов огидний кінеограф, і я мчу широким сходовим маршем на другий поверх, ігнорую омелу, яка висить над майданчиком, огинаю поруччя, ковзнувши у своїх шкарпетках, усіяних візерунками карамельної тростини, тихо скрадаюся коридором і відчиняю двері до вужчих сходів, що ведуть на горище. Піднявшись, легким поштовхом ліктя відчиняю двері Бенні.

— Бенні, — шепочу крізь прохолодну темряву. — Бенні, прокинься. Це терміново.

З іншого кінця кімнати долинає хрипкий стогін, і я попереджаю його:

— Я вмикаю світло.

— Ні…

— Так, — тягнусь до вимикача, й кімнату заливає яскраве світло. У той час як нас, дітлахів, здавна відправляють у заслання на двоповерхові ліжка в підвал, горище кожного грудня перетворюється на спальню Бенні, і я думаю, що ця кімната — найкраща в будинку. У ній стеля нахилена під кутом, а ще є довге вітражне вікно в дальньому кінці, яке проєктує сонячне світло на стіни яскравими синіми, червоними, зеленими та помаранчевими смугами. Вузьке двоспальне ліжко ділить простір з упорядкованою сумішшю родинних реліквій, коробок з прикрасами до різноманітних свят, шафою бабусі й дідуся Голлісів, повною старого зимового одягу з тих часів, коли купівля будинку в Парк-Сіті не вважалася такою вже й комічною фінансовою перспективою для директора старшої школи з Солт-Лейка. Оскільки за мого дитинства в жодній сім’ї більше не було дівчат, я на самоті бавилася ляльками в цій кімнаті, а іноді Бенні ставав моїм глядачем.

Проте зараз мені не потрібна аудиторія. Я в пошуках чуйного вуха й холодної, мов постріл, поради, бо вже перебуваю на межі істерики.

— Бенні. Прокинься.

Він спирається на лікоть, а іншою рукою протирає сонні очі. Хрипить із австралійським акцентом:

— Котра година?

Хапаю телефон липкою долонею.

— П’ята тридцять.

Бенні дивиться на мене примруженим скептичним поглядом.

— Хтось помер?

— Ні.

— Зник?

— Ні.

— Рясно стікає кров’ю?

— Хіба що подумки, — я заглиблююсь у кімнату, загортаюсь у старий вовняний плед і сідаю в плетене крісло, що стоїть перед ліжком. — Допоможи.

У свої п’ятдесят п’ять Бенні все ще має пухнасте піщане волосся, з яким ходить, скільки себе пам’ятаю. Воно сягає йому підборіддя — таке хвилясте, ніби його завивали роками, а в якийсь момент вирішили залишити як є. Я завжди уявляла, що він був гастрольним адміністратором рок-групи з вісімдесятих чи мандрівником, який водив багатих туристів прямо на погибель у хащі. Істина — він працював портлендським слюсарем — менш захоплива, хоча бренькіт бірюзових браслетів на руці та намисто з бісеру принаймні дозволяють мені фантазувати.

Прямо зараз його волосся радше нагадує заплутане гало хаосу на маківці.

У мене є історія про кожне з решти дванадцяти тіл у будинку, але Бенні — особливий. Він — товариш моїх батьків по коледжу (всі дорослі в цій хижці відвідували разом Університет Юти (за винятком Кайла, який одружився з одним із них)), але Бенні завжди був мені радше другом, ніж дядьком. Він із Мельбурна, має врівноважений та неупереджений характер. Бенні — одвічний парубок, мудрий наставник і єдина людина в моєму житті, яка точно може сказати щось слушне, коли думки виходять з-під контролю.

У дитинстві я збирала різні плітки, а потім при зустрічі на вихідних із нагоди Четвертого липня чи Різдва переказувала те все, щойно він опинявся зі мною сам на сам. Бенні вміє вислухати й дати найпростішу, найменш осудливу пораду без дорікань. Сподіваюсь, його холодний розум і тепер мене врятує.

— Гаразд, — разом з кашлем із його горла ніби сиплються піщинки. Він відкидає від обличчя кілька свавільних пасем. — Спробуймо.

— Добре. Отже, — попри мою паніку й годинник, що вже цокає, я вирішую, що краще вже обережно пояснити йому суть проблеми. — Минулого вечора в підвалі Тео, Майлз, Ендрю та я грали в настільні ігри, — починаю розповідь.

— Ага, — повільно гурчить він. — Стандартний вечір.

— Підказка, — зволікаю, відкинувши темне волосся за плече.

— Слухаю, — Бенні, як завжди, блаженно терплячий.

— Майлз заснув на підлозі, — продовжую. Моєму молодшому брату сімнадцять, і, як більшість підлітків, він може спати хоч на гостроверхому камені. — Ендрю пішов у плавучий будинок.

Його «ага» — справжнє кепкування, бо Бенні досі веселить те, що Ендрю Голліс — старший брат Тео — нарешті поставив крапку у стосунках із батьком і знайшов вихід з інфантильної ситуації з двоярусним ліжком: він переїхав у плавучий будинок на час різдвяних свят. Це — маленька продувана вітром стара будівля за двадцять ярдів від основної хижки. Мене особливо смішить те, що плавучий будинок і близько не біля води. Найчастіше його використовують як розширення заднього подвір’я влітку, але він, безсумнівно, не призначений для ночівлі гостей з Рокі-Маунтін у грудні.

І хай як мене бісило, що я не бачу Ендрю Голліса на верхньому ярусі ліжка в кімнаті, відверто кажучи, не можна його в цьому звинувачувати.

Усі, хто ночує в підвалі, вже не діти. Утім, так заведено, що Тео може (гм!) спати будь-де, і мій брат, Майлз, боготворить його й піде за ним куди завгодно, а я мирюся з цим, тому що моя мати власноруч убила б мене, якби я хоч раз пожалілася на більш ніж достатню гостинність родини Голлісів. Однак Ендрю (майже тридцятирічному дядькові) вже точно набридло втихомирювати батьків, тож він узяв ліжко-розкладачку й спальний мішок та попростував своєю дорогою геть із хижки в найпершу ніч після нашого прибуття.

— Перед тим ми всі трішки випили, — продовжую та зразу додаю: — Тобто всі, крім Майлза.

Бенні здійняв брови.

— По два, — закочую я очі, — ег-ноги[1].

Цікаво, чи розуміє Бенні, до чого йде? Я — горезвісна любителька випити, а Тео славиться здатністю легко збуджуватись. Хоча, якщо чесно, він вічно збуджений.

— Ми з Тео пішли нагору взяти трохи води, — я облизую губи й гучно ковтаю, раптом вкрившись рум’янцем. — М-м-м… А потім ми ніби… — затамовую подих, видушуючи слова. — Ми цілувалися в сінях.

Бенні сидить незворушно, а тоді повертає на мене свої широко розплющені від подиву очі.

— Ти ж говориш про Ендрю, чи не так? Ти й Ендрю?

Ось тобі й маєш. Цим обережним запитанням Бенні забив гвіздок мені в голову.

— Ні, — нарешті визнаю. — Не Ендрю. Тео.

Кажу ж: я — шльондра.

З тверезими й дратівливо ясними думками від самого ранку та коротка нестямна сутичка минулої ночі здається помутнінням. Це я ініціювала її чи Тео? Знаю лише, що вийшло навдивовижу незграбно. Жодним чином не звабливо: зуби цокотять, якісь гарячкові стогони й цілунки. Його рука фактично прикипіла до моїх грудей у русі, який радше нагадував перевірку молочних залоз, аніж пристрасні обійми. Саме тоді я відштовхнула його і, завертівшись із вибаченням, пірнула під його рукою та втекла до підвалу.

Мені хочеться задушити себе подушкою Бенні. Ось що я отримала, нарешті погодившись на пропозицію Рікі Голліса випити ег-ногу.

— Стривай, — схилившись, Бенні підіймає рюкзак з підлоги поряд із ліжком і дістає люльку.

— Серйозно, Бенедикте? Ще навіть не світанок.

— Послухай, Мейвах[2], ти розповідаєш мені, що цілувалася з Тео Голлісом минулої ночі. Ти не маєш права сварити мене за одну затяжку, перш ніж я почую решту розповіді.

Справедливо. Я зітхаю, заплющивши очі й піднявши обличчя до стелі, та відправляю всесвіту німе прохання стерти минулу ніч із життя. Та, на жаль, роззирнувшись, розумію, що досі перебуваю на горищі з Бенні, який глибоко вдихає канабіс перед світанком, і цілим відром жалкування, що розхлюпалося в моєму животі.

Бенні видихає смердючий стовп диму й кладе люльку назад у сумку.

— Гаразд, — говорить він, примружено глянувши на мене. — Ти і Тео.

Я здмухую гривку з обличчя.

— Будь ласка, не кажи це таким тоном.

Він здіймає брову. Ну?

— Ти ж знаєш, що твоя мама з Лізою жартували всі ці роки… чи не так?

— Та знаю.

— Ти вічно прагнеш усім догодити, — каже він, вивчаючи мене, — але це вже виходить за будь-які рамки.

— Я зробила це не для того, аби когось ощасливити! — замовкаю, думаючи. — Здається.

Це вже багаторічний жарт: коли ми були дітьми, наші батьки сподівалися, що ми з Тео одного дня будемо разом. Потім офіційно станемо сім’єю. І, гадаю, на паперах це цілком могло б виявитися реальністю. Ми народилися з різницею рівно у два тижні. Нас хрестили в один день. Ми спали разом на нижньому ярусі ліжка, поки Тео не виріс настільки, щоб точно не мати потреби зістрибувати з верхнього спального місця. Коли нам було по чотири, він підстриг моє волосся кухонними ножицями. Я обклеювала його обличчя й руки пластирами щоразу, як ми лишалися самі, поки наші батьки не додумалися ховати їх. Щоб нас попросили вийти з-за столу, я крала з його тарілки спаржу, а він — мою варену моркву.

Але все це — дитячі забавки, а ми більше не діти. Тео — хороший хлопець, і я обожнюю його, бо ми практично сім’я, і я в деякому сенсі маю це робити, однак ми виросли настільки різними людьми, що іноді здається, ніби єдине, що в нас може бути спільного, сталося понад десятиліття тому.

Що важливіше (читайте: зворушливіше) — я ніколи не кохала Тео перш за все тому, що, як мені здається, я все життя шалено й несамовито потай закохана в його старшого брата. Ендрю — добрий, теплий, привабливий і смішний. Він грайливий, кокетливий, творчий і лагідний. Також глибоко принциповий та відлюдькуватий, і я впевнена, що ніщо не відверне його від жінки швидше, ніж інформація про те, що вона цілувалася з його молодшим розпусним братом, напившись ег-ногу.

Бенні — єдина стороння особа в цьому будинку, яка знає про мої почуття до Ендрю — з очікуванням дивиться на мене.

— То що ж сталося?

— Ми були під мухою. У сінях нас опинилося троє: я, Тео та його язик, — притискаю кінчик великого пальця до рота й прикушую його. — Скажи, що ти про це думаєш?

— Я намагаюся зрозуміти, як це сталося — на тебе й близько не схоже, недотепо.

У мені швидко приходить в дію механізм захисної реакції, проте майже одразу зупиняється через ненависть до самої себе. Бенні — мій Джиміні Крікет[3], і він має рацію: на мене це не схоже.

— Можливо, це був підсвідомий поштовх, і мені треба закінчувати ці ідіотські штучки з Ендрю.

— Ти впевнена? — обережно питає Бенні.

Ні.

— Так… — Мені двадцять шість. Ендрю — двадцять дев’ять. Мушу визнати: якби між нами щось мало відбутися, то вже відбулося б.

— То ти придумала, чому треба закінчувати не з Тео? — Бенні мов читає мої думки.

— Я не можу так швидко все прорахувати, ясно? Тобто… не те щоб мені на нього важко дивитися…

— Однак він тебе приваблює? — Бенні чухає щетинисте підборіддя. — Це, здається, важливе запитання.

— Хочеш сказати, він приваблює багатьох жінок?

Той сміється:

— Я не про це спитав.

— То виходить, учора він мене спокусив, еге ж?

— А далі? — він так скривився, ніби не впевнений, чи хоче знати продовження.

— А далі… — морщу носа.

— Твій вираз свідчить про те, що все було жахливо.

Я повільно випускаю повітря з легень.

— Навіть гірше, — затинаюсь. — Він облизував мене, все моє обличчя, — Бенні здригається, і я тицяю на нього пальцем: — Заприсягнися, що берегтимеш цю таємницю.

Він підіймає долоню:

— Кому б я сказав? Його батькам? Твоїм?

— Я все зруйнувала?

Бенні задоволено усміхається:

— Ви — не перші двоє людей в історії, що лизалися напідпитку. Проте, можливо, це стало в деякому сенсі каталізатором. Усесвіт говорить тобі рухатись уперед тим чи іншим шляхом, пов’язаним з Ендрю.

Я сміюся, бо це здається насправді неможливим. Як можна відмовитись від чоловіка з настільки добрим серцем і нічогенькими сідницями? Не скажу, що я не намагалася підкорити Ендрю за останні — хто б міг подумати? — тринадцять років.

— Маєш якісь ідеї?

— Не знаю, що й сказати, дурненька.

— Вдавати, ніби нічого не сталося? Поговорити з Тео?

— Точно не ігноруй це, — каже Бенні, і хай як мені хотілося б заритися з головою в пісок, я знаю, що він має рацію. Уникання конфлікту — найбільша слабкість родини Джонсів. Мої батьки, мабуть, на пальцях однієї руки могли би порахувати, скільки разів по-дорослому обговорювали свої почуття одне з одним — про це, мабуть, краще розкаже їхній адвокат із розлучення. — Піди розбуди його, поки день не почався. Розряди атмосферу.

Бенні визирає крізь вікно на небо, що неохоче яскравішає, а потім знову дивиться на мене. Паніка, мабуть, прилила мені до обличчя, бо він заспокійливо кладе свою долоню на мою.

— Я знаю, ти любиш згладжувати проблеми шляхом уникання конфлікту, але сьогодні — останній день відпустки. Ти не можеш поїхати, лишивши все просто так. Уяви, як повернешся сюди наступного Різдва.

— Ти — найспівчутливіший слюсар у світі, знаєш?

Він сміється:

— А ти ухиляєшся від розмови.

Я киваю, затиснувши долоні колінами, й дивлюсь униз на потерту дерев’яну підлогу.

— Ще одне запитання.

— Ага, — його мугикання говорить мені: він точно знає, що я зараз скажу.

— Розповісти про це Ендрю?

Бенні запитує у відповідь:

— Навіщо б Ендрю про це знати?

Закліпавши, ловлю в його рисах ніжне співчуття. Ох. Він має рацію. Ендрю не треба знати, тому що йому все одно буде байдуже.

Розділ другий

Крадучись назад, я молюся, щоб усі ще спали. Здебільшого будинок досі мовчазний та незворушний. Ось мій план: розбудити Тео, попросити його вийти до мене в кухню на розмову — ні, не в кухню, бо це надто близько до сіней — перш ніж решта повстають. Розрядити атмосферу. Переконатися, що ми обоє знаємо: то була випадковість, нічого дивного. Всього-на-всього ег-ногові поцілунки! Точно не те, про що треба знати комусь іще.

Можливо, я занадто переживаю через один необачний доторк губ і обмацування грудей? Безсумнівно. Однак Тео мені як рідний, а такі речі можуть легко заплутати. Дозвольте мені не бути славнозвісною чекою гранати в цій комфортабельній динаміці вибраної родини.

Якщо пригадати сотню інших ранків, проведених тут, то зазвичай о такій порі я вже метушуся на кухні, стиха розкладаючи пасьянс, поки Рікі — батько Ендрю й Тео — жує печиво і, сьорбаючи, мов зомбі, п’є свою каву та повільно оживає. «Мейлін Джонс, ти і я — з одного тіста книш, — скаже він, щойно зможе говорити. — Ми обоє прокидаємось із сонцем». Але саме цього ранку Рікі ще не тут. На його місці сидить Тео, схилившись над гігантською мискою пластівців Lucky Charms.

І досі незвично бачити його з коротким волоссям. Скільки я пам’ятаю, Тео носив довгі серферські кучері, які часом зав’язував у кінський хвіст, але вони зникли, відрізані лише за кілька днів до нашого прибуття в хижку. Тепер я стою у дверях, оточена ланцюжками блискучої гірлянди й мереживним паперовим гостролистом, який близнюки разом з Ендрю повісили вчора вранці, та дивлюсь на стрижену маківку Тео, прикинувши, що він має вигляд незнайомця.

Я знаю: він здогадується, що я тут, але не подає знаку. Вдає, ніби уважно вивчає інформацію про харчову цінність на коробці пластівців перед собою. Молоко стікає з підборіддя, і він витирає його тильним боком долоні.

Моє серце кам’яніє.

— Привіт, — кидаю, зминаючи рушник для посуду, що випадково потрапив під руку.

Тео не підводить погляду.

— Привіт.

— Добре спав?

— Авжеж.

Схрестивши руки, я згадую, що досі боса і в піжамі. Підлога, встелена лінолеумом, холодить мої оголені стопи.

— Ти рано встав.

Його плече недбало здіймається вгору та швидко опускається.

— Ага.

Покліпавши, я бачу ясним оком, що відбувається. Переді мною зараз не Друг Усього Життя Тео. Це — Тео Наступного Ранку. Той самий, якого бачить більшість дівчат. Я помилково вважала, що не належу до їх числа.

Наблизившись до кавника, заштовхую фільтр і, насипавши обсмаженої чорної кави, ставлю заварюватися. Глибокий п’янкий аромат наповнює мої думки й на коротку мить пригнічує переживання.

Оглядаю порожній адвент-календар на кухонному столі — порожній не тому, що вчора було Різдво, а через те, що Ендрю любить шоколад і прикінчив календар п’ять днів тому. Ліза — їхня з Тео мама — приготувала щось на кшталт злакових батончиків у перший день відпустки, але їх ледь торкалися, бо ніхто не бажає ризикувати зубами після того, як тато зламав об них свій.

Я знаю кожну тарілку в кухні, кожну прихватку, рушник і килимок для посуду. Це місце для мене набагато цінніше навіть за дім мого дитинства, і я не хочу заплямувати його тупими, просякнутими ег-ногом рішеннями.

Набираючи повні груди повітря, замислююсь, чому ми тут. Щоб якісно провести час із нашою вибраною сім’єю. Щоб відсвяткувати єдність. Іноді ми бісимо одне одного, проте я обожнюю це місце і з нетерпінням чекаю приїзду сюди цілий рік.

Тео кидає ложку на стіл, і я повертаюся думками в напружену захаращену кімнату. Він трусить коробку, заново наповнюючи тарілку.

Ще раз пробую зав’язати розмову:

— Зголоднів?

Мугикає:

— Угу.

Я даю йому право сумніватися. Можливо, він зніяковів. Я — так точно, бачить Бог. Можливо, мені слід перепросити й переконатися, що ми на одному боці.

— Послухай, Тео. Щодо вчорашнього…

Він сміється з повним ротом пластівців:

— Учора нічого не сталося, Мей. Я мав би здогадатися, що ти перетвориш це на велику проблему.

Я здивовано кліпаю. Велику проблему?

У своїй уяві я щосили жбурляю найближчий предмет, який можу дістати, в його голову.

— Що це, чорт забирай… — починаю, але чиїсь кроки зупиняють мою тираду і захищають Тео від того, аби йому розбили голову чавунною підставкою під гаряче.

Рікі заходить у кімнату, похмуро кидаючи:

— Доброго ранку.

Він бере горня, а я — кавник і наливаю йому, щойно той простягає його в очікуванні, але ми ще й ковзаємо в напрямку стола: наш родинний маленький танок. Рікі вагається, не впевнений, де б сісти, бо Тео неочікувано зайняв його місце, тож відсуває інший стілець та опускається з полегшеним стогоном, потягуючи свою каву.

Я чекаю, поки Рікі це скаже. Заждіть іще трішки. Мейлін Джонс, ти і я — з одного тіста книш. Але слова не лунають. Сплетена руками Тео кишеня холодного мовчання у зазвичай теплому просторі змушує крихітне мерехтіння паніки заіскритися під моїми ребрами. Рікі — король традицій, а я — очевидна спадкоємиця його престолу. Це — єдине місце у світі, де мені не треба запитувати, що я роблю чи хто я, проте минулої ночі ми з Тео відхилилися від сценарію, і тепер усе стало дивним.

Я уважно роздивляюсь його, але він досі не підводить погляду. Лише наминає свої Lucky Charms. Такий собі поганий хлопчисько з похмілля.

Який же покидьок.

Зненацька мене накриває сліпа злість. Невже цього ранку йому забракне духу подивитися на мене? Кілька п’яних цілунків нічого не значать для Тео Голліса, — це як подряпина, яку легко наполірувати. Натомість скидається на те, ніби він навмисно розколупує її ще глибше.

Рікі повільно повертається, щоби поглянути на мене, і його запитальний вираз проникає в зону мого периферичного зору. Можливо, Тео має рацію і я справді перебільшую. Доклавши зусиль, відсуваюся від столу, щоби встати.

— Вип’ю кави надворі. Хочу насолодитися останнім ранком відпустки.

Ось тобі й маєш. Якщо в Тео є бодай одна півкуля мозку, що вже прокинулась і готова до дискусії, він зрозуміє натяк і вийде за мною поговорити.

Але щойно я вмощуюся на підвісне крісло-гойдалку, загорнувшись у пуховик, щільні шкарпетки, чоботи й плед, то промерзаю до кісток. Мені не хочеться похитнути підвалини цього особливого місця, саме тому я ніколи не велася на загравання Тео й не зізнавалася нікому, крім Бенні, що маю щирі ніжні почуття до Ендрю. Міцна, мов камінь, дружба наших батьків набагато старша за будь-кого з нас, дітей.

Ліза з мамою разом знімали кімнату, коли вчилися в коледжі. Тато, Аарон, Рікі й Бенні жили гуртом у напіврозваленому орендованому будинку за межами кампусу; вони називали споруду в старому вікторіанському стилі «міжнародним будинком пива», і на фотографіях це нагадувало щось із комедії «Звіринець»[4]. Після закінчення навчання Аарон переїхав у Мангеттен, де зустрів Кайла Лаєнґа, з яким заручився, і врешті вони усиновили двійнят. Ліза й Рікі залишилися в Юті, Бенні тинявся Західним узбережжям, перш ніж осісти в Портленді. Мої батьки пустили коріння в Каліфорнії, де народилася я, потім Майлз, — малюк-сюрприз — коли мені виповнилося дев’ять. Вони розлучилися три роки тому, і мама щасливо вийшла заміж удруге. Татові… не так пощастило.

Аарон часто говорив, що ця дружба врятувала йому життя, коли його мама й брат загинули в автокатастрофі на першому курсі, а група товаришів зібралася навколо нього, щоб разом провести свята. Навіть з усіма цими злетами й падіннями в житті традиція приїлася: щогрудня у двадцятих числах ми живемо згідно з надзвичайно конкретним і деталізованим різдвяним планом Рікі. Скільки себе пам’ятаю, ми не пропустили жодного разу, — навіть коли мої батьки розлучилися. Той рік був незручним, ба навіть напруженим, але якимось чином проведення часу з названою сім’єю допомогло пом’якшити зміщення в межах нашої кровної родини.

Відпустка завжди була обведена святковим червоним кольором у моєму відліку днів на календарі. Хижка — моя оаза не лише тому, що тут є Ендрю Голліс, але й через те, що це — ідеальна зимова місцина з ідеальною кількістю снігу, ідеальними людьми й ідеальним рівнем комфорту. Ми відсвяткували ідеальне Різдво, і я не хочу нічого змінювати.

Тож невже я все вщент зруйнувала?

Нахилившись, обіймаю свої коліна. «Я — ходяче лихо».

— Ти — не ходяче лихо.

Здригнувшись, підіймаю погляд на Ендрю, що навис наді мною, вишкірившись, із парким горням кави. Роздивившись його обличчя в яскравому ранковому світлі, — пустотливі зелені очі, тінистий натяк на щетину та сліди від подушки на лівій щоці — моє тіло реагує передбачувано: серце немов стрибає зі скелі, а шлунок тепло й повільно тоне в животі. Ендрю водночас той, кого я хотіла побачити прямо зараз, і остання людина, якій я прагнула відкрити те, що мене турбує.

Намагаючись пригадати, який вигляд має моє волосся, натягую плед на підборіддя, пожалкувавши, що не встигла бодай ліфчика надіти.

— Я говорила сама з собою?

— Так точно, — він усміхається, і сонце дужче визирає з-за хмар. Ці ямочки настільки глибокі, що я можу загубити в них усі свої надії та мрії. Клянуся, його зуби сяють. Мов за сигналом, ідеальний каштановий кучерик падає на чоло. «Та ви жартуєте?»

А ще я цілувалася з його братом. Провина й жаль болісно дряпають горло.

— Я розкрила свої плани зі здійснення державного перевороту і переміщення Бейонсе на законне місце нашого безстрашного лідера? — запитую, ухиляючись від відповіді.

— Мабуть, я прийшов після цієї частини, — Ендрю захоплено дивиться на мене. — Я лише почув, як ти називаєш себе ходячим лихом, — є щось таке в його виразі, якесь грайливе мерехтіння, яке я не можу повністю розгадати. Страх притьмом дає мені копняка в сонячне сплетіння.

Я показую на його обличчя:

— Що це в тебе з обличчям?

— А, та нічого, — він сідає поряд зі мною, кладе руки на мої плечі й цілує в маківку. Це достатньо допомагає розвіяти страх, і я намагаюся вхопитися за Ендрю, коли той відхиляється. Якби колись я опинилася в тривалих міцних обіймах Ендрю Голліса, рівень прихильності піднявся б до ступеня насолоди, яку отримуєш, перехиливши склянку води у спекотний день. Я знаю, що ніколи на нього не заслуговувала, — він занадто гарний для будь-кого смертного — але від цього мені не стало хотітися його менше.

Серпанок тривоги знов огортає мене, коли Ендрю, зарившись обличчям у моє волосся, сміється та промовляє моє ім’я.

— Щось ти аж занадто бадьорий цього ранку, — обережно кажу йому.

— А от ти — ні, — зауважує він, нахилившись, аби грайливо вивчити моє обличчя. Навушники навколо його шиї злегка падають наперед, і — запевняю, він ніколи не вимикає музику — «She Sells Sanctuary» гурту Cult тихенько проривається крізь них. — Що відбувається, Мейзі?

Ось що ми робимо разом: перетворюємось на стариганів Мендрю та Мейзі. Говоримо тремтливими пронизливими голосами, забавляючись, роблячи зауваження чи дражнячись. Але тепер я надто налякана, щоб грати свою роль.

— Нічого, — знизую плечима. — Не виспалася, — брехня змащує язик, мов олія.

— Весела нічка видалася?

— Ем-м-м… — всередині все вибухає. — На що ти натякаєш?

— Ну, ти й мій брат, хіба ні?

Думки займаються яскравим полум’ям, і їхній попіл осідає на снігу.

— О Господи.

Плечі Ендрю здіймаються, коли він регоче.

— От малеча! Вічно ховаєтеся!

— Ендрю, не в цьому річ. Я не…

— Ні-ні, усе гаразд. Тобто ніхто ж не здивований, адже так? — він роздивляється моє обличчя. — Агов, розслабся. Ви ж обоє — дорослі люди.

Я зі стогоном закриваю обличчя руками. Він не розуміє, і що гірше — йому справді байдуже.

Його тон пом’якшується й одразу стає примирливим.

— Не думав, що ти так розхвилюєшся. Це був жарт. Тобто, якщо чесно, я розумів, що це лише справа часу, поки ви з Тео не…

— Ендрю, ні, — я відчайдушно озираюся. Несподіваний аварійний вихід був би неймовірним відкриттям. Натомість мій погляд перехоплює спалах срібла — рукав потворного святкового светра Ендрю, що звисає з краю сміттєвого бака. Місо, коргі родини Голлісів, заволоділа ним напередодні Різдва, і Ліза, певно, вирішила, що його немає сенсу рятувати. Я б не проти просто зараз скласти йому компанію на смітнику. — Між нами нічого немає.

— Агов, усе гаразд, Мейзі, — я бачу, що Ендрю здивований моїм рівнем тривоги й уже заспокійливо накриває долонею мою руку, неправильно розтлумачивши моє сум’яття: — Я більше нікому не скажу.

Задуха й провина підступають мені до горла.

— Я… Повірити не можу, що він тобі розповів.

— А він і не розповідав, — заперечує Ендрю. — Увечері я пішов у будинок, бо забув на кухні телефон, і побачив вас удвох.

Ендрю бачив нас? Будь ласка, дайте мені померти прямо тут.

— Та годі тобі, не роби такої великої проблеми з маленького поцілунку. Ти говориш із хлопцем, чия мати щодня пересуває омелу по всьому будинку. Половина цієї компанії в якийсь момент життя перецілувалися одне з одним, — він грайливо дає мені стусана, і, якщо це ще можливо, моє пригнічення поглиблюється. — Тато відправив мене покликати тебе на сніданок, — товариськи штовхає мене в плече. — Захотілося трохи пожартувати з тобою.

Швидко закліпавши, Ендрю повертається і йде назад у будинок, а я лишаюся наодинці, намагаючись відшукати здоровий глузд.

* * *

Всередині — святкова музика й досі срібно бринить повітря. Вітальня перетворилася на сховище залишків Різдва: купа розірваних коробок, напхані подарунковою обгорткою сміттєві пакети, ящики для зберігання, повні складених стрічок, які можна використати наступного року. Валізи вишикувалися біля парадних дверей. Поки я втрачала здоровий глузд на подвір’ї, у кухні стало людно, і, схоже, я пропустила, як тата й Аарона спіймали разом на сходовому майданчику під омелою, яка Лізиними руками змінює локацію.

Сніданок уже готується повним ходом. Мама додала останній шматок шинки до яєць і картоплі, чи що там завалялося в холодильнику й пішло в запіканку. Ліза дістає з комори трохи данського хліба. Рікі споруджує на тарілках стовпи панкейків і бекону. Ми — ледацюги, кожен з яких за останні два дні спожив місячну норму калорій, але попри це досі швендяємо кухнею, бо сьогодні — наш останній ранок разом. Я — не єдина людина в цій кімнаті, яка боїться повертатися до рутинного життя по дев’ять годин п’ять днів на тиждень.

Зовсім скоро мама, тато, Майлз і я завантажимо багаж та поїдемо в аеропорт. Ми разом повернемося в Окленд, а потім розділимося по прибутті. Новий чоловік мами, Віктор, повернеться зі щорічної поїздки зі своїми двома дорослими доньками й зустріне маму квітами й цілунками. Тато поїде сам у своє співволодіння біля УКСФу. Ми, певно, ще довго з ним не побачимося.

А в понеділок я сяду за роботу, покинути яку мені не вистачає хоробрості. Життя, яким я хочу насолоджуватися. Просто не можу. В момент зоряного часу мій телефон розриває нагадування про те, що потрібно надіслати електронного листа з таблицею прибутку й витрат моїй начальниці до завтрашнього ранку. Я навіть не відкривала ноутбук із дня приїзду. Схоже, мені буде чим зайнятися дорогою до аеропорту. Кожна клітина мого тіла почувається зневіреною, коли я про це думаю.

Усі розсаджуються навколо парких тарілок із їжею.

Ми не маємо торкатися телефонів, коли їмо, але Майлз та його велетенські карі очі завжди примудряються вислизнути з рук смерті, і ніхто не хоче сваритися з Тео, який зараз із носом зарився в інстаграм, гортаючи фотографії моделей, маслкарів і золотистих ретриверів. Він усе ще не дивиться на мене. Не говорить зі мною. На його думку, мене тут узагалі не існує.

Я відчуваю на собі обережний проникливий погляд Бенні й хоробро дивлюсь йому в очі. Сподіваюся, він читає накреслені в повітрі слова: «ЕНДРЮ БАЧИВ, ЯК МИ З ТЕО ЦІЛУЄМОСЯ, І ЗАРАЗ Я Б ДУЖЕ ХОТІЛА ПРОВАЛИТИСЯ КРІЗЬ ДОШКИ В ПІДЛОЗІ».

Кайл мугикає, наливаючи горня кави. Він, певно, має власного Похмільного Ісуса, який молиться за його гріхи, бо навіть після Коктейльпалузи[5] минулого вечора Кайл усе ще має такий вигляд, ніби готовий вистрибнути на будь-яку Бродвейську сцену й протанцювати шлях до наступного тижня. На контрасті з ним його чоловік Аарон не випив ні краплі, але все одно здається втомленим: його заскочила криза середнього віку.

Очевидно, все почалося, коли один із їхніх друзів помітив, що Ааронове волосся майже посивіло, але «має гарний вигляд як на хлопця його віку». Кайл божиться, що це було сказано з найкращих міркувань, та Аарону байдуже; його шевелюра тепер пофарбована в такий чорний колір, що нагадує дірку в стіні, в яку б кімнату він не зайшов. Більшість поїздки чоловік поводився мов божевільний і супився у дзеркало. Аарон не страждає від похмілля; він ледь може піднести горня до рота, бо звечора довго відтискався від підлоги.

Тепер Кайл повертається й оглядає кімнату.

— Що за ніяковість? — запитує він, всідаючись на місце.

— Ну, в мене є припущення, — каже Ендрю, широко усміхаючись братові, і я ледь не похлинаюся кавою. Бенні злегка щипає себе за вухо.

Нарешті очі Тео зустрічаються з моїми, а потім винувато опускаються.

«Правильно, віслюче, я прямо тут».

Рікі відкашлюється та бере Лізу за руку. О Господи. Вони теж дізналися? Якщо Ліза розповість моїм батькам, мама дасть імена майбутнім онукам ще до того, як ми звідси поїдемо.

— Гадаю, йдеться про нас, — промовляє Рікі. — У нас із Лізою є новини.

В його голосі ледве чути нервове тремтіння, яке проймає мій тріпотливий пульс і змушує серце тенькати по-іншому. У неї знов меланома?

Раптом маленька сутичка в сінях видається не більшою за картоплину.

Рікі підіймає тарілку бекону й пускає по колу. Ліза робить те саме з запіканкою. Але ніхто нічого не бере. Натомість ми всі передаємо тарілки одне одному, не бажаючи братися до їжі, поки не дізнаємось, із яким рівнем спустошення маємо справу.

— Бізнес у порядку, — переконує нас Рікі, зазираючи кожному в обличчя, — і ніхто не хворий. Тож усе не так уже й погано, не хвилюйтеся.

Ми гуртом видихаємо, але потім я бачу, як тато інстинктивно кладе руку на мамину долоню, і в цей момент усе стає очевидним. Є лиш одна річ, яку ми цінуємо так само сильно, як здоров’я одне одного.

— Але ця хижка… Гляньте, яка вона стара, — продовжує Рікі. — Вона стара й, здається, ледь не щомісяця потребує оновлення.

У грудях скупчується гарячий клубок.

— Ми хотіли повідомити вам, що ми, звісно, сподіваємося продовжувати колективні святкування так, як робимо це останні тридцять із гаком років, — він забирає повну тарілку бекону й обережно ставить її, неторкнуту, на стіл. Усі лишаються незворушними, навіть п’ятирічні двійнята Аарона й Кайла — Кеннеді, яка підібгала ноги до грудей, і чий брудний пластир з героями мультфільму «Турботливі ведмежата»[6] все ще мужньо тримається на роздертому коліні, та Захарія, який стискає руку сестри — налякані тим, що ми дізнаємося далі: — Однак нам потрібно визначити новий план. Ми з Лізою вирішили продати хижку.

Розділ третій

За сигналом мають увімкнути найсумнішу музику на світі. Краще вже це, аніж мертвотна тиша орендованої машини, в якій мама, тато, Майлз і я виїжджаємо засніженою гравійованою доріжкою на головну трасу.

Мама тихо плаче на пасажирському сидінні. Татові руки метушаться за кермом, ніби він не впевнений, куди їх покласти. Я думаю, він хоче її заспокоїти, але, схоже, йому й самому не завадить прийти до тями. Хижка означає для мене все, але навіть мої почуття — ніщо в порівнянні зі спогадами, які є в батьків. Вони прибули сюди як молодята, привезли мене й Майлза немовлятами.

— Мам, — нахилившись, кладу руку їй на плече. — Все буде гаразд. Ми неодмінно зустрінемося наступного року.

Її тихе схлипування переростає у завивання, і тато сильніше стискає кермо. Батьки розлучилися після майже чверті століття шлюбу, і хижка — єдине місце, в якому вони спілкувалися. Тільки там вони справді ладнали. Ліза — найкраща подруга мами; Рікі, Аарон і Бенні — єдині друзі тата поза межами лікарні. Він був готовий відмовитись від будинку, верховенства в опіці над Майлзом і шматка свого щомісячного прибутку, але аж ніяк не прагнув припиняти святкування Різдва в хижці. Мама також наполягала на своєму. Доньки Віктора раділи, маючи змогу проводити час із батьком, і ми якось примудрилися втримати крихкий спільний шматочок. Чи триватиме це далі, якщо нам доведеться поїхати в якесь нове місце, вільне від щасливих спогадів та ностальгічних якорів?

Я кидаю оком на брата й замислююсь, як це: пливти за течією, бути щасливим та передбачуваним. Він сидить у навушниках і м’яко похитує головою в такт чомусь жвавому й оптимістичному.

— Я не хотіла розклеїтися на очах у Лізи, — гикає мама, порпаючись у сумочці в пошуках серветок фірми Kleenex. — Вона була така спустошена, хіба ти не бачив, Дене?

— Я… ну… так, — ухиляється тато, — але їй, мабуть, полегшало після прийняття такого рішення.

— Ні-ні. Це — жахливо, — мама висякалась. — Ох, моя бідолашна подружка.

Я нахиляюсь і щипаю Майлза за вухо.

Той відсахується від мене.

— Якого дідька?

Я киваю головою в напрямку нашої матері. «Хоч трішки підтримай її, придурку».

— Гей, мам. Усе гаразд, — він ввічливо плескає її по плечу, але навіть не вимикає музику. На мить відводить погляд від телефона й шкіриться на мене. «Щаслива?»

Відвернувшись до вікна, намагаюсь якомога тихіше випустити повітря з грудей.

Перш ніж ми поїхали, Ліза зробила те, що, ймовірно, буде нашою останньою спільною фотографією на ґанку, — при цьому задньому ряду людей у кадрі «злизало» маківку — а потім були сльози й обійми, присяги, що нічого не зміниться. Проте ми всі знаємо, що це — брехня. Навіть попри обіцянки проводити свята разом, куди ми поїдемо? У двокімнатну квартиру Аарона й Кайла в Мангеттені? В орендоване житло Ендрю в Денвері? До будинку мами й Віктора, який раніше був їхній з татом? Неможливо! Чи, може, ми всі втиснемося в трейлер Бенні у Портленді?

Мої думки метушаться в істериці.

Отже, ми десь орендуємо будинок, і всі приїдемо з валізами й усмішками, але почуватимемось по-іншому. Там буде недостатньо снігу чи не буде подвір’я. Ми прикрасимо ялинку? Покатаємось на санчатах? Ми взагалі ночуватимемо в одному будинку? Я уявляла, як моє дитинство поступово закінчиться, але не таким наскоком на цегляну стіну з беззаперечною табличкою «Кінець епохи».

Набравши повні легені повітря, мама швидко обертається поглянути на нас і перериває мій мисленнєвий потік. Вона ніжно плескає Майлза по нозі.

— Дякую, любий, — а потім і мене. Її нігті налаковані кольором фуксії, обручка сяє у світлі полудня. — Мей, пробач. Я в порядку. Не треба перейматися мною.

Я знаю, що вона намагається бути свідомою того, скільки її емоційного тягаря я схильна брати на себе, і це усвідомлення пронизує моє серце.

— Знаю, мам, але мені теж сумно.

— Звісно, доню.

— І мені, — бурмоче тато, — якщо когось цікавить.

Тиша, яка западає за цією фразою, завбільшки з кратер на Місяці.

Мамині очі наповнюються свіжими сльозами.

— Скільки років ми там провели!..

Тато глухо повторює:

— Скільки років…

— Подумати тільки, що ми туди ніколи більше не повернемося, — мама притискає руку до серця й озирається на мене через плече. — Що сталося, те сталося, — вона тягнеться до моєї долоні, і я почуваюся так, ніби зраджу тата, якщо підтримаю її, але підведу маму, якщо цього не зроблю. Тож я беру мамину руку, але швидко перезираюся з батьком у дзеркало заднього виду. — Мей, я бачу, що колеса закрутилися, і хочу, аби ти знала, що тобі не слід перейматися тим, чи будемо ми щасливі наступного року й чи буде адаптація м’якою.

Я знаю, що вона в це вірить, але сказати легше, ніж зробити. Я все життя намагалася зберегти кожну мить крихкого миру, яку ми тільки могли віднайти.

Міцно стискаю її долоню й випускаю, щоб вона могла сісти прямо.

— Життя прекрасне, — вголос переконує сама себе мама. — З Віктором усе гаразд, його дівчата ростуть, виховують власних дітей. Подивіться на наших друзів, — розводить вона руками. — Процвітають. Мої двоє дітей — теж. — То он що я роблю? Процвітаю? Нічого собі, любов матері й правда сліпа. — І з тобою усе гаразд, адже так, Дене?

Тато знизує плечима, але вона на нього не дивиться.

Поряд зі мною Майлз киває в такт музиці.

— Можливо, час спробувати щось нове, — обережно пропонує тато. Я знову перехоплюю його погляд у дзеркалі. — Зміни можуть піти на краще.

Що? Зміни ніколи не на краще. Зміни — це коли тато зайнявся медичною практикою, щойно мені виповнилося п’ять, і з того часу ніколи не з’являвся вдома протягом світлового дня.

Зміни — це коли у восьмому класі переїхала моя найкраща подруга. Зміни — це жахливо виконана стрижка «піксі» на другому курсі. Зміни — це переїзд до Лос-Анджелеса, усвідомлення, що я його не потягну, й вимушеність повернутися додому. Зміни — це напідпитку лизатися зі старим другом.

— Нам відкриються нові перспективи, хіба ні? — продовжує тато. — Так, святкування матимуть інший вигляд, але важливі частини життя залишаться такими самими.

«Хижка — важлива частина життя», — думаю я, і потім глибоко вдихаю.

Перспективи. Точно. У нас є наше здоров’я. Ми є одне в одного. У нас немає фінансових проблем. Перспективи — хороша штука.

Перспективи слизькі й викручуються з моєї хватки. Хижка! Її продають! Я цілувалася з Тео, а хочу бути з Ендрю! Я ненавиджу свою роботу! Мені двадцять шість, і я була змушена переїхати додому! Майлз розіслав заявки до коледжів по всій країні і, ймовірно, вже володітиме нашим будинком до того, як я з’їду зі своєї дитячої спальні!

Якщо я сьогодні помру, що напишуть про мене? Що я одержима миротвориця? Що складала докупи корисні електронні таблиці? Обожнювала мистецтво? Що я навіть не змогла визначитися, чого насправді хотіла?

Увімкнувши на радіо пісню Джуді Ґарленд, я заплющую очі й мовчки закликаю: «Всесвіте. Що я роблю зі своїм життям? Будь ласка. Я хочу…».

Навіть не впевнена, як закінчити речення. Хочу бути щасливою? Я ціпенію, бо шлях, на якому нині стою, врешті приведе мене до нудності й самотності.

Тож я просто кажу всесвіту: «Можеш показати мені, що зробить мене щасливою?».

Притуляюся головою до вікна, і моє дихання вкриває парою скло. Простягаю руку, аби витерти його рукавом, і тієї ж миті помічаю закіптюжений різдвяний вінок, прикрашений так само закіптюженим бантом. Сурмить клаксон, купа кошлатої зелені летить у нашу машину.

— Тату! — верещу.

Запізно. Мій пасок безпеки клацає, нас ударяють збоку. Скрипить метал, скло тріскається з огидним хрускотом. Усе, що вільно валялось у машині, злітає, і я спостерігаю, як вміст моєї сумочки розсипається й повільно кружляє, поки ми котимось. Радіо все ще співає: «Крізь роки ми всі будемо разом, якщо долі дозволять…».

Світ темнішає.

Розділ четвертий

Простягаю руку, щоб утриматися від поштовху, й наступної миті повертаюся до свідомості, хапаючи ротом повітря. Однак поряд немає ні дверцят машини, ні вікна. Я плескаю брата прямо по обличчю.

Він видає зболене «ауч!» і хапає мене за руку.

— Агов, якого дідька, Мей?

Виструнчившись в обіймах паска безпеки, я обмацую голову, шукаючи кров. Шкіра суха. Я роблю ще один глибокий тремтливий вдих. Моє серце стукає, мов відбійний молоток, і ось-ось вистрибне з тіла через горлянку.

Заждіть. Майлз праворуч від мене. Він же сидів зліва. Я нахиляюсь до нього, хапаю за голову й тягну до себе.

— Що ти робиш? — бурмоче він мені в плече.

Я навіть не звертаю увагу на його ядучий спрей для тіла Axe — аж настільки мені полегшало, що він не помер. Що я не померла. Що ми всі…

— Не в машині, — зауважую, рвучко його відпускаючи.

Озираюся навколо. Збентеження разючим яскравим світлом б’є в очі. Білий шум двигуна лине від вентилятора над головою. Сухе перегріте рециркуляційне повітря. Нескінченні ряди голів попереду, деякі розвернулися на звуки сум’яття за собою.

Я і є цим сум’яттям.

Ми не в машині, а в літаку. Я — посередині, Майлз — біля проходу, а незнайомець на сидінні біля вікна щосили вдає, ніби я не їду з глузду, щойно оговтавшись.

Від спантеличення аж скроні пульсують.

— Де це ми? — повертаюся я до Майлза. Ніколи в житті ще не була настільки не при собі. — Ми щойно їхали в машині. Сталася катастрофа. Я що, втратила свідомість? Я була в комі?

А навіть якщо й була, хто помістив мене сюди? Намагаюся уявити, як мої батьки везуть мене у відключці на візку через аеропорт і переносять на сидіння. Ні, фантазії це не підвладно. Мій тато — прискіпливий лікар, а мама — турботлива квочка.

Вирячившись на мене, Майлз поволі витягає навушники з вуха.

— Що?

Загарчавши, я відмахуюсь від нього й нахиляюсь через прохід до тата, який розстібає паски безпеки.

— Тату, що сталося?

Він встає й спирається на Майлзове сидіння.

— Коли сталося?

Він дивиться на мого брата, а потім знову на мене. Його волосся й борода — сиві, але брови все ще темні, і вони повільно повзуть на лоб. Тато має гарний вигляд, ніде ні подряпинки.

— Яка ще катастрофа, недотепо?

«Яка ще катастрофа?»

Я заглиблююсь у крісло й заплющую очі, набираючи повні груди повітря. «Що відбувається?»

Роблю ще одну спробу й висмикую навушники з братових вух.

— Майлзе, хіба ти не пам’ятаєш автомобільну катастрофу? Коли ми поїхали з хижки?

Він відсувається, з напівогидою споглядаючи мою істерику, яку я вже ледве стримую.

— Ми в літаку, що летить у Солт-Лейк. В сенсі — «коли ми поїхали з хижки»? Ми ще туди навіть не доїхали, — він повертається до тата, здіймаючи руки: — Присягаюся, вона випила всього-на-всього один імбирний ель.

«Ми в літаку, що летить у Солт-Лейк?»

— Там була вантажівка, — напружуюсь, аби пригадати. — Здається, в кузові везли… різдвяні ялинки.

— Мабуть, просто поганий сон, — каже тато Майлзу, ніби я й не сиджу поряд із ними, та повертається на своє місце.

* * *

Сон. Я киваю, ніби в цьому є сенс, навіть попри те, що його немає. Не-ма-є. Я ж не проспала цілу відпустку. Проте Майлз навіть за нормальних обставин не став би колодязем інформації, а тато вже повернувся до свого кросворда. Мама заснула в проході перед ним, і зі свого сидіння я бачу її напіввідкритий рот і шию, що вигнулася під неприродним кутом.

Про що я думала в мить перед аварією? Здається, про Різдво. Чи роботу. Я дивилась у вікно автомобіля.

Автомобіль.

У якому ми, очевидно, більше не їдемо.

Чи, може, й не їхали?

Я порпаюся в сумці під сидінням перед собою, витягаю телефон і розблоковую екран.

Дисплей показує, що сьогодні — двадцяте грудня. Але зранку було двадцять шосте.

— Нічого собі, — роззираюся. Паніка прослизає в поле мого зору, перетворюючи світ на чорний і розмитий.

«Дихай, Мей.

Ти ж — розсудлива дівчина. Ти вже стикалася з кризами раніше. Ти керуєш фінансами компанії, що бореться з труднощами, заради всього святого. Криза І Є твоєю роботою. ДУМАЙ. Які існують цьому можливі пояснення?»

Перше: я померла, а це — чистилище. У думках спалахує вогник надії: можливо, ми всі — як персонажі шоу Lost, на яке напідпитку жалілися тато й Бенні щонайменше дві години кілька років тому? Якщо цей літак ніколи не сяде, тоді, гадаю, я знаю причину. Або якщо він приземлиться на острові — це теж відповідь. Чи якщо вибухне прямо в повітрі…

Це не допомагає заспокоїтись. Наступна теорія.

Друге: тато має рацію, і мені просто наснився кошмарний сон, у якому я побачила все те, що сталося минулого тижня в хижці. З плюсів: я ніколи не цілувала Тео. З мінусів… А вони є? Хіба що мені не треба виходити на роботу в понеділок; натомість я маю нагоду повторити улюблену тижневу відпустку й не робити помилки. І, можливо, Голліси не продають хижку! Але річ у тім, що це не схоже на сон. Сни — неясні й розмиті, обличчя в них не зовсім точні, деталі не простежуються жодним лінійним способом. Це ж більше нагадує спогади про реальний тиждень, які — абсолютно чіткі — вбили мені в голову. Крім того, якщо я збиралася цілуватися з кимось в уяві, хіба б це був не Ендрю? Хоча, гадаю, навіть у снах Мей не така везуча.

Майлз оглядається, коли я пирскаю зі сміху, і ще більше супиться.

— Що це з тобою?

— Не знаю, що й сказати.

Його вже знову поглинув телефон.

— Просто уточнюю, — кажу, — ми летимо в Солт-Лейк, правильно?

Брат скептично посміхається.

— Ти якась дивна.

— Я серйозно. Ми летимо в Солт-Лейк-Сіті?

Він зводить брови:

— Ага.

— А потім вирушаємо в Парк-Сіті?

— Так.

— На Різдво?

Він повільно киває, ніби спілкується з хворою слабкою істотою.

— Так. На Різдво. У тій чашці було щось іще, крім імбирного елю?

— Нічого собі, — розгублено усміхаюся. — Може, й було.

Розділ п’ятий

Я плентаюся за своєю родиною телетрапом на шляху до відділу видачі багажу. Нетерпляче роззираюся довкола, бо мою увагу, здається, привертає все. Немовля, що плаче в прилеглому виході. Бізнесмен середніх років, який занадто гучно говорить телефоном. Пара, яка проштовхується в чергу по каву. Молодий хлопець, який розмахує руками, намагаючись виборсатись із важкого синього пальта.

Я не можу відкинути почуття дежавю, ніби вже була тут. Не просто тут, в аеропорту, а тут — у цьому самому моменті. Біля підніжжя ескалатора, що веде до відділу видачі багажу, чоловік переді мною випускає з рук пляшку газованої води, і я зупиняюся саме вчасно, ніби знаючи, що це мало статися. Повз нас проходить родина з банером, на якому написано «ВІТАЄМО ВДОМА», і я обертаюся, щоб подивитися на них кілька секунд.

— Присягаюся, я бачила це раніше, — шепочу Майлзу. — Звернув увагу на ту родину з плакатом?

Ковзнувши по мені поглядом, брат і собі незацікавлено озирається.

— Це ж Юта. Кожна сім’я тут має табличку «Вітаємо вдома». Місіонери, пам’ятаєш?

— Точно, — бурмочу йому в спину. Точно.

Через те, що я надто повільно йшла заданим маршрутом, наші валізи лишилися в пункті видачі останніми, терпляче кружляючи на каруселі. Тато збирає їх, складає стосом у візок, поки мама огортає моє обличчя долонями.

Темне волосся закручене у хвилі й зібране набік. Очі сповнені тривоги.

— Що з тобою, дорогенька?

— Я не знаю.

— Ти зголодніла? — Вона намагається перехопити мій погляд. — Дати тобі едвілу?

Не знаю, що сказати їй. Я не голодна. Нічого такого немає. Я віддалено відчуваю, як пропливаю через термінал, і дивлюсь на речі, які, клянуся, вже закарбувалися спогадами в моїй пам’яті.

* * *

Серце падає в п’яти, щойно я бачу всіх на порозі будинку. Ми їдемо по алеї, а вони вже махають нам. Переконана: я бачила цю картину якихось шість днів тому, двадцятого грудня. Пам’ятаю, що ми прибули останніми. Розклади перельотів змінилися, тож Кайл, Аарон та їхні двійнята прилетіли у п’ятницю вночі. Тео й Ендрю, здається, теж приїхали раніше, ніж зазвичай.

Колеса з тріскотом зупиняються поряд із гігантським помаранчевим пікапом Тео, і ми видираємося з тієї самої «Тойоти RAV4», яка, вірогідно, розбилася під час «автокатастрофи, якої не було». Нас тут же зусібіч поглинають обійми. Кайл та Аарон стискають мене, мов котлету в сандвічі. Двійнята — Кеннеді й Захарія — плутаються під ногами. Ліза й собі шкандибає назустріч, розштовхавши всіх. Удалині Бенні терпляче очікує своєї черги обійматися, і я відправляю йому мовчазне благання про допомогу.

Мій мозок не може осягнути того, що відбувається. Невже якимось чином я загубила один рік? Чесно, які шанси, що я взагалі померла? Моя версія раю була б у хижці, тож звідки мені знати? Якби я лежала в комі, чи відчувала б холодне зимове повітря на обличчі?

Я прослизаю повз Лізу до дерев у пошуках прихованих камер. «Сюрприз!» — вигукне знімальна команда в унісон. Усі реготатимуть із вдалого розіграшу. «Ми обдурили тебе, хіба ні, Мей?»

Через усю цю кашу в голові я не встигла подумати про те, як зустрічатиму Тео, перш ніж мене у ведмежих обіймах відірвали від землі. Я відчуваю це так, ніби спостерігаю на відстані кількох кроків.

— Усміхніться! — яскравий спалах моментально засліплює мене, коли Ліза робить фотографію. — Готово, — бурмоче вона, насупившись над зображенням на крихітному екрані. Переконана: лише половина мого обличчя опинилася на фото, але вона, здається, думає, що вийшло достатньо гарно, бо засовує телефон назад у кишеню.

Коли Тео ставить мене на місце, його усмішка повільно розгладжується. Чи ми взагалі цілувалися у сінях? І що в мене зараз на обличчі? Я хочу простягнути руку й торкнутися його, щоби просто знати.

— Що таке, дивачко? — регоче він. — Схоже, ти забула, як мене звуть.

Нарешті маленька усмішка з’являється на моїх вустах:

— Ха. Привіт, Тео.

— Вона, мабуть, шокована твоїм волоссям, — моя увага переходить до Ендрю, який терпляче очікує своїх обіймів, визираючи з-за братового плеча. Ну звісно. Це — точно моя версія раю.

Але вмить слова Ендрю набирають ваги, і я усвідомлюю, що всі решта бачать стрижку Тео вперше. Я ж бачила її майже тиждень тому.

— Ага, вау, — затинаюся, — глянь на себе. Коли ти підстригся?

Відсторонено притягую Ендрю у свої обійми, міцно притискаючи. Мені так паморочиться у голові, що спершу я не помічаю блаженства від того, що ми торкаємось тілами одне одного. Ендрю — це довгі кінцівки та міцні жилаві м’язи. Його торс — рівна пласка площина, але він огортає мене, притискаючись ближче, накриваючи ароматами евкаліпта й мила для прання.

— Привіт, — тихо сміється в моє волосся. — З тобою все гаразд?

Я мотаю головою, затримуючись довше ніж, грубо кажучи, необхідно для привітання, але він, здається, не чинить спротиву, і я не можу наказати своєму тілу ослабити хватку.

Мені потрібне це тепло, фізичний якір.

Поволі груди розслабляються, пульс сповільнюється, і я відпускаю Ендрю, здивовано мружачись, коли на його щоках розцвітають рожеві плями.

— Минулого тижня, — Тео проводить долонею по маківці, широко усміхаючись великими зубами.

— Що минулого тижня? — відводжу погляд від рум’янцю Ендрю.

— Моє волосся, — сміється Тео. — Я підстригся минулого тижня. Тобі подобається?

Ні натяку на ніяковість у його голосі. На обличчі — ні тіні усвідомлення того, що ми — ну, знаєте — лизали язиками горлянки одне одного.

— Ага, ага, неймовірно, — у мене жахливо виходить вдавати переконливість. — Абсолютно неймовірно.

Тео супиться. Вічно він женеться за похвалою.

Я підіймаю погляд на Бенні, який малює щось із Захарією в снігу на лавці. Мій голос тремтить:

— Привіт, Бенні Бу.

Він шкіриться, підбігає до мене й згрібає у свої обійми.

— Ось де моя недотепа!

Так. Бенні. Той, хто мені потрібен. Я хапаю його, ніби він — глибоко вкорінена виноградна лоза, на якій я повисла над скелею. Квапливо шепочу йому на вухо:

— Мені треба з тобою поговорити.

— Зараз? — його волосся ковзає по моїй щоці — м’яке та пропахле трав’яним хіпстерським шампунем, яким він користується все життя.

— Ага, зараз.

Бенні садовить мене, та світ перед очима починає обертатися, від чого паморочиться в голові. Я не помічаю, що хилюсь на бік, поки він не ловить мене.

— Гей, гей. Ти в порядку?

Підбігає мама, прикладаючи долоню до мого чола.

— Ти не гаряча, — вона обережно мацає під моєю щелепою, шукаючи запалені гланди. — Пила сьогодні воду?

Ліза підходить ближче, і вони обмінюються стривоженими поглядами.

— Вона вся з лиця спала.

Мій брат дивиться на нас, відірвавшись від телефона:

— Ще й у літаку поводилася дивно.

— Їй наснилось жахіття в дорозі, — застережливо виправляє тато. — Заведімо її всередину, — він стає позаду мене й огортає рукою мою талію.

— Може, досить говорити так, ніби мене тут немає?

Коли ми підіймаємося широкими парадними сходами, я через плече озираюсь на Ендрю. Наші погляди перетинаються, і він вишкіряється на мене напівграйливо, напівстурбовано. На ньому — той самий потворний срібний блискучий светр, який він обожнює так сильно, що кожного року вдягає у перші дні відпустки.

Той самий, який зіпсувала Місо кілька днів тому.

Щойно я про неї подумала, Місо вирвалася вперед. У спалаху дежавю я вигукую:

— Обережно, Кеннеді!

Але запізно: собака прослизає між її ногами, збиває біля смітника й ховається в коридорі. Кеннеді заходиться ревом.

Я мовчки витріщаюсь униз, спостерігаючи, як Аарон і Кайл перевіряють її підборіддя, лікоть. Це ставалося раніше. У вухах дзвенить. Лише цього ранку я дивилась на Кеннеді за кухонним столом, коли вона сиділа із затяганим пластирем з «Турботливими ведмежатами» на коліні.

— Коліно, — втрачаю здоровий глузд. — Вона роздерла своє…

Кайл підкочує штанину й потім вражено оглядається на мене. Кров ще не просочилася крізь тканину, але рана вкрилася яскравими червоними краплями.

— Як ти взагалі дізналася?

З мене виривається сміх на межі з істерикою:

— Гадки не маю!

Ми заходимо в будинок. Кайл несе Кеннеді у ванну, щоби помити, а мене садовлять за стіл на кухні.

— Дай їй води, — шепоче Ліза до Ендрю, який приносить мені склянку й ставить на стіл так, ніби той от-от завалиться. Краєм ока помічаю, як він додає лід. Я б теж додала, якби робила це власноруч.

Підіймаю склянку — рука тремтить, лід постукує — і роблю ковток.

— Гаразд, народе, досить витріщатися на мене.

Ніхто не рухається. Мама підходить ближче й починає масажувати мою вільну руку.

— Серйозно, ви мене лякаєте, — коли всі намагаються знайти, чим би ще зайнятися в маленькій кухні, я перехоплюю погляд Бенні й широко розкриваю очі. «Нам треба поговорити».

Як теплова головка самонаведення, моя увага перемикається на Ендрю, коли той перетинає кімнату й краде шоколад із адвент-календаря. Він дивиться на мене, поклавши в рот шматочок, і з награною винуватістю стенає плечима. Неподалік тато спирається на кухонний стіл, спостерігаючи за мною «стурбованим батьківським оком», поки в поле його зору не потрапляє тарілка, повна красивих злакових батончиків, що стоїть позаду.

Моє серце зупиняється. Він візьме один, вкусить і…

Противний хрускіт відлунює кімнатою.

— О Господи, — він засовує палець у рот. — Я зламав кутній зуб.

О ГОСПОДИ.

Ліза блідне.

— Дене! Ні. О ні. Невже…

Кожен тут же намагається переконати її, що «звісно, це не батончики зламали його зуб» і «так, вони трішки тверді, але дуже смачні». Ендрю хапає ще один шматок шоколаду. А я використовую сум’яття, щоб вислизнути з кухні й зробити гігантський ковток свіжого повітря на вулиці.

Розділ шостий

Зовні я можу дихати.

Вдих. Видих.

Глибокий вдих. Повільний видих.

Це був не сон.

Я здійснила мандрівку в часі, повернувшись на шість днів назад.

Я бачила подібне у книжках та фільмах: хтось потрапляє в аварію та приходить до тями з надприродними здібностями. Левітація, суперсила, суперзір.

Лишенько, аби ж я тільки звернула увагу на числа в лото минулого тижня!

Сама думка змушує мене реготати вголос, і пара з рота клубочиться в холодному повітрі. «Мей, ти щось упускаєш».

Спостерігати за деревами й блискучим снігом — ідеальний природний спосіб позбутися шоку. Як же прекрасно тут — на околицях Парк-Сіті під час Різдва. Мені б варто дістати свій блокнот і замалювати; можливо, це б заспокоїло мої виснажені нерви.

Сусідній будинок уже більше прихований зеленими насадженнями, ніж у моєму дитинстві, і це надає хижці Голлісів милого відчуття морозного усамітнення. Дощатий паркан оточує будівлю з двох боків, а соснові хащі, які були колись заввишки з тата, зараз височіють над під’їзною алеєю. Одного разу Тео вмовляв мене тут попісяти й неабияк розлютився, коли мені це вдалося — стоячи, зізнаюся — тож він украв мої штани й побіг у будинок. Тієї ж зими ми з Ендрю побудували іглу на задньому дворі й клялися, що спатимемо в ньому, однак пробули там лише десять хвилин, а потім здалися.

Пейзаж допомагає уповільнити пульс, а туман у голові розсіюється. Нарешті я можу востаннє набрати повні груди повітря, порахувати до десяти, а потім випустити довгий теплий клуб туману.

— А й справді, що за чортівня, — шепочу сама собі, а потім знову заливаюся сміхом.

— І в мене те саме запитання.

Я так сильно лякаюся, що, розвернувшись, примудряюся вибити з рук Ендрю горня пуншу, і те летить через поруччя. Ми обоє спостерігаємо, як напій здіймається в повітря й розливається на сніжному наносі; тепла рідина плавить крижаний порошок, а біле горня з єдинорогом, яке я зробила йому, коли мені було п’ятнадцять, — його улюблене горня в хижці — зникло з поля зору. Він навіть не здогадується, що я написала «Мей + Ендрю» на дні чашки білим кольором, перш ніж покрити все дно шаром жуйково-рожевого.

— Ого. Ну, добре, — він розвертається, притуляючись до поруччя, й дивиться на мене. — Я прийшов запитати, чому ти так дивно поводишся, проте бачу, що мені варто це облишити.

У мене так багато запитань про те, що за чортівня відбувається, що мій потік думок уже перетворився на статичний білий шум.

— Ти так дивишся на мене, ніби не знаєш, де ти, — Ендрю підходить на крок. — Я хотів із тобою трохи повеселитися, але, чесно кажучи, переживаю, що ти страждаєш від якоїсь травми мозку й не кажеш нам.

— У мене сьогодні трохи туманиться в голові.

Він усміхається, на щоках з’являються милі ямочки. Притиснувши довгі тонкі пальці до грудей, він виголошує:

— Я — Ендрю Поллі Голліс, що було найгіршою комбінацією середнього імені й прізвища для семикласника. Ти кличеш мене «Мендрю». Я заробляю на життя підкручуванням музичних інструментів у Ред-Рокс. Мій маленький братик, можна сказати, покидьок. Я — єдиний живий чоловік, який не любить ні скотч, ні пиво. Ми з тобою завжди гралися у вампірів, коли були дітьми, й не усвідомлювали, що сліди, які лишали на шиях одне одного, були засосами, — він показує жестом на своє тіло. — Шість футів і два дюйми. Близько ста вісімдесяти фунтів. Овен. Оце, — тицяє на свою кучеряву голову, — натуральне й постійно розпатлане.

— Твоє волосся живе саме по собі? — шкірюся. «Ми фліртуємо? Схоже на те».

Заткнися, мозку.

— У будинку знаходиться твій батько, Деніел Джонс, — акушер та власник щойно зламаного зуба. Він вічно переймається станом власних рук, а ще розповідає дуже багато чутливих історій про народження дітей. Твоя мати — жінка на ім’я Еліс, що постійно мацає твоє чоло, — мушу визнати, ти дуже схожа на неї. Вона — та ще квочка, але насправді доволі кумедна, і одного дня її картини продаватимуть за стільки грошей, скільки це місце й не коштує, запам’ятай мої слова.

Киваю, разом із ним вражаючись тому, що мамина кар’єра процвітає. Він чекає, поки я щось скажу, але я жестом прошу його продовжувати, бо голос Ендрю гіпнотизує. Він має медову глибину з лише найменшими подряпинами по краях. Чесно кажучи, я б із радістю слухала, як він читає мені навіть словник.

— Мої батьки — Рікі й Ліза — теж усередині, — він хижо шкіриться. — Тато — чувак, що повезе твого батька до дантиста. Найважливіше, що ми маємо пам’ятати: ніхто з нас не повинен їсти нічого, що пече мама. Моя мама — зі скандинавською спадковістю й темпераментом — геніальна письменниця. Однак, на відміну від Еліс, яка є богинею кулінарії, Ліза, як ми кажемо, не має кулінарних здібностей.

Я усміхаюся:

— І фотографічних.

Ендрю це веселить.

— Кайл та Аарон Амір-Лаєнґи — ідеальна сімейна пара двох джентльменів із геніальними п’ятирічними дітьми. Не знаю, що там цього року відбувається з волоссям Аарона — здається, воно зникло, а потім було замінене тимчасовою чорною дірою на голові, — він замовкає та стишує голос: — І хіба він носив легінси?

Я не стримую напад реготу:

— Думаю, носив. Гадаю, ми можемо радіти, що він покінчив із фазою дизайнерських спортивок? Це… забагато зайвої інформації про дядечка Аарона, яку не треба було знати юначці Мей.

Ендрю клацає пальцями.

— Добре, що ти це пам’ятаєш. Не розповідатиму тобі, що Кайл — видатний актор Бродвею та раніше був у підтанцьовці Джанет Джексон, бо він, без сумніву, й сам про це розкаже сьогодні.

Я знову сміюся, прикусивши губу. Мабуть, мої широко розплющені очі сяють, ніби в учасниці телегри, яка щойно виграла мільйон доларів. Я ніколи не зрозумію Ендрю. Мій мозок не знає, з чого зроблена зелень цих очей, не вірить, що вилиці можуть бути настільки скульптурними, ямочки — такими глибокими й грайливими. Ендрю наживо — це завжди такий шок для системи.

— Минулого року Захарія дізнався про смерть, коли його золота рибка склеїла ласти. Він ходив навколо нас, як крихітний нещадний жнець, і казав, що одного дня ми всі помремо. Кеннеді знає столиці кожного штату чи країни у світі, — упевнено заявляє Ендрю. — Вона проголошує найрозумніші речі, що коли-небудь лунали в нашій компанії, а ми не дозволяємо нікому сварити це маленьке дівчисько. Вона стане найпершою президенткою з аутизмом, запам’ятай мої слова. Але, сподіваюся, не першою жінкою на цій посаді.

— Гадаю, ти маєш рацію.

— Подивімося… хоча твій брат Майлз… — награно здригається він. — Розумний, але я не впевнений, що він бодай раз відривав очі від телефона за останні два роки. Якщо хочеш із ним поговорити, то краще приклеїти його телефон собі до лоба, — нахилившись, Ендрю намагається зазирнути мені в очі, і моє серце мов розбивається об ґанок. — Ну що, дзвіночки в голові не дзвенять?

Я простягаю руку, щоб його ляснути.

— Перестань. Зі мною справді все гаразд. В мене просто запаморочилося в голові від висоти.

Ендрю має такий вигляд, ніби й не думав про таке, і я, сказати чесно, також, до цієї миті, тож подумки даю п’ять жмені нейронів, що залишилися в активній фазі. Позаду гуркочуть кроки, і кудлата голова Бенні визирає за поріг. Він виходить до нас і тремтить лише у тонкій футболці з байкерського магазину.

— Здоров, недотепо, — каже, здійнявши в очікуванні брови. — Пробачте, що втрутився. Чи можу я вкрасти тебе на секунду?

* * *

Гадаю, я не в праві звинувачувати Бенні в тому, що він відкинув мене, коли я послала йому щонайменше десять благальних поглядів про допомогу з моменту нашого прибуття. Ми вирушаємо всередину, і я тану від задоволення в теплі на сходах, що контрастує з блискучим холодом зимових сутінків. Поки гомін стелиться коридором, а голос Ендрю розчиняється, реальність накриває мене: якимось чином я, здається, знов опинилася тут.

Мій мозок волає. Це не нормально!

Маючи намір віддалити нас якомога далі від усіх, я біжу до сходів, які ведуть на горішній поверх будинку. Повернувшись до Бенні, прикладаю вказівний палець до губ, благаючи його мовчати, коли ми навшпиньках крадемося вгору. У тиші обходимо поруччя, шаркаємо коридором і здираємося крутим вузьким підйомом до його кімнати на горищі. Коли я була маленькою, то боялася ходити сюди сама. Сходи тріщали, а майданчик був темний. Але Бенні пояснив, що якби підйом був таким само красивим, як і решта будинку, кожен знаходив би в ньому приховані скарби.

Моє серце вже барабанить у грудях, і я затягую Бенні всередину й зачиняю двері.

Бірюзові браслети дружно стукотять, коли він, спіткнувшись, зупиняється й здіймає брови.

— З тобою все гаразд? — питає, щиро стурбований, від чого його акцент зливає слова в одне.

Удруге за сьогодні — наскільки довге сьогодні? — я замислююся, що в мене з обличчям.

— Ні, не думаю, — кілька секунд слухаю, переконуючись, що ніхто не пішов за нами нагору. Задовольнившись нашим усамітненням, шепочу: — Слухай. Тут відбувається щось божевільне.

Він із розумінням підморгує:

— Це точно. Ви з Ендрю, здається, непогано фліртуєте. Ти про це хотіла поговорити? Щось сталося?

— Що? Ні. Якби ж, — я вказую на стілець у дальньому кутку біля вікон і простягаю руку. Бенні не одразу вловлює цей знак, та зрештою сідає.

Він нахиляється, спершись ліктями на коліна, і фіксує увагу на моєму обличчі. Спокійна переконаність у зосередженості Бенні — знеболювальне для моїх виснажених нервів.

— Гаразд, — починаю, витягаючи інший розкладний стілець, і сідаю навпроти, впершись колінами в його коліна. — У тебе ніколи не складалося таке враження, що я… так би мовити… Розумово відстала?

— До сьогодні? — жартує він. — Ні.

— Емоційно нестабільна?

— Кілька разів, коли тобі було тринадцять-п’ятнадцять, але з того часу — ні.

— Гаразд, тоді, будь ласка, повір, що коли я скажу те, що маю, то робитиму це абсолютно серйозно.

Бенні вдихає на повні груди, збираючись на силі.

— Гаразд. Здивуй мене.

— Гадаю, існує вірогідність, що я — в минулому. Та ж сама відпустка повторюється, але я — єдина, хто про це знає.

Уголос звучить навіть божевільніше. Його кущисті брови сходяться, й він відкидає відросле волосся з очей.

— Ти маєш на увазі кошмар, про який говорив твій тато?

— Ні, я кажу про дійсність, — роззираюся кімнатою, бажаючи відшукати річ, яка б мені допомогла. Стара Лізина дошка віджа[7]? Надто страшно. Закинута вісімка[8] Тео? Надто відчайдушно. — Події, що сталися шість днів тому, відбуваються знову.

Бенні тягнеться в кишеню, виймає ментолову цигарку й засовує в рот.

— Почни з початку.

Я проводжу рукою по обличчю.

— Гаразд. Отже, сьогодні раніше для мене було двадцять шосте грудня. Тато, мама, Майлз і я машиною вирушили звідси в аеропорт. Одна вантажівка проїхала на червоне світло… — замовкаю, збираючи фрагменти докупи. — Вантажівка, що везла різдвяні ялинки чи віночки, здається. Усі відволіклися, і вона врізалася в нас. Я прокинулась у літаку, — підіймаю очі, переконуючись, що Бенні слухає. — У літаку дорогою сюди, сьогодні. 20 грудня.

— Ого, — тихо видає він, а тоді: — Не розумію.

Я нахиляюся ближче, намагаючись розставити слова в правильному порядку:

— Можливо, я насправді й не з тобою зараз говорю. Можливо, я в комі в лікарні, чи таки уві сні. Мені відомо лиш те, що я вже прожила це Різдво, спромоглася його зіпсувати, була розмазана вантажівкою з різдвяними ялинками, а тепер знову тут, і відпустка починається наново.

— Ти в цьому впевнена?

— Аніскілечки.

Бенні повільно киває:

— Круто. Гаразд. Продовжуй.

— Перед від’їздом Рікі й Ліза повідомили, що збираються продавати хижку.

Карі очі Бенні полізли на лоб.

— Збираються що?

— Скажи? — киваю співчутливо. — Тож, очевидно, ми всі засмутилися, коли від’їжджали. Плюс моя паніка через поцілунок із Тео, ще й Ендрю нас побачив…

Бенні перериває:

— О, зажди.

— Не переживай, ти про все знав, — я намагаюся безтурботно відкинути цю деталь. — Що я…

Він здіймає руку:

— Можу тебе запевнити, що не знав, тому що розмова почалась би саме з цього.

— Що ж, я розповіла тобі вранці, але, як і все інше — всі інші — ти забув, — роблю глибокий заспокійливий вдих. — До твого відома, минулого разу ти більше допоміг.

Він замислюється.

— А я що, під кайфом був?

— Узагалі-то так.

Бенні підносить долоні догори. Приїхали.

— Почни з цього, а потім розкажеш решту.

Я знову пригнічено стогну:

— Спочатку ми випили ег-ногу.

— А-а-а, — з розумінням тягне він. Бенні обожнює свою траву, але, як і мене, його швидше п’янить чашка ег-ногу Рікі. Таким штукам пора призначати октанове число[9].

— Усе сталося швидко й незграбно, — розповідаю далі. — Ти сказав мені поговорити з ним наступного ранку, але він абсолютно проігнорував мене. Потім я дізналася, що Ендрю бачив, як ми цілуємось. Потім ми дізналися, що Голліси продають хижку, й наша родина поїхала. Бум — автокатастрофа. Бум — знов у літаку. Бум — ось ми й тут.

Бенні присвистує:

— Я перекинуся слівцем із Тео.

— Серйозно, Бенні? Он якої ти думки? Найперше, що слід зробити в разі повторення тієї самої відпустки — не наробити дурниць із Тео знову!

Бенні, здається, замислився.

— Схоже, я теж поїхав дахом. Ти впевнена, що тобі не запаморочилося в голові від висоти?

Я клацаю пальцями, пригадуючи.

— Татів зуб. Я знала, що це станеться.

— Якщо знала, чому не попередила його?

— Я злякалася! — верещу, враз здригнувшись, сподіваючись, що ніхто знизу не чув мене. Стишивши голос, продовжую: — І що б він сказав? «Не може бути, цей батончик видається таким смачним»? Я вже бачила стрижку Тео, тому й поводилася як робот. Пам’ятаєш, як я вгадала, що в Кеннеді кров на коліні? — показую на двері, ніби Бенні може побачити крізь них кухню.

— А ти раптом не копирсалася в моїй синій сумці? — питає він.

— Ні, звісно ні!

— Гаразд, добре. Бо є в мене друг, який вирощує гриби в шафі, й він дав мені…

— Бенні, я не під наркотою, не п’яна, не під впливом грибів! Я серйозно. Це мене лякає!

— Знаю, Мей. Гаразд, подумаю.

Знизу долинає шаркання ніг: усі рушили пити вітальні коктейлі. Я міцно заплющую очі, намагаючись пригадати кожну дрібну деталь, якій не надавала значення, але яка точно визначить, чи повірить мені Бенні, чи ні. Театральний голос Кайла лине вгору, слідом — глибокий громоподібний сміх Рікі.

— О-оу, — клацаю пальцями, киваючи на двері. — Кайл щойно показав Рікі своє нове тату.

Бенні витягується, прислухаючись.

— Ти аж сюди їх розчула? Нічого собі.

— Ні, — кажу, — я це запам’ятала.

Схоже, він досі не вірить.

Нас досягає піднесений регіт Захарії, і попри хаос у голові я не можу стримати усмішку.

— Гаразд. Місо лиже пальці ніг Закі. Послухай, як він сміється.

— Очевидна здогадка, — ухиляється Бенні. — Цей собака обожнює двійнят.

Зітхаю.

— Та годі тобі. Невже ти мені не віриш?

— Я хочу, але ти знаєш, як це звучить.

В цьому й проблема.

— Припустімо, ти маєш рацію, — шепоче він, — і те, що ти мені розповідаєш, відбувається насправді. Це щось на кшталт фільму «Назад у майбутнє»[10], за винятком минулого. Зажди, — Бенні мотає головою. — Він же вирушив у минуле в одній з частин, хіба ні?

Кволо киваю. Виснаження накриває мене з такою силою, що я, здається, ось-ось помру.

— Тоді виходить, що я — Док[11]? — запитує Бенні.

Я сміюся.

— Це точно, — але запал швидко розвіюється. — Що ж мені робити? Невже це повторюється, щоб я знову не поцілувала Тео? Звучить так собі, всесвіте.

— Але, не поцілувавши Тео, ти б тут не опинилася, — заперечує Бенні.

— Ні. Поцілунок із Тео — це те, де я все зіпсувала… адже так?

— Ні. Це як у «Месниках»[12], коли вони хочуть повернутися й вбити того чувака з каменями, але якби вони це зробили, тоді, перш за все, не спілкувалися б, — він замовкає. — Святий Боже, мандрівки в часі так бентежать.

Розтираю собі скроні.

— Бенні.

Він кидає погляд на мене, а я засовую кінчик великого пальця в рот і починаю покусувати.

— Гадаю, тобі варто поговорити з Деном, — нарешті пропонує він.

— З татом? Він — найбуквальніша, найнауковіша людина, яку я коли-небудь зустрічала. Він ні на мить не повірить, що я або мандрівниця в часі, або супергероїня, або ясновидиця.

Бенні сміється.

— Я хотів сказати, поговори з ним як із лікарем.

— Так, із лікарем, який знає канали народження та вміє перев’язувати пуповину.

Голос Бенні став набагато м’якшим, але я не відступаю.

— Переконаний, він пам’ятає основи достатньо, щоб перевірити твої зіниці й рефлекси.

А-а-а.

— Як під час травми голови? То ось як ти все це пояснюєш?

Бенні опускає долоні мені на плечі.

— Я вірю, що з тобою щось відбувається. Але це все, що я можу зробити — повірити тобі. Я не впевнений, що в змозі допомогти. Твій тато точно скаже, чи все в нормі.

Можливо, це — ідеальне пояснення ситуації: сталась якась неврологічна проблема. Інакше не може бути, правильно?

— Гаразд, — я чмокаю Бенні в щоку й відступаю, киваючи. — План А — визначити, що в мене: травма чи божевілля.

Солодка усмішка Бенні ламається.

— Я такого не казав.

— Жартую. Піду поговорю з татом.

Змахнувши рукою, повертаюсь до горішніх сходів, але пропускаю першу сходинку. Нога ковзає, і замість того, щоб впасти назад, я нахиляюсь уперед, послизаюся та…

Розділ сьомий

— А-а-а-а-а-а! — репетую на всю, прийшовши до тями, вражена відчуттям падіння вниз зі звивистого сходового маршу. Мої руки простягаються вбік, аби вхопити поруччя. Але його немає, як немає і сходів. Я знову плескаю брата прямо по обличчю.

Він видає зболене «ауч!» і хапає мене за руку.

— Агов, якого дідька, Мей?

Виструнчившись в обіймах паска безпеки, я вже пітнію. Торкаюся шиї. Я вже схожа на штопор? Голова на місці? Чи можу я бачити власний зад? Із полегшенням заглибившись у крісло, я раптом помічаю той самий білий шум гудіння двигуна, те ж саме сухе рециркуляційне повітря. Усе те саме.

— Ні, — шепочу, і серце вистрибує з грудей. — Тільки не знову.

Розділ восьмий

Бенні не зводить з мене очей. Повільно кліпає. Я мовчки спостерігаю, як він намагається все перетравити. Знову.

— Схоже, я теж поїхав дахом, — стурбовано супиться: — Ти впевнена, що тобі не запаморочилося в голові від висоти?

Зробивши глибокий вдих, я розтираю скроні й нагадую собі бути терплячою; Бенні не знає, що раніше він це вже проходив. Він і не здогадується, що поставив мені те ж саме запитання. У яку б там часову петлю я не потрапила, це — не його провина.

— Уже втретє я проживаю цей день, — кажу йому. — І вдруге ми з тобою про це говоримо.

— Отже, ти бачила, як твій тато зламав зуб, — повільно проговорює Бенні, — тричі?

— Ага.

— І ти й не подумала його попередити?

Я закриваю обличчя долонями та стогну.

Аеропорт був точнісінько таким самим. Поїздка — ідентична. Лише цього разу моє прибуття в хижку виявилося більш спантеличеним, ніж минулого. Від паніки голос пожорсткішав і зламався. Я усвідомила, що так, я вже робила це раніше. Наяву чи лише в уяві — байдуже. Я проживаю цей день знову. Тільки не знаю, чому та як так вийшло.

Єдине, що заспокоїло мене, щойно ми прибули, — це моя чергова розмова з Ендрю на порозі. Можливо, через те, що я здавалася блідішою та вразливішою, він, схоже, докладав більше зусиль до своєї сміховинної оповіді про хижку.

«Ми збираємося тут у грудні, щоб ліпити снігові фігури, спускатися на санчатах із велетенських гір, готувати купу печива й спостерігати за тим, як наші батьки напиваються кожен день…»

«Раніше ми прикидалися учасниками рок-гурту. Ти була Девідом Боуї, а я — Дженіс Джоплін…»

«Ти говориш уві сні, але, на жаль, ніколи не кажеш нічого скандального чи цікавого. Переважно щось про їжу та електронні таблиці…»

— Що ще станеться ввечері? — Бенні повертає мене до реальності. Він ніжно забирає мої руки від обличчя. — Що ти пам’ятаєш…

Я розумію, до чого він хилить.

— Що могло б допомогти тобі повірити?

Милий Бенні вибачливо морщиться і знизує плечима, однак я його не звинувачую. Я ніде не бачила свого відображення, але впевнена, що скидаюся на маніячку. Непривітна, ледве дихаю, вся обтріпана. Нахиляю незвично закляклу шию з боку на бік, і кімнатою відлунює гучний хрускіт. Ха-ха. Так краще.

Голоси переміщаються з кухні коридором у напрямку вітальні.

Зненацька я встаю та тягну Бенні за собою.

— О-оу. Кайл зараз покаже всім нове тату.

Ми перетинаємо кімнату й припадаємо до дверей. Присягаюся, скрадаючись навшпиньках, Бенні скидається на Шеґґі з мультфільму «Скубі-Ду», коли ми спускаємося горішніми сходами та визираємо з-за рогу. Голос Рікі гримить на весь будинок.

— Народ, ходіть сюди! — кличе той. — У Кайла нове класне тату!

Коли слова досягають нас, Бенні так сильно стискає мою руку, що я відчуваю кожен його палець.

Заплющивши очі, уважно слухаю.

— Рікі буде важко на серці, бо він забув купити «Гендрікс» для Аарона. Місо лизатиме пальці ніг Закі, а він істерично реготатиме. Ліза увімкне різдвяний альбом Боба Ділана, який правомірно називати жахливим, а Тео пиво піде не в те горло, і він кашлятиме хвилин десять безперестанку, — я дивлюся на Бенні й упевнено киваю: — Просто зачекай.

Ми знову зосереджуємось на вітальні, перебуваючи поза полем зору, але в досяжності звуку.

— Не знаю, що й думати, якщо ти матимеш рацію, — шепоче Бенні.

— Ага. Я теж.

* * *

Двадцять хвилин потому ми повертаємось на горище, й Бенні змірює кроками підлогу — вперед-назад. Браслети дзвенять у такт його ході. Я на ліжку роздивляюся стелю. Він наляканий, бо все, що я сказала, сталося саме так. Нарешті зупиняється поряд і шанобливо шепоче:

— Вау. А я ж навіть не під кайфом.

Знаю, слід почуватися нарешті визнаною, але, враховуючи, що мене не дивує власна правота, замислююсь: «А зараз — моє життя? Невже мене прокляли проживати цей день знов і знов? Мені слід іще раз спробувати спуститися з горища чи я знову впаду зі сходів?»

А тепер найважливіше запитання: чи має сенс те, що я роблю? Чи час для мене просто… зламався?

Що ж, у найгіршому разі, гадаю, я проживатиму цей день знову й знову та продовжуватиму фліртувати з Ендрю на ґанку.

Спираюся на лікті:

— Гаразд. Отже, що мені робити?

— Гадаю, ти маєш поговорити з татом, — твердо заявляє Бенні.

— Ні, — знову завалююся на спину. — Ти казав це минулого разу. Тоді я, мов Пітер Пен, злетіла зі сходів та прокинулась у літаку.

— Он як? — шепоче Бенні, винувато розтираючи шию. — Пробач, недотепо.

Від його тону моє серце починає боліти, і я сідаю, притягнувши його до себе та цмокаючи в щоку.

— Ти не винен.

— Може, просто… — він невпевнено здіймає руки. — Просто спробуй переспати з цим? Може, завтра стане ясніше, що тобі треба робити. Можливо, це стосується Тео. Або хижки. Переконаний, ти з усім розберешся. Мій девіз — «Пливи за течією», тож, я думаю, тобі варто робити саме це, — він плескає мене по коліну. — З нею все буде гаразд, друже.

Пливи за течією. Звісно, це — девіз Бенні.

Навряд існує інструктаж зі стрибків у часі чи якийсь очевидний портал у стіні на горищі — хоча б шафа, яку в книжці використовували, щоби повернутися до Нарнії. Тому, гадаю, нам нічого не залишається, як спуститися вниз і знову приєднатися до веселощів, одним словом — «пливти за течією».

Я встаю, а Бенні обережно бере мене за руку.

— Крім цього, — каже він, — все решта в нормі? Робота? Соціальне життя? Романтичні штучки?

Я зупиняюся, приклавши руку до дверей.

— Робота? — кулак страху стискає мої легені. — Ну… Соціальне життя в порядку. Міра… пам’ятаєш мою сусідку по кімнаті в коледжі? Вона повернулась у Берклі, тож тепер ми удвох гортаємо сайт Yelp у пошуках нових ресторанів, де зможемо побалувати наші відчуття.

Бенні регоче, а потім замовкає, очікуючи відповіді на останнє загрозливе запитання. Нарешті він натякає:

— І?

— Нові романтичні пригоди? — перепитую. — Цього року ходила на три побачення. Під час двох із них одразу ж було очевидно, що ми не надто одне одному підходимо, тож я вдалася до застарілої відмовки, сказавши, що у моєї подруги надзвичайна ситуація і вона потребує мене просто зараз.

— Ох.

— Третій чувак був симпатичним, із прибутковою роботою, легкий на підйом…

— Добре.

— …але на другому побаченні визнав, що вони з дружиною досі живуть разом, хоча він і клянеться, що вони розлучаться, й загалом планує скоро переїхати.

Бенні стогне:

— Ні.

— Ем-м… не надто позабавляєшся, коли досі живеш зі своєю матусею, — махаю рукою: — Тож так. Романи на паузі.

Бенні цілує мене в скроню.

— Життя непросте.

— Можеш повторити ще раз, — усміхаюся йому через плече. — Тобто ти, ймовірно, повториш, хоча й не знатимеш цього.

Бенні регоче, наполягаючи, що він спускатиметься сходами перший, і я рухаюсь ними так повільно й обережно, як тільки можу. Опинившись унизу, він від душі дає мені п’ять, яке я радо приймаю. Тепер ми святкуємо маленькі перемоги.

Розділ дев’ятий

Мої очі розплющуються в пітьмі, і вигляд порожнечі такий знайомий, що мене пронизує вістря полегшення. Я точно знаю, де знаходжуся: нижній ярус ліжка, підвальне приміщення, хижка. Єдине, що не відомо — коли.

Намацавши телефон, я, відверто, не знаю, на що сподіваюся — чи хочу повернутись у теперішнє, чи лишитися в минулому. У будь-якому разі це спірно: одного погляду на екран блокування достатньо, аби я впевнилася, що зараз — 21 грудня. Я дожила до наступного ранку, але хто знає, чи протягну до кінця дня. А проте подумки хвалю себе. Пам’ятаєте? Маленькі перемоги.

Перевертаюсь на спину й тону в ліжку. Я хочу зрозуміти не лише, що відбувається, але й чому. Невже якимось чином я спровокувала це? Як саме? Що відбувалося перед аварією?

Мама ридала через продаж хижки.

Тато дискутував про якісь зміни в наших життях.

Майлз перебував у власному маленькому світі, як і завжди. А я… подумки падала в кролячу нору страху, панікуючи через втрату єдиного, що мало сенс у житті…

У темряві сідаю на ліжко й починаю пригадувати. «Всесвіте, — питала я. — Що я роблю зі своїм життям? Будь ласка, можеш показати, що зробить мене щасливою?»

Це взагалі можливо? Я набираю повні груди повітря й усе одно змушую себе відповісти на запитання: «Що робить мене щасливою?».

Звісно, хижка. Моя власна та вибрана родини, наші зустрічі щогрудня. А ще… сміх Ендрю. Тихий вечір, коли я малюю на задньому дворі. Дивитись, як Майлз намагається станцювати брейкданс. Ліпити снігові фігури біля хижки. Як готує мама. Катання на санчатах. Сирні млинці Аарона. Повільно засинати з відчиненим вікном навесні.

Проте мене прислали назад не просто так. Не назустріч теплій порі. Не додому на подвір’я зі скетч-буком. Сюди. Я маю дізнатися чому.

Із заплющеними очима я дозволяю шквалу спогадів накрити мене, поки один із них не тисне на гальма і мозок зосереджується на ньому.

Нам із Тео було тринадцять, Ендрю — шістнадцять, і вперше я помітила, що він — об’єктивно привабливий. До того хлопчики Голлісів були стійко вкорінені в категорію «сім’я», і я помічала їх так само, як і власне відображення: і на те, й на те дивилася холоднокровно та відсторонено. Однак тієї зими Рікі вовтузився з електроприладами в хижці й увесь час відправляв Ендрю вниз, аби переналаштувати вимикач. Коли він не допомагав своєму татові, то грався у п’яницю[13] зі мною та Кайлом, і ми зачастили це робити. Я думала, що Ендрю витягав сильні карти з-під своєї колоди. Він спокійно наполягав, що не робив цього. Я переслідувала його дорогою до підвалу й горланила щось навздогін, аж поки він не дотягнувся до кнопки на запобіжнику й незворушно не попросив «помовчати хоч дві секунди, Мей», а потім знов увімкнув електрику, і коли його залило світлом, мені здавалося, ніби всередині мене прокотився валун.

Уперше я насправді помітила його — м’яке волосся на скронях, неймовірно маскулінна форма шиї, ідеальна лінія носа і те, якими великими вмить видалися його руки. З того моменту здавалося, що моє дорослішання розділилося надвоє: до закоханості в Ендрю та після.

Ми повернулись нагору, але я більше не хотіла грати. Не тому, що збожеволіла б, якби програла, але через те, що бажала перемоги йому. Я прагнула цього, бо хотіла, щоб він був щасливим. Ендрю ніколи більше не називався би просто членом родини; він назавжди став трохи більшим, трохи моїм, навіть якщо й не знав цього.

Та мене турбувало ось що: мені не подобалося бути легкою сіткою на дверях, що гойдалася на сильному вітрі.

Решта тогорічних канікул видалася тортурами. Ендрю у своїх піжамних штанях відкрито чухав оголений живіт, коли допомагав чотирирічному Майлзу розвішувати оригамі-журавлів. Ендрю сидів поряд зі мною за столом, спостерігав за тим, як я малюю, та клявся з милим здивуванням, що думав, ніби в мене — мистецький дар, як і в моєї мами. Ендрю в джинсах і товстому вовняному светрі допомагав татові й Бенні носити дрова. Ендрю зосереджено грав на гітарі пісню за піснею для мене й Тео, намагаючись познайомити нас із дивом Тома Петті. Ендрю дрімав на дивані перед каміном, поки Майлз спав на ньому. Коли ми всі грали в сардинки[14] і я ховалася, то молилася, щоб Ендрю знайшов мене першим, щоб ми разом провели трохи часу наодинці в закритому сховку. Щоб ми «випадково» поцілувалися.

Ендрю був музикантом з ентузіазмом, атлетичним не за своєю волею, тихим та недосяжним. Щедрий на час і компліменти, самовідданий щодо сім’ї. Чарівна скуйовджена шевелюра, сором’язлива усмішка — такий собі монстр-підліток, якому ніколи не були потрібні брекети. Уявіть, як це — щоночі засинати на нижньому ярусі ліжка по інший бік кімнати від нього з острахом, що той уже має дівчину, що має частини тіла, про які я ніколи раніше не задумувалася, що в нього, мабуть, уже відбувся С-Е-К-С.

Хоча дорослі мали б нарешті замислитись про те, що між мною та одним із хлопців Голлісів унизу в усамітненому підвалі може статися дещо скандальне, ніхто й бровою не повів. Моя мама була, як і завжди, неймовірно строгою щодо стосунків, але ми — сім’я врешті-решт. Можливо, Ендрю настільки очевидно мною не цікавився, а я нерідко забавлялась із Тео, що це ніколи не мелькало на їхньому радарі, навіть коли ми достатньо подорослішали, щоби пити алкоголь і приймати жахливі рішення.

Я виросла, щонеділі ходячи до церкви, але вирішила дуже давно, що католицизм — не для мене. Тепер у пітьмі я починаю вірити, що мені дають другий шанс. Куля просвистіла в найчарівнішу пору року. Але в цьому світі, повному людей, яким треба значно більше, ніж уникати тупих п’яних поцілунків, я б так хотіла зрозуміти, чому обрано саме мене.

* * *

Обережно вилажу з ліжка, щоб не розбудити Майлза й Тео. Упевнено заходжу до кухні, хоча й не знаю, що там знайду.

Однак усе здається нормальним. Крім відсутньої гірлянди з гостролисту, яку двійнята ще не повісили на кухні, все має точнісінько такий самий вигляд, як і тоді, коли ми приїхали якихось п’ять днів тому. Чи лише два дні? Хто ж його в біса знає.

Рікі причовгав одразу ж за мною. Сиве волосся причесане спереду, але скуйовджене ззаду. Очі досі примружені, але він так сяйливо усміхається мені, що у грудях починає боліти. Даю собі секунду, аби порадіти тому, що я насправді тут, у цій кухні. Думала, вже втратила це.

— Мейлін Джонс, — хрипить він, — ти і я — з одного тіста книш.

Усередині я сяю в очікуванні.

Він зі стогоном сідає.

— Ми обоє прокидаємось із сонцем.

О-о-ох. Ну, нарешті.

— Знаєш, найгірше у світі — не почути цих твоїх слів знову, — я цілую його маківку й наливаю кави в його улюблене горня з оленем.

— Чого тебе це так хвилює?

Я не відповідаю. «Важко пояснити, Рікі».

Однак думка виникає знову — тепер важча, ніби камінь у ріці: «Я думала, що втратила це». Гадала, що ніколи знову не проживу цього моменту з Рікі на кухні, аж ось ми тут. Чи здогадується він, що це місце — справжній дар для нас? Хижка робить мене більше ніж щасливою, вона допомагає заземлитися. Як мені утримати їх від продажу?

Він робить великий ковток і ставить горнятко.

— Як почуваєшся, недотепо?

Я? Як я почуваюся — останнє з моїх переживань. Усвідомлення можливої власної мети викликає неабияке захоплення, і мені вже здається, що я — на правильному шляху. Врешті-решт, стеля не впала й підлога не розчахнулася, щоб відправити мене назад у літак.

— Я в нормі, — спираюся на кухонний стіл. Усміхаюсь до Рікі над своєю кавою, але мої думки перетворилися на вир пригадування, планування, намагання заспокоїтися. — Краще, ніж будь-коли, правда.

Обернувшись на звук кроків на сходах, я бачу пом’ятого зі сну Бенні, що визирає з-за рогу. Він прикладає палець до губ і жестом просить підійти. Через плече озираюсь на Рікі, який щасливо потягує свою каву, і бачу, що на дні бляшанки лишилось іще зо три печива. Відштовхнувшись від кухонного стола, тихо вислизаю в коридор.

Поклавши обидві руки мені на плечі, Бенні згинає коліна й заглядає мені в очі.

Я чекаю пояснення, але нічого не відбувається.

— Що таке?

— Просто шукаю.

— Що?

— Не впевнений. Намагаюся пригадати ознаки контузії.

Закотивши очі, я тягну його до себе. Кардиган Бенні дивовижно м’який.

— Це — кашемір?

Він опускає на нього очі так, ніби не пам’ятає, що надягнув.

— Можливо, — знову дивиться на мене. — Сфокусуйся, Мей.

Кліпаючи очима, я згадую, чому ми тут.

— Ти пам’ятаєш нашу вчорашню розмову?

— Так.

Я полегшено видихаю.

— Гаразд, — кажу вдумливо. — Ми робимо це знову, але я — єдина, хто все усвідомлює. Мене відправили назад, тож я на правильному шляху?

— Хіба існує інше пояснення?

Прикушую губу:

— Що я божевільна. Або це лише збіг. Або насправді я в комі в лікарні Солт-Лейку.

— Мені не подобається жодна з цих версій, — визнає Бенні.

— Ем-м… ага, — підтакую, криво посміхаючись. — Я й сама не в захваті від них.

— Я ж тут, — провадить він. — Тобто… я справжній. Ми обоє тут, тож це не може відбуватися тільки з тобою, еге ж?

У мене виникає думка:

— Швидко. Скажи мені щось, що я, ймовірно, не знаю про тебе — але не про таємний запас грибів, — то надто очевидно. Просто на випадок, якщо я знову перезавантажуся.

— Ти знаєш про гриби?

— Бенні.

Він думає, насупившись. А потім нахиляється й нашіптує слова вервечкою…

Коли він відхиляється, я витріщаюся на нього.

— Бенні.

Той регоче, мотаючи головою.

— Знаю.

Здригаюся.

— Я мала на увазі щось на кшталт «мою першу собаку звали Леді». А не «я вів дивне подвійне життя, працюючи голим офіціантом в Аризоні».

Він пересмикує плечима.

— Перше, що спало на думку.

Заплющивши очі, я мотаю головою, щоби прояснити картину.

— Ми розкажемо іншим? — запитує Бенні. — Я маю на увазі, що вся ця ситуація доволі дика. Може, хтось із них уже відчував таке раніше й спромігся вибратися на інший бік? Може, ти маєш рацію, і це місце справді зачароване?

— Мені подобається хід твоїх думок, але є краща ідея. Рішення Рікі та Лізи продати хижку стало першочерговим каталізатором усього мого бажання. Як гадаєш, чи можливо переконати їх утриматися від цього? Може, ми всі візьмемося до справи й покажемо їм, що вона для нас значить?

Бенні дивиться повз мене туди, те Рікі налягає на каву.

— Гадаю, спробувати варто.

— Усі вічно жаліються на традиції, — шепочу я, — але Рікі справді так багато робить для нас. Що як ми всі просто фанатіємо від цього? Що як запропонувати допомогу з обслуговуванням? З ремонтом?

— Думаєш, зможеш усіх вмовити? — запитує він.

Я визираю з вікна й кривлюся. Сьогоднішня традиція була пов’язана з ліпленням сніговиків, але якось маленька Мей поцікавилася, чому ми не можемо зробити снігови́чок, а крихітний Майлз приєднався й запитав, чи може він зліпити мавпу. Тепер 21 грудня — День снігових фігур, і це, здається, подобається всім.

Тільки якщо на вулиці не жахлива погода. Рікі не пристосовує план до суворого клімату, а ми всі виросли настільки конкурентоспроможними в цій справі, що зазвичай проводимо на вулиці добрячих дві-три години, перш ніж обрати переможця. Пейзаж за вікном демонструє похмуре сіро-синє небо. Товсті кинджалоподібні бурулі загрозливо звисають з карниза. Хтось та й пожаліється на погоду…

Гучно ковтнувши, я повертаюся до Бенні:

— Спробую.

Той присвистує:

— Боженько, та ти плануєш змінити майбутнє. Чула колись про ефект метелика? Що як ти зміниш одну крихітну річ, і станеться щось жахливе?

— Послухай, — кажу, — якщо всесвіт дає мені в руки прокляте кільце, яке я маю викинути в жерло вулкана, я обома руками «за». Але прямо зараз це все, що в мене є.

* * *

Я йду слідом за Бенні до кухні, і тієї ж миті двері відчиняються. Всередину заходить Ендрю й приносить із собою колючий дух крижаного повітря, і хвиля адреналіну приливає мені до серця.

Гукаю:

— Гей!

У думках я вимовила це з більшою холоднокровністю, і уявний Джеймс Дін при цьому спирався поряд на одвірок. В реальності вийшов такий дивний агресивний вигук, що всі аж здригнулися.

Бенні заспокійливо плескає мене по спині.

Ендрю витягає навушника й незворушно усміхається, бо він — магічна істота.

— І тобі «гей».

Він тремтить, закутаний у пуховик, шарф, рукавиці й плед замість шалі. Це людське втілення жару й обожнювання зазвичай сховане в крамниці аудіотехніки протягом шоу біля амфітеатру Ред-Рокс, хоча й заслуговує вийти на сцену задля загальної насолоди.

— Що, нагрівся у плавучому будинку? — запитую вже з нормальною гучністю.

Він відкидає купу каштанових кучерів з очей.

— Навіть вклякнути там краще, ніж спати на двоповерховому ліжку внизу.

Що за милий брехун. Двоярусні ліжка хоч і стоять у підвалі, але принаймні ізольовані від решти будинку, ще й самі по собі затишні, теплі та покриті пуховими ковдрами. Плавучий будинок — це коробка дванадцять на дванадцять з однією суцільною стіною вікон, які виходять на задній бік гори, і там немає навіть дров’яної пічки для опалення. Він прекрасний, але майже не відрізняється від кемпінгу посеред снігу. Ендрю помре в цій битві волі зі своїм татом.

Рікі вивчає свого тремтливого старшого сина, примружившись над обідком філіжанки.

— Ти в цьому впевнений?

Позаду пирскає Бенні.

У моєму мозку лопається бульбашка спогадів.

— Чому б не скористатися тими спальними мішками з комори в підвалі?

Три пари очей повертаються до мене, і я усвідомлюю, що вмить усе зіпсувала.

Це точно зачепило цікавість Ендрю.

— Спальні мішки?

— Як, заради Бога, ти про них дізналася? — запитує Рікі з враженою усмішкою. — Навіть я не пам’ятаю, що вони в нас є. Ми не використовували їх роками.

— Так, Мей. Як ти про них дізналася? — підтакує Бенні, а потім ледь помітно підіймає великі пальці вгору.

Я дізналася про них, бо різдвяного ранку Рікі згадав, що вони тут є. Він провітрив їх і дав Ендрю після того, як той тремтів, заходячи в дім, п’ять днів поспіль. Це ті самі велетенські полотняні мішки захисного кольору, кожен з яких важить сорок фунтів. Всередині — товста червона фланель з дивакуватими мотивами полювання на оленів, через які, чесно кажучи, мішки скидаються на криваві туші, коли їх розстебнути, але хто я така, щоб судити, якщо Ендрю тепло? Пам’ятаю, як він загорнувся в якийсь із них і сказав, що це був найкращий нічний сон за весь рік. Я просто забезпечила йому додаткові чотири ночі блаженства.

Підіймаю очі до неба. Бонусні бали, всесвіте?

Так чи інакше, завдяки згадці про спальні мішки я вмить опинилася на морозному холоді, одягнена в велетенську парку, тримаючи в руках бейсбольну біту о восьмій ранку й вибиваючи розстебнутий мішок, що висить на мотузці для білизни, намагаючись триматися якомога далі від буруль.

Трохи далі Ендрю розмахує тенісною ракеткою над іще однією зелено-червоною тушею з полотна й фланелі. Він задає їй жару, здіймаючи навколо хмари пилу.

— Ох, Мейзі, класна ідея.

— Тепер ти знаєш, хто в нас великий мозок.

Ендрю мружиться на мене в холодному ранковому повітрі.

— І як я не бачив цього останнє десятиліття?

Очікуване запитання — те саме, що й Бенні з Рікі поставили вголос лише кілька хвилин тому — болісно виражене в його очах.

— Я шукала гусятницю для мами, — брешу. — І вони лежали в глибині комори, — кліпаючи на кричущі червоні нутрощі, бурмочу: — Ніби закривавлені. Це мене турбує.

— Пам’ятаю, як ходив із цим у похід, — розповідає він, — та прикидався, що я — Люк Скайвокер, який спить у розпоротому череві таунтауна[15].

— Цікавий факт про заучку-відмінника.

— «Загорнутися, як Люк в таунтауна» — ще не крилатий вираз, але ми можемо зробити його таким.

— Знаєш, — кажу, замахнувшись, — ти міг би поїхати в місто й купити обігрівач.

Ендрю лупцює свій спальний мішок ще кілька разів, збиваючи разючу кількість бруду.

— Це означало б визнати поразку.

— Точно. Краще зазнати смерті, ніж її уникнути.

— Те, що тривожить мого тата, і є правильним. Але дякую за те, що ти така розумниця, — його усмішка вимальовує зморшки навколо очей, і крихітний владний голосок верещить у моєму черепі: «ПОДИВИСЬ, НАСКІЛЬКИ ЩАСЛИВОЮ ТЕБЕ РОБИТЬ ЦЯ УСМІШКА». — До речі, про поразку, — додає він. — Ти готова до сьогоднішнього дня?

Мороз пробирає до кісток. Нападало добряче снігу, і для нашої наступної пригоди готовий красивий шар свіжого холодного пуху.

— О так.

Розділ десятий

Жодну людину, знайому з Голлісами, вже не здивуєш їхнім серйозним ставленням до ліплення снігових фігур. Коли ми виходимо на ґанок після сніданку, там уже очікує купа різного знаряддя — від велетенських лопат до крихітних садових совків, від граблів до швабр. Біля сходів розмістився стіл, заставлений чашками, тарілками, ковшами, ножами, ложками й навіть ручними ліхтариками — усім, що допоможе при ліпленні. Поряд нагромаджуються дерев’яний ящик і великий кошик з лози; перший містить свіжу моркву, ріпу, картоплю й розмаїття цукіні для носів та кінцівок, а в кошику лежать рукавиці, перуки, шапки й шарфи.

За традицією ми збираємось у команди, працюємо над створенням найкращої скульптури й потім голосуємо за переможця. Ставки високі: для сьогоднішньої вечері Рікі навмисно обирає широкий спектр стейків від курячих відбивних до медальйонів. Кожен кидає папірець із анонімним голосом за найкращу скульптуру в коробку — згідно з кодексом честі, за себе голосувати не можна — і команда-переможець має обрати вечерю для себе та решти. У День снігових фігур я ще ніколи не куштувала медальйонів.

Лише кілька днів тому ми з Ендрю ліпили снігову мавпу, але не довели справу до ідеалу, змушені якнайшвидше закінчувати, тож програли ведмедю гризлі від мами й Рікі. Тео ляпнув щось не те, й вони з Ендрю побилися. Почалась боротьба, я стрибнула в юрму, Тео схопив мене, а потім йому знадобилося багато часу, щоб самому звестися на ноги.

Невже це й поклало початок подіям, наближення яких мені не вдалося побачити? Я здригаюся.

Не можна, щоб це сталося знову.

Двійнята зістрибують зі сходів і пірнають у свіжу порошу; як і минулі роки свого короткого життя, вони змагатимуться не більше п’ятнадцяти хвилин, а потім втратять цікавість.

Аарон цього разу приготував свої славнозвісні сирні млинці, але не з’їв жодного, віддавши перевагу протеїновому шейку, й наполіг, що «абсолютно ситий без усіх тих молочних продуктів» і «ніколи не почувався так добре». Зараз він стовбичить на ґанку в драних джинсах скіні, бомбері з малюнками квітів і парі трендових снікерсів на товстій підошві, що краще пасували б до прогулянки космічним кораблем, ніж сніговими заметами по десять дюймів заввишки.

— Це… інша справа, — каже Ендрю, оглядаючи його з ніг до голови.

— Скажи, татусь виглядає круто! — Захарія смикає кінчик Ааронового шарфа від Burberry. — У нього такі ж черевики, як і в містера Тайлера.

— Хто такий містер Тайлер? — питаю я.

Кайл дивиться на нього з багатостраждальною посмішкою чоловіка, який місяцями терпів інтрижки свого партнера й нарешті радіє, що може поділяти з ним блаженну мить.

— Це їхній двадцятичотирирічний тренер із футболу.

Аарон біжить на місці:

— Вони такі зручні.

Ендрю — такий милий:

— Не сумніваюся.

До цієї миті нашого життя ми всі знаємо послідовність дій: ділимось на пари, обговорюємо стратегію, потім ліпимо. Для мене мало би більше сенсу працювати з Тео, бо ми практично не розлий вода, але: 1) Майлз убив би кожного, хто насмілився б стати поряд з його ідолом, 2) нас із Ендрю легко відвернути від діла, та й у перемогу ми не надто вкладаємось, тож ніхто більше не бажає брати нас у свої команди, та 3) я просто дуже хочу бути з Ендрю. Не найблагородніша причина, але маємо те, що маємо.

Що стосується решти, то Бенні лише зрідка цікавиться подією й більшу частину часу просто виконує роль судді та/або групи підтримки. Ліза працює з Кайлом. Аарон — з татом, який, слід віддати йому належне, довго розглядає вбрання напарника, проте утримується від коментарів. Тео та Майлз, як і очікувалося, в одній команді, а мама — напарниця Рікі. Ставлю дев’ять із десяти, що вони виграють. Гадаю, саме це й стається, коли ти зводиш ландшафтного архітектора з художником.

Коли Кеннеді й Захарія минулого року пішли в дитячий садочок, ми ввели Правило купальника: не можна ліпити й вирізати щось таке, що могло б запросто сховатися в купальнику. Без інструкцій не можна покладатися на Тео. Коли нам ледве виповнилось по двадцять, безліч разів його снігові ящірки мали цицьки.

Боковим зором я ловлю Тео в той самий момент, як він помічає товсту зрізану гілку, що надихає їх із Майлзом зліпити слона. Енергія Тео зашкалює до адреналіну, й обидва хлопці дають один одному п’ять, мов братство, яке щойно випило разом першу бочку.

Бенні підсувається до мене за столом.

— Який твій план?

Я дивлюсь, як Ендрю копирсається в ящику з овочами в пошуках натхнення. Кілька днів тому ми почали робити панду, а потім відмовилися від цього задуму, коли усвідомили, що вона точнісінько схожа на ведмедя, якого вже набагато краще за нас майстрували мама з Рікі. Ми перемкнулися на мавпу, і було б неймовірно, якби ми почали працювати над нею від самого початку.

— Гадаю, я скористаюся тим, що вивчила минулого разу, й виграю.

Бенні кілька коротких митей киває, а потім сухо бурмоче:

— Звучить альтруїстично.

Я нерішуче придивляюся до нього.

— Насправді Рікі з мамою виграли — як і завжди — і всі жалілися, — шепочу. — Ми не хочемо, щоб люди жалілися, ми хочемо, аби вони веселилися! Проєкт «Врятувати хижку», хіба ні? Тож, якщо ми з Ендрю переможемо, то роздуємо новину про те, що вперше настала наша черга обирати стейк за весь цей час. Хай живуть традиції!

Бенні витріщається на мене:

— Усі знають, що чхала ти на ті стейки.

Кидаю у відповідь:

— Може, я голодна.

Він здіймає брову.

— Або втомилася програвати.

Бенні гмикає у свою каву.

— Ось тобі й маєш.

З’являється Ендрю. Ми стукаємося плечима, і я прикидаюся, що віддаю йому право голосу:

— Що думаєш?

— Панда? — пропонує він, виставивши руки, аби показати великий круглий живіт.

П’ять секунд удаю, що роздумую, постукуючи по підборіддю.

— Гадаю, твій тато й моя мама вже роблять ведмедя, — нахиляю голову, скромно киваючи в їхній бік, перш ніж усвідомити, що вони досі збирають матеріали, тож я ніяк не можу знати, що вони ліпитимуть; наразі в них є лише безформна гора снігу.

Ендрю насмішкувато супиться на мене, зіщуливши зелені очі.

— Я чула, як раніше мама говорила про це, — відбріхуюсь. — Б’юсь об заклад, у них вийде неймовірно.

Він купився — дякую, всесвіте — і я йду до бічних сходів по два шматки кори, які стануть вухами нашої мавпи.

— Може, зробимо мавпу? — притуляю їх до голови, демонструючи задум.

З усмішкою він пірнає в ящик і виставляє на показ два цукіні за формою рук, що ідеально пасуватимуть нашій мавпі. Ми усміхаємось одне одному. Ми — генії!

— Вийде круто, — швидко шепоче він, опановуючи радість. Ми скромно стукаємось кулаками.

Спершу всі працюють на своїх відповідних територіях, ігноруючи те, що робить решта, бо сніговим брилам потрібно багато часу, щоб набути вигляду чогось конкретного. Але час минає — десь у ту мить, як двійнятам набридає й вони починають ліпити сніжки поряд — і ми входимо в раж. Кожна команда частіше кидає одне на одного косі погляди. Усі починають перешіптуватися й тицяти пальцями. Ніхто не бажає вечеряти жилавим курчам, тож маємо зрозуміти, яку команду слід побити.

Десь через сорок п’ять хвилин мавпа виходить навіть кращою, ніж я взагалі уявляла — кращою, ніж минулого разу. Її вуха достатньо великі, щоб вона мала мультяшний і милий вигляд. Мені вдається перехопити кілька красивих ґудзиків із черепашачої кістки, що стають її темними блискучими очима. Ендрю, вочевидь, дістався ніж для масла, бо він перемикається між тим, аби підігріти його запальничкою та обережно вирізати риси скульптури. Ніс і рот ідеальні. Подивіться, на що ми здатні, по-справжньому доклавши зусиль!

І, можливо, трохи хитрощів. Крапельку.

— Надто мокро.

Я підіймаю очі на Ендрю, коли він це говорить.

— Що надто мокро?

Гучно ковтнувши, Ендрю ножем для масла вказує туди, де я намагаюся закрутити мавпячий хвіст. Він кришиться щоразу, як я набираю більше снігу.

— У тебе проблема зі зволоженням.

Слова повисають між нами, якимось чином гучнішають у дзвінкій тиші. Його очі мерехтять придушеною веселістю, і нарешті, не в змозі більше стримуватись, ми обоє вибухаємо реготом.

— Ти щойно сказав, що в мене проблема зі зволоженням?

Він не може перестати сміятися:

— Ні… Так.

— Ти зламався, Ендрю Поллі Голлісе?

Ендрю додає:

— Присягаюся, я ніколи не говорив такого жінці.

Поклавши руку на серце, я кажу:

— Яка неймовірна честь бути першою, — відмахуюся від нього. — Краще допоміг би.

— З твоєю проблемою зі зволоженням?

— Ендрю.

Він підповзає, і його очі сяють, коли зустрічаються з моїми. Я хочу закарбувати цю мить. Заштовхати її у снігову кулю та мати змогу дивитись на неї вічність.

Ми вирішуємо назвати нашу мавпу Теєю, бо хочемо якомога гостріше покепкувати з Тео після нашої перемоги. Я переконуюся, що частіше стою збоку, спостерігаючи, ніби важко роздумую над наступним кроком. Ендрю помічає це й заохотливо усміхається.

Наша приманка спрацьовує ідеально. Рікі звивається поряд, намагаючись роздивитися Тею.

— Що це таке?

Я бачу, як він щось бурмоче й оглядає її, сором’язливо проводячи пальцем під майстерно вирізаним підборіддям.

— Ти знаєш, що це. Її звуть Тея, проте я вважаю її м’ясним медальйоном.

Він киває головою, обходячи навколо. Шокований та вражений. Ми з Ендрю — першокласні гравці.

Нарешті Рікі говорить із нотками заздрощів:

— Не знаю, Мей. Ти бачила нашого ведмедя?

Кинувши оком, Ендрю говорить:

— А, ту вкриту корою снігову брилу он там?

— Гей, це стане моїм шедевром! — зі сміхом мама кидає пухку сніжку в бік Ендрю.

На жаль, тієї самої миті між нами вигулькує тато, й сніжка глухо б’є його по шиї під прямим кутом. Крига ковзає йому під комір, і я бачу, як білий згусток зникає під його светром.

Серце падає в п’яти. Мама — безтурботна й весела. Тато… ну, не дуже. Він добрий, але вразливий та ніколи не є гарною мішенню для жартів.

«Будь ласка, — думаю. — Не сваріться. Не руйнуйте цей день».

Мама грайливо наспівує:

— Ой-ой-ой! Я влучила в тебе, Дене?

Ми всі затамовуємо подих. Безтурботна мама жваво пританцьовує. Ця жінка бавиться з вогнем.

Не зводячи з неї очей, тато нахиляється, щоб зліпити ідеальну — і загрозливо щільну — сніжку. Я полегшено видихаю, коли він підводиться, а потім помічаю його усмішку. Тато кидає в маму сніжку, і, присягаюся, та зловісно свистить у повітрі, пролітаючи повз неї лише за кілька дюймів.

Мама радісно верещить. Тато сміється, нахиляється, щоб зліпити ще одну, і вигукує:

— А, тепер попадешся!

Це щось новеньке.

Але мої нерви знову на межі; ми з Ендрю так гарно вправляємося з Теєю, і на кілька щасливих секунд я насправді забуваю, що вже одного разу прожила цей день, тож дозволяю собі насолодитися ним. Однак перебувати в снігу з цим натовпом — усе одно що гуляти біля басейну з бензином, тримаючи в руці запалений сірник. Битви сніжками — штука ризикована.

Двійнята, які вже припасли їх жахливу кількість, сприймають дії тата як сигнал, що пора їх запускати, і перш ніж я усвідомлюю, що відбувається, на сцені розверзається справжнісіньке снігове побоїще. Сірник падає у бензин: Захарія жбурляє сніг у ногу тата Аарона, який обтрушує пах своїх дизайнерських джинсів, але йому вдається пригнутися й відкотитися. Звівшись на ноги, він жбурляє сніжку у живіт Кайла, а той кидає татові в руку. Тато цілить у Кайла, проте влучає Лізі в плече, а вона відплачує сніговою кулею, що під прямим кутом б’є його між лопаток. Вочевидь, вона краще наводить сніжки, ніж об’єктив.

— Народ, припиніть! — я виставляю руки, але ніхто не звертає уваги. Навіть Рікі, схоже, не турбує ця прогалина в традиції; він закидає сніжками своїх синів зі сміхом, який, здається, відлунює від хижки, дерев і гір.

Люди бігають, пірнають, крутяться поміж сніговими фігурами і — на мій колосальний подив — збивають їх. Переді мною пролітає смуга Ааронових яскраво-рожевих трусів, вони з татом заряджаються, і сніговий ведмідь мами й Рікі розсипається на крихти. З подачі двійнят слон Тео й Майлза засумував, став грудкуватим курганом, а тепер вони нищать жирафу Лізи й Кайла — вже надміру амбітний проєкт. Поки Тео підводиться, жирафа уже втратила голову й тепер скидається на білий валун. Лише годину тому газон був ідеальним товстим полотном пухнастого м’якого снігу. Тепер подекуди визирають клапті бруду. Стебла трави змішалися з розбитими брудними сніжками. Якийсь неконтрольований зимовий хаос.

— Що відбувається? — горланю я до Ендрю через сум’яття.

— Крах традиції, не менше! — він маніакально шкіриться, коли біжить, аби зайняти захисну позицію перед Теєю, розставивши руки й галантно додаючи: — Вони можуть забрати цей день, але не нашу мавпу!

Паніка лозою закручується довкола моєї горлянки. Звісно, снігова битва — це круто, але сьогоднішній день мав пройти не так.

Ми можемо покидатися сніжками завтра чи навіть напередодні Різдва. Тобто якщо ми бажаємо позбутися цієї традиції, що ж станеться пізніше, коли тато й Рікі обиратимуть різдвяну ялинку? Вони проігнорують звичай полювання на найкраще дерево і замість цього принесуть додому перше-ліпше? Ми зневажатимемо все, що робить цю відпустку ідеальною?

Розкинувши руки, я захищаю Тею стільки, скільки можу, від того, що скидається на божевільний шквал летючих сніжок. Але поза полем мого зору Ендрю вражає Майлза ідеальним попаданням прямісінько в пах, і я помічаю, як Тео кружляє навколо нас.

Ендрю хапає брата, але запізно. Тея — остання скульптура — розсипається купою снігу зі зчепленими кінцівками. Саме тієї миті виходить Бенні.

Хаос розвіюється, і картина переді мною зіпсувалася до зібрання збуджених, вкритих снігом ідіотів.

Бенні зупиняється на нижній сходинці й збентежено роззирається.

— Народе, мене не було всього дві хвилини.

Усе зруйновано, і врешті вони відсувають на газон залишки фігур. Я очікую спустошення й каяття. Чекаю, що Рікі простогне болісно: «Що ми наробили?!».

…Але цього не відбувається. Натомість він шкіриться на хаос, у який ми перетворили галявину, а потім відкидає голову, задоволено вибухнувши реготом.

— Та що з вами не так? — горлаю я. — Хіба не бачите? Сьогодні — особливий день! Як щодо традиції? Ми не зможемо надалі робити це разом, якщо не будемо поважати те, що кожен із нас зліпив!

Ендрю обережно кладе долоню мені на руку.

— Мей, — каже він, але нашу увагу привертає хрускіт над головою. Я підіймаю очі саме вчасно, аби побачити, як велетенська вкрита снігом гілка зігнулася під власною вагою й стрімко падає вниз, майже як при сповільненій зйомці. Прямісінько на мене.

Розділ одинадцятий

Цього разу я прокидаюся від власного крику, обмацуючи обличчя й голову в пошуках крові, чи мізків, чи Бог знає чого. Але, звісно, нічого не виявляю.

Мені не треба роззиратися, щоби точно знати, де я, та вже якось і байдуже.

— Я НЕ РОЗУМІЮ, ЩО ВІДБУВАЄТЬСЯ, — горлаю на весь літак. Звісно, двісті дев’ятнадцять інших людей мають справу з божевільною жінкою, що галасує в одному з ними закритому просторі, але я сподіваюся, що всесвіт теж мене чує, бо я вже крізь усе це проходила.

Більше не розпитую тата, чи в мене сталася травма голови.

Я поклялася врятувати хижку.

Я точно ступила на правильний шлях, у кінці якого не поцілую Тео Голліса ще раз.

Що іще мені збіса потрібно зробити?

Салон літака занурюється в тишу, і я відчуваю на обличчі тиск приголомшливої уваги моєї сім’ї. Навіть мама заради такого прокинулася.

Стюардеса перехиляється через Майлза й шепоче мені. Крихітні срібні дзвіночки, пришпилені до її светра, дзвенять у приголомшливій тиші:

— Мем, усе гаразд?

— Я в порядку, — відказую роздратовано, бо очевидно ж, що я не в нормі. Але кому яке діло? Всім байдуже! Вони все одно цього не згадають! — Просто проживаю той самий чортів день знов і знов, але Бог з ним. Давайте вже приземлимося й покінчимо з цим.

— Принести вам щось випити? — запитує вона впівголоса.

— Ви, певно, мали на увазі «Ви лякаєте інших пасажирів; чи не хочете трохи вина»?

Стюардеса просто усміхається.

— Я в нормі. Дякую, — нахилившись уперед, перехоплюю батьків погляд. — Тату, коли приїдемо до хижки, не їж ті довбані батончики.

* * *

Ми вилазимо з машини, й навколо все таке миле, люди в захваті. Так, зазвичай це — мій улюблений момент року з улюбленими людьми, але, Господи, я не можу робити це знову. Вже втомилася.

Роздаю поради, швидко обіймаючи кожного:

— Кеннеді, стережись Місо, коли заходитимеш у дім. Тату, ще раз, не їж батончики. Хто ще? У Кайла нове тату. Музична нота на руці, і вона дуже крута, але не торкайтеся, бо ще болить. Рікі, — продовжую, — не переживай через «Гендрікс», усім нормально і з «Бомбеєм», тим паче Аарон все одно не п’є, бо в нього — криза середнього віку. Щодо волосся, Тео, твоя стрижка неймовірна, але тобі й так було добре. Лізо, — кажу я, і всередині повзе різка лавина провини, бо всі стурбовано вирячилися на мене. — Я люблю тебе дуже сильно, але, може, нехай сьогодні Аарон вибере музику? — пауза. — І хай мама фотографує.

Якби на вулиці не було так холодно, ми змогли б почути цвіркунів у ніяковій тиші.

— Я справді не хотіла звучати як ідіотка, — додаю. — Ой! Навушники, дітки! Ну й деньок у мене видався, — ну і слово — деньок! — і мені знадобилося кілька незграбних секунд, аби стримати регіт. — Ви вже знаєте, що пияка з мене ніякий, але якщо хтось буде змішувати напої, я б не відмовилася від чогось фруктового з горілкою. Тільки не ег-ног.

Ендрю клацає пальцями, і я дивлюсь на нього. Йому очі на лоба лізуть, але вуста розтягнуті в усмішці. Мій вічно холоднокровний герой.

— А ось і наша крейзі-Мейзі.

Чи хочу я зайти з ним у дім? Може, бажаю пофліртувати на ґанку? Так. Проте яка різниця, якщо це лише дасть мені надію, не більше?

Я дивлюся на небо й виснажено стогну:

— Який взагалі се-е-е-е-енс?

Чиясь рука опускається на моє плече.

— Мейлін? — це тато. — Дорогенька, що відбувається?

— Я б сказала, що це — довга історія, але насправді ні. Я застрягла тут. У часі, — не приховую регіт. — Чи хочу я приїжджати до цієї хижки щороку? Так. Але чи справді я хочу переживати двадцяті числа грудня вічно, аби мати цю змогу? Ні, ні, і ще раз ні.

Вони з мамою стривожено переглядаються.

— Може, повезти її до лікаря? — каже мама.

Тато з недовірою дивиться на неї.

— Я і є лікар.

Вона зітхає:

— Ти знаєш, про що я.

— Не зовсім.

Приплив почуття провини підіймається вище — вони вже сперечаються, і я — тому причина, — але я не можу виправити це прямо зараз. Вони самі мають із цим розібратися.

Перевівши прохальний погляд до Бенні, кажу:

— Нам треба поговорити.

Озираюсь на маму, відправляючи їй мовчазне «просто-дай-мені-хвилинку», перш ніж ми з Бенні вирушаємо до ґанку. Я люблю свою матір, але зараз мені необхідний врівноважений характер Бенні.

Я намагаюсь перекрити своє турбулентне прибуття швидким обережним поцілунком у маківки Кеннеді й Захарії, проте вони лишаються незворушними й нервовими під моїм доторком.

Принаймні Кеннеді звертає увагу на те, де собака, коли заходить у дім.

А тато не їсть печиво.

Але все одно ніхто цього не згадає.

* * *

Бенні сідає поряд на ґанку, й ми гойдаємося вперед-назад в усвідомленому мовчанні. Я ледве можу розгледіти обриси сусіднього будинку крізь дерева, але все ж бачу дим, що звивається над димарем, сяйво їхніх вуличних різдвяних вогників через гілки.

Гілки.

Обережно дивлюсь угору. Через двір помічаю покриту снігом гілку, що тріснула над моєю головою, і гарчу, тицяючи на неї:

— Завтра ти мене не дістанеш, сволото.

Бенні завмирає.

— Ти розкажеш мені, що відбувається?

— В цьому немає сенсу.

Він вивчає мене.

— Чому ні?

— Бо для мене цей день настає вже вчетверте, і що б я не змінювала, все одно повертаюся назад.

— Як у «Дні бабака»[16]?

— Це якийсь фільм?

Він проводить долонею по обличчю.

— Господи, яка ж ти мала. Я все ще думаю, що це — одна з найдивніших традицій: вірити, ніби прихід весни визначає тінь бабака. Весна починається в один і той самий день кожного року, — принаймні там, звідки я родом.

Я, певно, зніяковіло вирячилась на Бенні, бо він киває:

— Так, Мейлін, «День бабака» — це фільм.

— Тоді так. Не важливо, що я роблю, — все одно об щось б’юсь і прокидаюсь у літаку.

— Можливо, тобі варто поговорити з…

— Моїм татом? — кажу я й заперечно хитаю головою. — Ні. Ми намагалися два кола тому, але я впала з горішніх сходів і… — плескаю долонями, й Бенні здригається. Жестом даю йому право закінчити.

— Ти почала знову?

— Бінго. Очевидно, це не моя фантазія, — направляю голос у небо. — І очевидно, що це не стосується порятунку хижки?

Жодної відповіді. Всесвіт аж ніяк не готовий допомогти.

Бенні насупився:

— Порятунку хижки від чого?

Глибоко вдихаючи, я вирішую розповісти йому все наново. Навіть якщо я доживу до завтра, мені потрібен хтось, хто теж знатиме. Ег-ног. Облизування облич. Зрадник Тео. Чарівний Ендрю. Жалкування, жалкування, жалкування. Хижка. Аварія. Чистилище. Будь-що.

— Ох, — зітхаю. — І я просила тебе сказати мені щось, відоме тільки тобі, аби ти мені повірив, якщо це станеться знову.

— І?

— І ти розповів про клуб у Седоні.

Йому аж очі на лоба полізли.

— Я… розповів?

— Ага, — здригаюся. — Тож тепер я маю жити з цією інформацією.

Бенні видає тихе:

— Ого.

— Звучить божевільно, але, гадаю, це все відбувається через моє прохання до всесвіту показати мені те, що ощасливить мене, тож він просто відправляє мене сюди знов і знов без жоднісінької інструкції, — кричу я вгору. — Тобто так, я обожнюю це місце. Ясно. А тепер я повинна жити тут вічно. Нескінченне Різдво. Будь обережним зі своїми бажаннями — так же кажуть? — маніакально сміюся.

Після довгої паузи Бенні нарешті запитує:

— Гаразд, але припустімо, що твоїм бажанням немає меж. Що ж у всьому велетенському світі по-справжньому тебе ощасливило б?

Мов за сигналом, чиїсь кроки швидко тупотять від парадних дверей через ґанок. І от з’являється Ендрю: вийшов на вулицю з блискучою склянкою, повною апельсинового соку, горілки й додаткової криги.

— «Викрутка»[17]. Тут переважно сік, — оголошує він із солодкою усмішкою. — Не ображайся, але пити ти не вмієш, Мейзі.

Він опускається на ґанок, затиснувши мене між своїм теплим тілом і Бенні. Почуття палають, і жага мого життя озирається на нас із дядьком.

— А про що ми тут говоримо?

Не довіряйте всесвіту.

«Ми говорили про те, чого я хочу від цього дикого безмежного світу, аж ось з’явився ти. Смішно, правда?»

Зиркнувши на Бенні, я розумію, що він не прийде на допомогу. Проклинаю його за те, що він обирає саме цю мить, аби я зустрілася з власними почуттями.

— Говорили про мій божевільний день, — кажу я, — і Бенні запитав, що б мене ощасливило, а тоді прийшов ти з напоєм, — беру склянку й додаю: — Тож дякую. Тепер я щаслива.

Роблю великий ковток, і — ого! — Ендрю явно корчив дурника: тут точно не «переважно сік». Я дивуюся, що полум’я не виблискує в мене на язиці з кожним видихом. У наступному перезавантаженні попрошу зробити мені коктейль, що на смак менше скидається на ватру.

— Міцне, — задихаюся, передаючи склянку Бенні, а той ставить її на стіл поряд.

— Ти сьогодні на диво емоційна, Мейзі, — підсміюється Ендрю.

Я заходжуся кашлем, здригаючись від жару.

— Просто живу своєю правдою.

— Та я зрозумів, — відчуваю, як він дивиться на Бенні поверх моєї голови. — Сподіваюсь, ти не ображаєшся на нас із якоїсь причини?

Провина кидає тінь на мій безтурботний настрій. Хай ці люди будуть вигадками моєї фантазії чи пішаками у вселенській грі, я все одно відчайдушно обожнюватиму їх. Наступного разу, коли з’їду з глузду, постараюся бути добрішою.

— Сподіваюся, я не образила почуття твоєї мами.

Ендрю регоче:

— Як запевнив тато, вона вмикає різдвяний альбом Боба Ділана вже три тижні, і ми всі кажемо їй, що він — жахливий. Може, почути це не від чоловіка чи сина щось та означатиме, — його темні брови зсуваються. — Але як ти дізналася, що тато забув про «Гендрікс»?

— Дивне передчуття, — відказую.

Ендрю закопилює нижню губу, обдумуючи це, а потім киває, ніби він цілком задоволений моїм не-поясненням. Він підіграє дивакуватим нереальним речам майже так само, як і Бенні.

— Це може бути один із кошмарів, що наснилися тобі в літаку. Останнього тижня мені верзлося, що я працював під час карнавалу, — каже він, аби підтримати розмову. — Близько тижня після того я почувався так, ніби постійно запізнювався на роботу в картонний цукерковий кіоск. Це було капець як напружено.

Це смішить мене, а тоді ми троє замовкаємо. Свист вітру в деревах — єдиний звук, аж поки я порушую мовчання:

— До речі, а чому картонний цукерковий кіоск?

— Жартуєш? — Ендрю дивиться на мене з недовірою. — Це був би найкращий карнавальний костюм.

— Найлипкіший костюм, — виправляю я.

Бенні мугикає, погоджуючись:

— Я би був «Веселими гірками».

Корчу гримасу:

— Так багато блювоти відмивати, — Ендрю здригається, і я дивлюся на нього: — Що? Думаєш, люди не будуть кидатись чимось у картонний цукерковий кіоск?

Бенні сміється й заплющує очі, підвівши обличчя до неба:

— І про що ми оце теревенимо?

Сонце вже давно зникло за горами, але я настільки втомлена, що здається, ніби гравітація більше тягне донизу мене.

— Ендрю, — кажу, — в плавучому будинку буде справді холодно.

Той завмирає:

— Звідки ти…

— Ще одне передчуття.

Він роздумує над цим секунду, потім каже:

— Все ж краще, ніж двоярусне ліжко.

— Можливо, — поступаюся. — Але вибиймо один із тих спальних мішків з підвалу, перш ніж ти вирушиш туди ввечері. Я не хочу, аби ти замерзав. Побережімо тебе й частини твого тіла, що виступають.

— Я… — він дивиться на мене. — Спальні мішки? — на моє мовчання тихо додає: — Нове передчуття?

— Ага.

На його щоках западають ямки.

— Ти що, переживаєш за мене, Мейзі?

— Я завжди переживаю за тебе, — відказую.

— І мої частини тіла, що виступають?

Краєм ока помічаю, як Бенні доблесно намагається зникнути з ґанку.

— Завжди, — кажу я, додаючи з розгнузданою чесністю: — Я неабияк люблю тебе. Облаштуймо все там, а потім я й собі приляжу.

Коли я дивлюсь на нього, мить завмирає; він не сміється, не дражниться й не грається. Просто дивиться на мене. Ми не кліпаємо, й на секунду увага Ендрю опускається до мого рота, а потім я бачу, як його губи злегка здивовано витягуються. Ніби він помічає щось нове в моєму обличчі, чого не існувало раніше.

Якби лише це виявилось його запобіжним моментом, валун скотився б. Дівчинка може помріяти.

Його увага для мене мов наркотик, і коли я намагаюся встати, то розхитуюся на місці й ледь не падаю. Бенні й Ендрю одночасно підхоплюються, щоб спіймати мене. Але Ендрю встигає перший cхопити мене в надійні обійми — його руки торкаються моїх передпліч, утримуючи мене на ногах, і я вдираюся в його простір.

Я не можу стриматися; захист спав. Невже таких обіймів Ендрю мені завжди хотілося? Це відбувається зараз. Я роблю крок назустріч його обіймам.

Мені потрібно це лише на секунду. Просто хочу, аби він узяв і обійняв мене в ту мить, коли це не привітання чи прощання. Спершу я не можу сказати, що він здивований, але потім його руки обвивають мою талію, а мої — його шию, і я тягну його ближче, притискаю сильніше.

На мить розплющую око, очікуючи знов опинитись у літаку. Це точно станеться, бо я тут, поводжуся жадібно й роблю все заради себе, а не заради чогось значно більшого.

Але мої ноги лишаються на ґанку.

— Я просто… — Бенні швидко розчиняється на задньому плані, ненав’язливо простуючи до парадних дверей. Благослови тебе Господь, Бенні.

— Агов, ти в порядку? — бурмоче Ендрю мені в потилицю.

— Ага, — я заплющую очі й повертаюсь обличчям до його шиї. З припливом теплого м’якого запаху намагаюся проковтнути пристрасть, що підступила до горла. Але вона застрягла там, ніби таблетка, яку не запили водою.

— Тобі просто потрібні обійми? — хрипко сміється Ендрю, і я киваю. З його навушників ллється «Just Like Heaven» гурту Cure, звук приглушений тиском наших тіл, але мелодія достатньо ясна, аби викликати біль ностальгії між ребрами. Я сотні разів чула, як Ендрю співає цю пісню. Музика вплетена в його ДНК, це — основа його ніжного щастя, і прямо зараз його обійми схожі на колискову, заспокійливу мелодію, яку мугикають перед сном.

Відверто кажучи, я могла б сидіти так вічно, але глибоко всередині знаю: всесвіт просить мене зробити інше. Я востаннє притискаю його якомога сильніше, а потім відсуваюсь.

— Те, що лікар прописав. Гарно обіймаєшся, Мендрю.

— Що ж, дякую, мем, — його волосся спадає на чоло, мов дика ведмежина. Очі такі яскраві та зелені, що я завжди вважала цей колір гіпнотичним. Спостерігаю за тим, як він облизує губи — пухкі, звабливі та спрямовані на мене. Відкидає пасмо, але воно падає назад.

Аж раптом фотофільтр перестає працювати.

— Що це з тобою? — тихо запитую.

Він регоче:

— Що це зі мною? А з тобою що? Хто ця нова вимоглива Мей, яка потребує напоїв та обіймів?

— Ти не повірив би, якби я розповіла, — кажу.

— Ну, хай там як, вона мені подобається, — підсумовує він. — Ти змушуєш мене почуватися трохи п’яним ні з того ні з сього. Що, до речі, не так уже й погано.

Перш ніж я можу подумати над значенням цих слів, його рот викривляється в усмішці, а потім Ендрю натягує в’язану шапку мені на очі та віддаляється, лишивши по собі сміх.

Розділ дванадцятий

Навіть попри те, що, згідно з моїми підрахунками, я їм той самий сніданок двічі за останні сорок вісім годин, наступного ранку все одно намагаюся не пасти задніх. Чи важливо мені, щоб їжі за столом вистачило на всіх? Звісно. Але я також знаю, що в теплій духовці є вдвічі більше млинців, і що ми все одно ніколи не закінчимо те, заради чого зібралися. Залишити ці неймовірні страви на столі? В жодному разі. Не в мою непередбачувану зміну.

Ендрю забирає в мене неочікувано легку тарілку й шкіриться:

— Щось наша Мей і сьогодні сердита. Клянуся.

— Слухай, — кажу, — тут вистачить на п’ятдесятьох. Досить прикидатися, ніби ми не хочемо заритися з носом у тарілки й прийняти естафету.

Вловивши суть гри, Ендрю накладає собі купу млинців, а потім додає в тарілку ще яєчні з беконом, коли вона доходить до нього.

— Я про це пошкодую.

Засунувши великий шматок у рот, бурмочу:

— Та невже?

Він усміхається мені, мов хоче сказати: «Твоя правда, не буду».

— Якщо ви з таким же азартом ліпитимете снігові фігури, — каже Аарон, пропускаючи тарілку з м’ясом, — це одночасно підвищить і знизить ваші шанси на перемогу, — він усе ще в піжамі, і я почуваюся так, ніби мушу попередити його про недоречність гардеробу, яку він відчує протягом наступних кількох годин, але я не впевнена, що існує спосіб адекватно пояснити, як мені про це відомо.

— Що б це означало? — питаю натомість.

— Гадаю, він хоче сказати, — вставляє Кайл, беручи тарілку в чоловіка, — що ти цього року здаєшся дещо…

— Непередбачуваною, — обережно закінчує тато.

— Він хотів сказати «чокнутою», — виправляє Майлз.

— Насправді я не це мав на увазі.

Кеннеді розриває свій панкейк виделкою.

— Хто зібрався чокатися?

Майлз відводить очі від телефона:

— Та є тут одна.

Захарія зводиться на стільці.

— Не люблю, коли щось б’ють.

— Майлзе, — бурчить мама.

— Що?

— Зараз Різдво. Поводься чемно з сестрою, — каже вона.

Кайл садовить Захарію назад на стілець.

— Коли я був у групі підтанцьовки в Джанет Джексон, — провадить він, — ми називали такий настрій «з вихилясами».

Ендрю перехоплює мій погляд. «Будь ласка, занотуй: згадка про підтанцьовування в Джанет Джексон номер один».

— «З вихилясами» — влучний опис мого настрою, — я не кажу, що попри те, що я одна тут здаюся дещо непередбачуваною, всі, крім Аарона, вже взяли свою подвійну порцію їжі, як і завжди.

Кайл передає Тео порожню тарілку, і той бурчить, що має її наповнити.

— Мей, — він встав з-за столу, піднявши підборіддя, запрошуючи мене піти за ним. Допомогти відкрити духовку? Потримати тарілку, поки він наповнює її?

Жестом показую, що зайнята, розмазуючи кусень джему по млинцях, і бурмочу:

— Чом би й ні? — накладаю велетенську ложку яблучного соусу.

Але з таким витвором мистецтва перед носом легко не помітити здивовані погляди навколо стола.

— Дорогенька, — ніжно говорить мама, — ти впевнена, що хочеш усе це з’їсти?

Я ніколи не сперечаюся з мамою, але оскільки ніщо більше не має значення…

— Мої очі кажуть «так», — відповідаю. — Шлунок, мабуть, не згоден. Але це — найкращі млинці, які я куштувала за цей рік, і хто знає, коли їстиму такі знову, — підморгую Бенні: — Ну, за винятком мене. Я-то точно їх іще раз їстиму, — схиляюся до виделки, відкушуючи шматок.

Бенні кидає на мене застережливий погляд:

— Пригальмуй, дитя. Чого не передаєш заправки?

Нахмурившись, я даю її Ендрю, який вдає, що давиться власним сніданком.

— Мей, — зауважує Кеннеді з протилежного кінця столу, — якщо ти з’їси це все, то виблюєш.

— Одного разу я з’їв чотири панкейки з шоколадною крихтою й виблював прямо в татковій машині, — каже Захарія.

Кеннеді заплющує очі.

— Смерділо довго.

— Полуницею, — з ентузіазмом додає хлопчик.

— Кеннеді, Захаріє, — заводить Аарон, — ніяких балачок про блювоту за столом.

— Правильно, — каже Рікі, змінюючи тему. — Поговорімо про фігури. Усі знають, що робитимуть цього року?

Ендрю нахиляється й шепоче мені на вухо:

— Як щодо панди?

Я мотаю головою та дивлюсь йому прямо в обличчя. Нас віддаляє лише кілька дюймів. У нього під губою крапелька яблучного соусу. Подумки я злизую її, а голос у голові мурчить: «Просто зроби це. Він усе одно не пам’ятатиме».

— Краще зліпимо снігову мавпу, — нашіптую я, — назвемо її Тея та переможемо.

* * *

Ендрю схиляється, обережно вирізаючи обличчя Теї. Всі навколо працюють у зосередженій тиші. Жодної сніжки в полі зору.

— Що ж… Ми ніколи не говорили про такі речі, але ти все ще в Берклі, чи не так? Не повертаєшся в Лос-Анджелес?

Я дивлюсь на нього, здивована запитанням. Тобто не дивно, що він таким цікавиться — це очевидна річ, про яку можна поговорити з кимось, кого ти бачиш лише кілька разів на рік. Мене дивує те, як Мей із Реальності, здається, вже давно в захваті. Тепер я — Мей із Хижки. Мей із Часової Петлі в Юті. Очевидно, їй весь час потрібно проводити поряд з Ендрю з Хижки. Усе, що мені відомо — я можу ніколи не повернутися додому. Якщо стрибки в часі продовжаться, я можу ніколи не покинути Юту, і реальний світ так і не дізнається, що я це зробила.

Повільно зітхаю:

— Ага, з Лос-Анджелесом не склалося.

Насправді не вийшло через те, що не слід було зразу хапатися за роботу. Я щойно закінчила коледж і пішла працювати графічною дизайнеркою в крихітний стартап, який ледве міг платити мені кошти на життя в одному з найдорожчих і найнедоступніших міст у країні. Сором повернення під крило своєї матері — і її нового чоловіка — був одразу ж витіснений полегшенням від того, що не доведеться платити рахунки зі своєї кредитки. Але минуло два роки, і я почуваюсь менше обізнаною фінансово, ще й спроможною провалити все на самому початку.

— Але загалом усе гаразд?

— Ну, — кажу, — мені не треба платити оренду і я можу розважатися з Майлзом, де б він не захотів. Але разом з тим я сплю у своєму дитячому двоярусному ліжку й чую, коли мама займається сексом зі своїм новим чоловіком, тож… загалом усе «гаразд».

Здригнувшись, Ендрю протягує:

— Боже, чому я це чую?

— Я страждаю, і тобі не завадить.

— А що тоді з роботою?

Насипаю більше снігу на черево Теї.

— В нормі.

— Спокійно, — каже він, і його глибокий голос вібрує моєю спиною, — не захоплюйся надміру.

Це смішить мене:

— Пробач. Просто коли я взяла роботу, то думала, що робитиму більше веселих речей і менше комп’ютерних штук, які висмоктують душу.

— Мені здавалося, ти працюєш з дітьми.

Я — незвично відсторонено — знизую плечима.

— Програма пішла не зовсім так, як я очікувала.

Це применшення, якщо можна так сказати. Після переїзду додому я подалася на роботу в некомерційну організацію, що базується в Берклі, чия мета — створити безкоштовні інноваційні програми для дітей з бідних та неблагополучних сімей. Маючи два дипломи — з графічних мистецтв (мама сказала мені гнатися за мріями) й фінансів (тато сказав бути практичною) — я запропонувала створити безплатні вечірні програми в центрі Берклі, де діти могли б вивчати графічне мистецтво й дизайн. В ідеальному світі я б викладала уроки, а діти будували б свої портфоліо та заробляли гроші на коледж, пропонуючи недорогі послуги з графічного дизайну місцевим підприємствам.

— Твоєму босу не сподобався план? — запитує Ендрю і великими пальцями обережно змітає лінію зайвого снігу.

— Та ні, ідея їй сподобалася, — відповідаю. — Ми витратили понад рік, плануючи, як би це працювало, визначаючи, які фонди потребувалося би підняти та як це зробити, напрацьовували ліцензії та сперечалися, як наповнити сайт.

— Точно, я щось пригадую.

— І вона це зробила. Наповнила сайт. Минулого літа найняла свого друга, який тепер веде курс.

Ендрю стогне зі співчуттям.

— Чекай, отже, після всіх тих планів ти навіть не керуєш цим?

Я мотаю головою.

— Неда — моя керівниця — вирішила, що з моїм дипломом я принесу «команді» більше користі, якщо займатимуся бухгалтерією.

— Ти займаєшся бухгалтерією?

— Ага, а ще трохи працюю з сайтом. Але бухгалтерія займає більшу частину мого часу, — я опускаюся навприсядки до ніг Теї та підсипаю більше снігу під її стегна. — Я навіть ніколи не зустрічалася з жодним зі студентів, бо оскільки ми — чи краще сказати я — таки отримали ліцензію, то захищаємо дітей, не допускаючи у клас дорослих, які не є частиною навчальної програми. Я обожнюю те, що роблю, але точно не свою роль у цьому.

— Може, я переходжу рамки, але що як тобі звільнитися? Найкращий бонус від перебування вдома — це наявність фінансової подушки.

Він не перша людина, яка це пропонує. Моя найкраща подружка з коледжу, Міра, місяцями намагається переконати мене покинути цю роботу. Я вмію кидатись у вир з головою, тож зіштовхнулася з посередньою проблемою курки та яйця: якщо знайти іншу роботу, то можна звільнитися, але змінити рід діяльності означає визнати, що я збираюся відмовитись від нинішнього. Петля замкнулася.

— Ем-м-м, — тягну красномовно.

Ендрю співчутливо супиться:

— Біда, Мейзі. Мені шкода.

Це справді біда, але мою увагу раптом привертає те, що відбувається навколо. Чи радше не відбувається. Усі ще такі зосереджені, такі мовчазні. Ми з Ендрю — єдині двоє людей, що говорять. Я не бачу жодної усмішки та не чую збуджених вигуків снігової битви. Не те щоб ми інтенсивно працюємо над своїми проєктами, але робимо це, бо мусимо. Це — рутина. Але ніхто — навіть Рікі — не відчуває пристрасті.

Снігова битва була спонтанною, бешкетною. Вона змусила всіх реготати й почуватися пов’язаними. Не слід було її зупиняти.

— Це неправильно, — кажу.

Ендрю глипає на мене, а потім на наші родини.

— Що неправильно?

— Вони всі рухаються, мов кіборги. Для чого ми взагалі все це робимо?

— Бо така традиція, — говорить Ендрю, ніби це очевидно — хоча так і є — але як багато з нас по-справжньому цим переймаються? Він прослідковує за моєю увагою на інші групи, які працюють із безжальною рішучістю.

Я встаю, усміхаючись до нього, а потім згинаюсь і згрібаю кульку снігу. Стискаючи її в долонях, очима сканую потенційних жертв.

— Питання в тому, хто заслуговує на це.

Без вагань Ендрю й собі нагинається по сніжку.

— Тео.

— Або Майлз.

— Може, твій тато?

— Точно мій тато, — погоджуюся.

— Моя мама обрала ту жахливу музику, навіть коли ти сказала їй цього не робити, — опирається він.

— Кайл ніколи не хмеліє. Це нечесно, — продовжую.

Ендрю бурмоче:

— Гадаєш, сніжка зникне в чорній дірі Ааронового пофарбованого волосся?

— Варто спробувати, — схвалюю. — Наука залежить від нас.

— Але ще є Бенні, — зауважує Ендрю. — Весь час прохолоджується на сходах з теплою чашкою кави.

— Бо він розумний.

— До біса Бенні з його рішеннями, — Ендрю перекидає в руках сніжку.

— Тоді Бенні. На рахунок «три», — починаю відлік: — Один.

— Два.

— Три.

Ми запускаємо свої сніжки прямо в Бенні, який нічого не підозрює. Моя влучає йому в плече, сніжка Ендрю — прямісінько в груди. Спершу Бенні має такий вигляд, ніби його зрадили. Але щось змінюється в його виразі, коли він бачить нас із Ендрю, що разом схилились по свіжу порцію снігу. Може, Бенні звертає увагу на вогники в моїх очах, а можливо, помічає, як сильно Ендрю потребує цієї зміни в рутині — як сильно мені це треба — а тоді й сам згрібає грудку снігу, утрамбовує її та жбурляє прямо в Рікі.

Вже за кілька секунд я втрачаю лік, хто кинув у мене, хто в Ендрю, потім Тея руйнується, і що тільки не відбувається на фоні летючого снігу. Все, що я помічаю — сміх моєї рідні, який відлунює від гір, і це — найкращий звук, який я колись чула.

Ще одна маленька перемога.

Розділ тринадцятий

Більшість року розплідник Парк-Сіті — традиційне місце розведення рослин, проте взимку його перетворюють на мерехтливу блискучу країну чудес. Маленька зелена споруда, що зазвичай вміщує знаряддя для садівництва, тепер вкрита вибіркою свіжих вінків та наповнена святковими декораціями й подарунками. Нитки вогників розтягнулися над головою, а замість горщиків яскраво забарвленого літнього цвіту всюди — гірлянди з гостролисту й пуансетій та крихітні ялинки. Є навіть гігантський вуличний камін, оточений стільцями, а працівники роздають сидр зі спеціями.

Зазвичай Рікі з татом кидають виклик натовпу, але сьогодні й мені довелося вийти на вулицю. Оскільки мої дії досі не підвели, я сказала Ендрю, що йому краще піти зі мною. Щасливий, що не мусить продиратися крізь натовп, тато висадив нас на узбіччі, вирушив до кав’ярні й попросив зателефонувати, коли настане час вантажити ялинку.

Відчуваю на собі погляд Ендрю, коли ми маневруємо між людей, і це справляє дивне враження, тож я пітнію та тремчу водночас.

— Я мала б запитати тебе про роботу, — кажу, обходячи пару, аби прослизнути до купки дерев.

— Ти була надто зайнята початком сніжної битви.

Сміюся.

— Як справи в Денвері?

— У мене таке цікаве становище, — відказує він, — бо я маю вкрай ідеальну роботу, але жодної можливості підвищення. Єдина інша посада вище — головний звуковий інженер, і хлопець, який обіймає її, лише на п’ять років старший за мене й ніколи не поїде з Ред-Рокс.

Ендрю завжди був тим, кого ми з любов’ю називаємо схибленим на звуках. Він відвідував кожний урок музики, який міг знайти у школі, й ходив на кожне шоу, яке приїжджало в місто. Я заздрю його любові до своєї справи; він би й за безцінь займався нею.

— Ти ніколи не думав піти в музичні продюсери?

Заперечує:

— У мене немає ментальної стійкості для такого життя.

— Хочеш, аби я прибрала цього співробітника? Може, моя кар’єрна проблема в тому, що за призначенням я — асасинка, але досі не пробувала цим займатися?

Ендрю шкіриться.

— У тебе все вийде, Мей. Ти ж така талановита. Артистичне яблуко від артистичної яблуні не далеко падає.

Його одвічна впевненість у мені підвищується.

— Дякую, Мендрю.

— Ні на що не натякаю, але тобі колись ворожили на картах таро? — цікавиться він.

— Це серйозне запитання?

Регоче.

— То що скажеш?

— Не ворожили, — визнаю, — частково через те, що я не бажаю слухати погані новини.

— А мені ворожили, — додає він та одразу ж складає долоні. — Знаю, звучить божевільно — повір, я думав, що це жарт — але якась жінка ворожила на одній вечірці. Вона говорить, що тільки ідіоти читають на картах трагічні новини.

— Гадаєш, слід сходити до ворожки, аби дізнатися про свій істинний шлях? — здається, останнє, що мені потрібно, — це гратися зі ще однією космічною енергією.

— Ну, може, це щось у тобі похитне, — він мило знизує плечима. — От у мені, здається, похитнуло.

Жінка, яка проходить повз, випадково зачіпає мене ліктем, і гарячий сидр вихлюпується зі стаканчика прямо мені на руку. Я сичу від легкого опіку.

— Тут завжди так? Не думала, що решта мешканців Парк-Сіті так само затягують із ялинками, як і ми, — схиляюся, злизуючи з пальця солодкий напій. Мені не складно таке уявити, а от Ендрю потрібно роззирнутися.

— Схильний вважати, що більшість цих людей тут не живе, а так само приїхали у відпустку, того й скуповують ялинки в останню хвилину, — він засовує руки в кишені. — Тато вічно жаліється, що в місті о цій порі якась божевільня.

— На стоянці, мабуть, справжнє жахіття. Чому ми щороку не просимо їх висадити нас?

Ендрю дивиться на мене так, ніби це було тупе запитання. «Ми робимо це, тому що робили так завжди, — говорить його погляд. — Така традиція». Скільки ще речей ми робимо бездумно лише тому, що звикли їх робити? Однакові страви щоразу, ті ж самі ігри щоночі в тих же командах. Незмінні пісні. Я — найгірша серед нас усіх, бо ніколи не хочу кинути жодну з традицій.

Усвідомлення вражає мене, ніби в мізках ввімкнули світло.

Святкова музика грає над головою, Ендрю задоволено мугикає поряд. Дивлячись під новим кутом, я роздумую, чи не душить і його передбачуваність свят — якщо ми всі не задихаємося від цього.

— Чи існує традиція, яку ти ненавидиш? — запитую. — Снігові фігури, санчата, всі ті ігри?

Він секунду роздумує, а потім відповідає:

— Я обожнюю санки й не відчуваю ненависті до всього іншого. Проте згоден, іноді хочеться трохи все… перемішати. Ми робимо однакові речі все своє життя, — наблизившись до красивої симетричної дуґласії[18], він тицяє на неї. — Як щодо цієї?

Я шморгаю носом і хитаю головою.

— Знаю, мама з татом обожнюють приймати гостей, — провадить Ендрю, проходячи далі, — але хіба тобі ніколи не хотілося сісти в літак і зробити щось абсолютно дике? Полетіти в Грецію чи зустріти Новий рік у Лондоні? — перш ніж я встигаю відповісти, він показує на іншу ялину. — Може, ту?

— Ні…

— Ти про дерево чи про щось абсолютно дике?

Я усміхаюсь:

— І про те, і про те. І про Новий рік у Лондоні теж. Гм-м-м. Чи зібрались би ми всі разом за такого вигаданого сценарію?

Очі Ендрю сяють, і спиною пробігає дивний холодок. Клянуся, він ніколи не дивився на мене ось так, ніби бачить уперше.

— Звичайно.

— Добре, тоді звучить неймовірно. Навіть якщо хижка — моє улюблене місце на Землі, я починаю думати, що трохи мішанини не завадить. Може, ми повинні робити різні речі, бо любимо їх, а не тому, що завжди так робили, — замовкаю, обережно формулюючи в голові наступне запитання. — Ендрю?

Він підіймає обличчя до неба, насолоджуючись виглядом височенного дерева. Кружляючи, з хмар почали сипатися крихітні сніжинки.

— Що?

— Хижка потребує багато роботи, чи не так?

Усмішка Ендрю зникає. Він знов повертається до мене.

— Є таке.

— Наприклад?

— Потрібно відреставрувати підлогу, — каже він. — Пофарбувати споруду всередині й зовні. Більшість електричних приладів за віком такі, як я. Ще необхідний новий дах.

— Скільки він коштує? — куля страху прокочується в моєму животі.

— Згідно з нашими скромними підрахунками — дванадцять тисяч доларів, — виголошує він. Отже, вони розглядали це. — Якщо ми покладемо кедрову черепицю, як і було від початку, то доведеться вартість подвоїти. Не кажучи вже про те, що більш як одне оздоблення варто замінити, раз вже ми починаємо все оновлювати.

Святий Боже.

Я вирішую відкритися й запитую прямо:

— Твої батьки хочуть продати будинок, хіба ні?

Ендрю навіть не прикидається здивованим:

— Гадаю, що так.

— А ви з Тео цього хочете?

Він обережно маневрує між двох дітей, що граються у квача навколо ялинки.

— Я — ні, але я в Денвері. Не думаю, що можу вмовити їх утримувати хижку, коли сам не поряд і не можу допомогти. Тео щойно викупив землю в Огдені. Він скоро будуватиметься й не зможе проводити з нами багато часу. Мама з татом вже не такі гнучкі та енергійні, як раніше. Для них це лише зайвий клопіт.

— А навіщо їм клопотатися, якщо ми всі тут?

Ендрю зупиняється й опускає очі на мене.

— Ви в Каліфорнії, а Кайл та Аарон — у Нью-Йорку.

— Я мала на увазі, що ми могли б якось допомагати протягом року.

Волосся Ендрю неслухняно вибивається з-під в’язаної шапки, і коли його погляд зупиняється на мені, відчуваю запаморочення від палкого захоплення.

— Тато гордий, — говорить Ендрю, швидко глянувши через моє плече, аби, як я припускаю, впевнитися, що Рікі немає поряд. — Він не любить просити про допомогу і не вміє приймати її. Особливо від нас, дітей.

Я знаю, що це правда; навіть можу пригадати часи, коли була меншою, а Рікі наполягав, щоб мама не готувала, коли перебувала в хижці — ніби це її зупиняло. Але я не маю на увазі просто допомогу від наших батьків. У мені сидить звір, що виштовхується крізь шкіру зсередини, намагається видряпатись на поверхню. Я більше не хочу бути дитиною.

— Проте ми не діти.

Погляд Ендрю ковзає нижче, і я не упускаю з виду, як він спиняється на моїх губах.

— Ми вже давно не маленькі.

Ефект цих буркотливих слів схожий на вплив міорелаксанту[19].

— Знаю, твої батьки — гостинні. Вони люблять піклуватися про всіх нас. Але ми вже з цього виросли.

Він повертається та крокує далі.

— Так говориш, ніби твоїм батькам не подобається їхня роль.

Інстинктивно й навіть попри те, що це прозвучало з вуст Ендрю, заступаюся за них:

— Ти знаєш, мама — неймовірна, а ще люто обожнює оберігати. Проте їхні стосунки завжди були хаотичними, тож важко іноді рухатись уперед.

— Ми ніколи не говорили про той факт, що твої батьки розлучені й усе ще приїжджають сюди кожного року.

— Мамин чоловік, Віктор…

— Чоловік, який не святкує Різдво з дружиною? — лукаво шкіриться Ендрю.

— Оце й цікаво. У нього дві доньки, які мають свої сім’ї. Вони обидві зі Східного узбережжя, тож навіть попри те, що він живе з моєю матір’ю, йому в радість проводити час зі своїми дівчатами на свята без ускладнень звідних сімей. Знаю, звучить тупо, бо я маю бути дорослою й не потребувати матусі і татуся на Різдво, але тільки один тиждень у році ми знову граємо справжню родину.

— Не думаю, що це — тупо, — каже Ендрю. — Раніше мені було тебе так шкода.

Така зміна теми дещо лякає.

— Мене?

Він киває.

— Чому?

Ендрю дивиться так, ніби відповідь — очевидна.

— Ні, правда, — дивуюся. — Чому?

— Бо кілька років я бачив, як сильно ти страждала через те, що обоє твоїх батьків приїжджали в хижку, хоча й очевидно були не разом. Фізично ти перебувала з нами, але часом здавалася такою… сумною, — говорить він. — А потім того року, як вони оголосили про розлучення, в тобі ніби відкрилося друге дихання.

Вражено дивлюся на нього. Він стільки в мені помічав?

— Пробач, — швидко додає Ендрю. — Оце наплів… Я не…

— Не треба, — перериваю. — Не проси вибачення. Я просто здивована, що ти на таке звертав увагу.

— Ми знайомі все життя, Мей. Хіба я міг не помітити? — знову усміхається він. — І ось ти приїхала цього року, вся така імпульсивна, й займаєш собою весь простір, ще й руйнуєш усі очікування. Така командна й вимоглива.

— Здається, я просто дивлюся на речі свіжим поглядом. Час вирости.

Ендрю збиває сніг із гілки.

— Увірвалася на свято з руйнівною силою.

Мене проймає бунтарський дух.

— Це більше схоже на те, ніби я дивлюсь, як моє життя тягнеться переді мною, і врешті вирішую робити те, що хочу.

— Ти хочеш джему та яблучного соусу до млинців? — жартує Ендрю. — Коктейлів на ґанку? Снігової битви?

З язика злітає:

— Тебе.

Його усмішка застигає, а потім повільно розгладжується.

— Мене? — з його грудей виривається незграбний сміх. — Що ж, ось я тут. — Він усміхається й розкидає руки, жестом показуючи навколо нас на дерева й сніг і миготливі вогники над головою.

— Це щось більше, ніж бажати твоєї компанії на ялинковій фермі, і, здається мені, ти це знаєш, — моє серце прискорюється. — Але можемо прикинутися, що я саме це й мала на увазі, щоб це не видавалося таким дивним.

Ендрю не зводить із мене очей, і я одночасно горда й нажахана, що йому від моєї поведінки забракло слів.

— Тобто… типу… — його брови багатозначно здіймаються.

Адреналін прибуває мені в кров.

— Ага. Саме так.

— Я припускав, що ви з Тео…

— Ні.

— Але він…

— Він, може, й так, а я — ні, — провина обдає мене холодом, і я прояснюю: — Тобто… я ніколи не відчувала це до нього.

— А-а-а, — навіть у блідому світлі видно, як Ендрю заливає гарячий рум’янець. Я зруйнувала те, що вже зав’язалося між нами? Можливо. Але, гадаю, це все згідно з інструкцією. Принаймні в наступному оновленні я знатиму, чого не варто говорити.

— Ходімо, — тягну Ендрю за рукав. — Знайдімо вже ялинку.

Ми рухаємось уперед, але тиша важчає. Сніг хрустить під чобітьми, Ендрю гучно ковтає сидр. Я порпаюсь у думках в пошуку іншої теми, але не можу нічого знайти.

Нарешті він порушує мовчання:

— У тебе є якісь… м-м-м… цілі на новий рік?

Боже, як це боляче. І з-поміж усіх відповідей, що тут же спливають у свідомості, речі, які я не можу сказати: «Я б хотіла зрозуміти, чому й далі подорожую в часі», — або ще неймовірніше: «Я б хотіла тебе поцілувати в губи. Я б хотіла звільнитися з роботи…».

Зупиняюся.

— Ага. Насправді вже є.

Керована імпульсом, що скидається на кляте одкровення, я дістаю телефон і починаю писати листа шефині.

Недо, будь ласка, вважай це моїм щомісячним звітом. Я ціную всі можливості, що ти мені дала, проте готова досліджувати нове. Буду рада поговорити більше після свят.

Усього найкращого. Мейлін

Перш ніж іще раз перепитати себе, я натискаю «надіслати». Глибокий вдих, повільний видих. Неда цінує щирість і прямоту. Це добре.

О Господи. Я справді це зробила. Я відчуваю полегшення, ніби з моїх плечей впала ковдра з грузилом.

— Ого, стало так добре.

— Що це було? — запитує Ендрю.

Розпливаюсь в усмішці.

— З роботи звільнилася.

— Ти… Прямо зараз? — його брови зникають під дикими кучерями. — Ого. Гаразд. Ти знаєш, що робиш, чи не так?

— Начебто, — заплющую очі та поволі набираю легенями повітря. — Давно треба було. Сподіваюся, щось таки зміниться.

— А як інакше? Це — серйозне рішення.

Підіймаю на нього погляд.

— Просто важко знати наперед, як буде правильно, поки щось не вибереш.

— Хіба це не правда? — Ендрю зупиняється перед іншим деревом, простягаючи руки так, ніби може його обійняти. — Ось ця.

Але це теж неправильно. Мій найбільший страх під час поїздки машиною перед аварією — перспектива зміни речей. Проте хіба не цього я хотіла, благаючи всесвіт? Щоб усе змінилося?

— Щось мені жодна не подобається, — зізнаюся.

— Але ж тут в прямому сенсі ідеальні ялини, — запевняє Ендрю.

— Саме тому й не подобаються.

«Зміни можуть піти на краще».

Проштовхуюсь крізь ряди в самий кінець, де сховані дерева, негарні з одного боку чи лисі у відкритому місці.

Аж ось у самому кінці маячить ялинка, що увібрала всі ці риси.

— Ось ця.

Ендрю регоче.

— В тата станеться серцевий напад, якщо ми витягнемо це з багажника.

— Насправді ні, — я дивлюсь на неї з усмішкою й відчуваю, що поза Ендрю подібна до моєї. — Не думаю.

Розділ чотирнадцятий

Поки Рікі з татом вивантажують із машини ялинку та встановлюють її, а близнята з Лізою пірнають у шухляди в пошуках улюблених прикрас, я сідаю в кінці кімнати, сповнена цієї нової дивної енергії. Щороку — навіть зараз — я разом з дітьми вишукувала декорації. Але якщо зміни означають сказати Ендрю про свої почуття й нарешті звільнитися з роботи, тоді варто ще й послабити мертву хватку навколо традицій та дозволити Кеннеді й Захарії керувати прикрашанням дерева.

А оскільки ми заглиблюємось у всі ці штуки з дорослішанням, зміни також означають, що я маю допомагати більше, а не скидати на Аарона чи Бенні миття того, що залишилось від коктейльної вечірки, розкидане по вітальні.

Поки я несу посуд на кухню, на мить по-справжньому звертаю увагу на хижку. Помічаю подряпини на підлозі, потертості на поруччях, залишені поколіннями рук, що ковзали по гладенькому дерев’яному різьбленню внизу сходів. Фарба здирається біля ліпнини над карнизом і вицвітає на стінах біля парадних дверей та уздовж коридору. Без призми ностальгії я бачу, що цей будинок усіма обожнюваний, але дещо замучений. І це лише косметичні деталі розгледіла. Хижка стара, третину року проводить у снігу, а іншу третину більше в задушливій сухій спеці. Рікі з Лізою знадобиться більше, ніж любов і вдячність, аби втримати це місце.

Бенні вигулькує за мною, коли я завантажую брудні тарілки в посудомийку.

— Здоров, Мейдей[20].

— Здоров, Беніхано[21].

— Що там на ялинковій фермі? — усмішка пробивається в його акценті, звиваючись навколо слів.

Повертаюсь до нього обличчям, спершись на раковину.

— Насправді неймовірно.

Бенні заінтригований.

— «Неймовірно»? Я уздрів ту жменю гілляччя й прикинув, що то було останнє дерево.

— Та годі, — відказую. — Визнай, важко не вболівати за аутсайдерів. Інакше те бідолашне дерево кинули б у дробильню. Ми врятували його.

Бенні допускає таку можливість, злегка вигнувши брову, а я дивлюся йому через плече, аби переконатися, що ми досі самі.

— Але ялинова ферма була неймовірною не лише через це, — замовкаю, прикусивши кінчик великого пальця. — Я розповіла Ендрю про свої почуття.

Бенні очі на лоб полізли.

— Правда?

— Тобто, — говорю, — я не сказала прямо: «Ендрю, я хочу тебе, і якби ти просто зараз зробив мені пропозицію, я б сказала „так“ без вагань». Однак ми пожартували, що цього тижня я отримую те, що хочу, і я сказала, що хочу його.

— Ого, — він плескає в долоні й притискає їх до губ.

— А ще я з роботи звільнилася.

Почувши це, Бенні здивовано робить крок ближче.

— Що зробила?

— Ага. Написала Неді замість щомісячного звіту.

— Прямо так? Прямо… зараз? Поки тебе тут не було?

— Так! І це дає стільки свободи! Справжнє одкровення. Мені доведеться шукати нову роботу, але… то й що? Що гірше могло статися?

Бенні відступає.

— Ти справді це говориш?

Я підіймаю плечі до вух, напружившись, коли озираюсь та переконуюсь, що стеля не прогинається прямо над головою.

— Ой. Згодна, це було тупо.

— Але… Що сказав Ендрю? — запитує Бенні. — Про твої почуття?

— Насправді не багато, — насуплююсь. — Не те щоб це було ніяково, але він і не видихнув із полегшенням та не сказав, що завжди відчував те саме.

Мій мозок поступово заспокоюється, що довше я перебуваю тут, а не приходжу до тями в літаку. Таке полегшення — відпускати речі відкрито, але зніяковіння проймає мене тремтінням. — Ох. А от тепер мені недобре.

— Ендрю — спокійний хлопака, — нагадує Бенні. — Його важко сколихнути.

Правда, проте…

— Він не надто красномовний.

— Він — американець із австралійською душею, — жартує Бенні. — Схильний усе пережовувати. Не проявляє надмірної реакції за раз.

Відсуваю стілець і сідаю за стіл. Бенні робить те саме.

— Може, й так, але навіть якщо він ніколи більше про це не згадає — не біда, — киваю рішуче. — Якщо я повторюватиму цю відпустку знову й знову, то просто зможу розставити все на місця бодай один раз.

— Ти не можеш стовідсотково бути певна, що повторюватимеш це знов і знов, — заперечує Бенні.

Мені й самій таке спадало на думку.

— Я пережила вже майже два дні.

Він тягнеться, щоб дати мені п’ять, але я так і залишаю його руку висіти, а потім тицяю пальцем у його долоню.

— Гей, — протестує він.

У коридорі виникає занепокоєння, коли Кайла з мамою спіймали під омелою, яка якимось чином перемістилася у вітальню. Ми з Бенні кілька митей хихочемо, почувши мамин істеричний сміх, коли Кайл по-дружньому цьомкає її.

Та повернімось до справи:

— Завтра — 22 грудня, — говорю я. — День третій.

— Хіба це погано?

— Ну, думаю, тут уже вимальовується шаблон, — починаю загинати пальці: — Спершу мене відправило в минуле до настання першої ночі. Наступного разу я протрималась до другого ранку. Є всі шанси, що дотягну й до третього дня — завтрашнього — але потім доведеться починати спочатку… Серйозно, чи може щось звучати жахливіше? Жити в часовій петлі знов і знов, і щоразу ти додаєш лише один новий день наприкінці?

Тортура.

— Не впевнений, що це — єдина можливість, — заперечує Бенні, а потім бере мене за руки. — Ти завжди так багато замовчуєш. Може, йдеться не про правильні вибори, але про те, щоб робити їх тому, що ти нарешті стаєш собою. Можливо, тобі було потрібно саме це.

— А може, річ не в мені? Не знаю, — чесно зізнаюся. — Я так втомилася весь час бути обережною.

Він відхиляється, сліпучо мені усміхаючись.

— Точно.

* * *

Ці слова відлунюють у моїх думках, коли я йду за Бенні назад у вітальню, де близнюки керують прикрашанням дерева. Кайл готує нові напої для всіх охочих, Аарон сидить на дивані в приталеному спортивному костюмі. Тато лежить на животі під ялинкою й метушиться з хрестовиною. Заходить Тео й дає мені тамблер із чистою газованою рідиною — зовсім трошки льоду — і шматочком лайма. Його вираз нерішучий і винний, ніби він відчуває початок змін між нами, але, очевидно, й гадки не має, що його спричинило.

Я не дала собі й на мить оплакати перехід наших відносин на інший рівень, як і те, що я знаю, що навіть якщо всі інші володіють розкішшю ігнорування, то я — ні. Наша помилка — і реакція Тео наступного дня — створила б розлом у цьому неймовірному колективі. Тепер питання про таке навіть не постає.

Ми дружимо все життя, а він жодного ранку не зміг мужньо підвести очі через мою відмову, коли в нього був стояк? Цей колектив пережив розлучення моїх батьків, тож я вірю, що зможе впоратися й із чимось менш драматичним, але я ніколи не хотіла сприймати цю дружбу як належне.

Я схиляюся до напою, усміхаючись.

— Це просто газована вода, — каже він дещо ображено.

— А. Дякую.

— Не хочеш пізніше трохи розважитися?

Ковтаю.

— Де розважитися?

— Внизу. Ми з Майлзом думали пограти в якісь ігри після вечері.

Це точно звучить розсудливіше, ніж я очікувала.

— В настільні чи відео?

Його це навіть не дратує.

— Які хочеш. Я тебе практично не бачу з моменту приїзду.

Ми справді лише вкорінені в дитячі звички? Щоби провести разом час, нам треба знайти, у яку б гру пограти? Це ж так очевидно.

Перш ніж я встигаю відповісти, Аарон протискується між Лізою та мамою, які розвішують прикраси:

— Цікавий вибір, — він точно щойно тренувався, бо хитається, намагаючись повісити прикрасу, й нарешті просто… ослаблено кидає її в напрямку своєї цілі, сподіваючись, що вона зачепиться за гілку. — У них зовсім не було нормальних ялинок?

— Мей захотіла саме цю, — каже Ендрю, схований за іншою стороною сосни. — А що, мені подобається.

Мої груди наповнюються теплими жаринами.

Мама виникає за мною, кладе руки мені на пояс, а підборіддя — на плече.

— Я згодна з Ендрю.

Від її щасливого бурмотіння моє серце падає в п’ятки з інстинктивною доньчиною незручністю: якимось чином протягом останньої години я спромоглася утриматися від роздумів про те, як скажу своїй матері, що звільнилася з роботи, що зробила це імпульсивно, і що я уявлення не маю, що робитиму далі.

«Не важливо, — нагадую собі. — Ніщо з цього все одно не зачепиться в її пам’яті».

— Люблю тебе, недотепо, — каже вона, цілуючи мене у щоку.

Я скажу їй пізніше. Якщо (і коли) настане час.

Попри жарти про цю дивакувату круглясту ялинку, я можу сказати з їхніх облич, що кожен її оцінив. На фоні по телевізору показують комедію «Різдвяні канікули»[22], і поки ми дивимось, як Кларк Ґрізволд намагається затягнути велетенську, як мамонт, ялинку в будинок, робимо все найкраще, аби убрати нашу крихітку вогниками, прикрасами й гірляндою з попкорну, яку весь вечір майстрували двійнята з мамою.

Коли ми закінчуємо прикрашання, кімната вибухає радістю. Майже неможливо розгледіти бодай клаптик справжньої ялини під всім іншим, але все одно вийшло ідеально.

Однак майже пів години ми намагаємося зробити прийнятну групову фотографію перед нею. З такою кількістю людей, звісно, буде кілька пар заплющених очей чи купка придуркуватих гримас. Нам не настільки щастить. Ліза встановлює штатив, але не може правильно налаштувати таймер. На двох фотографіях Захарія колупається в носі, на одній намагається згодувати Місо знайдені «копалини». Ми зняли, як Майлз напівчхнув, мама не може змусити свої сережки в формі Рудольфа зблиснути синхронно спалаху об’єктива. На одній Тео дивиться в телефон, а на наступній перевіряє, чи застебнута ширінька (таки застебнута). На ще одній Місо стрибає перед камерою. Тоді мчить до Кеннеді, й заспокоїти її потребує трохи часу. Рікі цілує Лізу на одній світлині й не може зробити невимушену усмішку на іншій. Що більше ми це помічаємо, то гірше стає.

Я нагадую собі, що зміна — це не значить горланити «А як же традиція!», коли Тео нетерпляче виходить до Лізи й заміняє штатив своїм телефоном.

Гарні новини: тепер усі в кадрі. Погані новини: хайлайтер Кайла так виділяється й потрапляє у фокус, що він схожий на диско-кулю.

— До біса, — каже той, коли на духовці, в якій готується вечеря, дзвенить таймер. — Достатньо добре.

* * *

Набивши животи, ми розбігаємося вітальнею, впадаючи в комфортну тишу.

Ця кімната — величне місце (я маю на увазі те, що вона масивна) зі склепінчастою дерев’яною стелею та старою дощатою підлогою, вкритою широкими плетеними килимами. Біля однієї стіни тріщить і палахкотить камін, майже занадто вигріваючи кімнату. Це — дерево з селища, і ніщо більше так не пахне. Я хочу знайти свічку, фіміам, кімнатний спрей із таким ароматом. Хочу, аби кожна вітальня в кожному будинку, в якому я колись житиму, пахла, як хижка Голлісів грудневими вечорами.

Вогнище відкрите; коли нам було десь по сім і нашим хатнім обов’язком стало чистити камін у кінці свята, ми з Тео могли виструнчитись у ньому майже на весь зріст. Вогонь справді закликає до життя. Навіть коли полум’я стихає до тріскотливого шипіння, його язики все одно здаються живими істотами, що дихають серед нас.

Тарілка печива опускається на журнальний столик. Мама з татом займають протилежні сторони дивана, кожен читаючи свою книжку. Бенні, Кайл та Аарон складають пазл на підлозі разом із Кеннеді, а Захарія сидить на плечах Бенні, поки той вдає, що він — мотоцикл. На фоні тихо лунає різдвяна музика, навколо метушиться Ліза, прилаштовуючи вогники, розбурхуючи вогнище, кидаючи нам пледи. Рікі говорить по телефону на кухні, а Тео валяється на дивані, гортаючи соціальні мережі.

Коли я дивлюсь на нього, в думках зринає спогад: цієї ночі вперше за весь час я сиділа поряд із ним, і ми провели вечір удвох, занурившись в інстаграм, як всі й очікували. Тепер, якщо озирнутись на минуле, це здається такою підлітковою забавкою. Чому ми не розважалися з іншими, і як часто нам таке подобалось? Тому Ендрю й думав, що ми з Тео?..

Може, якби цього вечора я насолоджувалася ритуалами й цілковитим блаженством перебування в оточенні рідних мені людей, зараз усе було б інакше.

Причовгавши до ялинки, я прослизаю під нею та лягаю на спину так, щоб дивитися вгору через шишкуваті гілки. Переді мною — калейдоскоп кольорів і текстур: гладенькі світлові лампочки, колючі соснові голки. Прикраси зі скла та шовку, гостроверхі металеві зірки. Маленький дерев’яний барабанщик, якого Тео подарував Рікі майже двадцять років тому. Витинанки з ламінованого паперу у вигляді відбитків наших долонь, зроблені в початковій школі. Саморобні керамічні балабушки, що мали би бути свинями, коровами чи собаками. Ніщо не пасує одне до одного; тут немає тематики. Але в цій ялинці стільки любові, стільки історії.

Поряд чиясь тінь закриває тепло й світло вогню, а потім і собі влягається під ялинкою. Повернувши голову, я заглядаю в мерехтливі очі Ендрю.

Моє серце тріпоче. Після ялинкової ферми я не була впевнена, чи триматиме він дистанцію.

— Схоже, це гарна ідея, — повертає він обличчя до гілок. Його профіль освітлений блакитним і жовтим, червоним і зеленим. Кілька вогників складаються в миготливі візерунки, які крізь прикраси падають Ендрю на щоки. — І пахне гарно.

— Симпатична, еге ж? — я трохи пересуваюся, глибше ховаючись під гілляччям. Цікаво, який вигляд ми маємо збоку: дві пари ніг, що стирчать з-під ялинки, ніби Лиха Відьма Сходу прокралася в будинок Дороті[23]. — Гарне місце для роздумів.

— І про що ж ти думала? — запитує Ендрю.

— Про те, як сильно мені подобається це дерево.

Зі здивованим поглядом він тягнеться й проводить великим пальцем по моїй щоці. Електрична іскра пробігає моєю шкірою, щойно він відводить руку, і цілу мить я намагаюся зосередитись на пальці, який він мені показує.

— Крапля води, — говорить.

— А.

— Певно, впала з дерева.

Сміюся.

— Ти знову говориш, що в мене проблеми зі зволоженням?

Ендрю кліпає, а потім і собі вибухає реготом.

— Що?

От дідько. Не цього разу. Це сталося раніше. Цей Ендрю не в темі.

— Ти нічого не чув.

Його очі захоплено сяють.

— Ти справді сказала, що в тебе проблема зі зволоженням?

— Ні, — я ладна крізь землю провалитися. — Так, — прикушую губу, намагаючись не реготати. — Забий. Проїхали.

Ендрю скидається на кота, який хотів би ще трішки погратися з мишкою, але натомість злегка знизує плечима, грайливо наспівуючи:

— Гаразд.

Ендрю звертає увагу на гілля над собою та промовляє старечим голосом:

— Мейзі?

— Що, Мендрю?

— Знаєш, що спало мені на думку?

— Що ж спало тобі на думку?

— Ми принесли цю ялину години дві тому. Що як у ній досі живе білка?

Ми переглядаємось, широко розплющивши очі, й горланимо в один голос:

— А-а-а-а!

Я абсолютно забула про телефон у кишені, поки він не починає вібрувати, перериваючи наш регіт. У цілому світі не існує нікого, з ким мені було би треба говорити прямо зараз, хто не був би в цій кімнаті зі мною, тож я не звертаю уваги. Але телефон тут же гудить знову.

— У тебе зад вібрує, — помічає Ендрю.

— Якщо це бос мені відповідає, то краще випити чогось міцнішого за газовану воду.

Дістаю телефон із кишені. Це не Неда, на щастя; повідомлення від Тео.

Ні розділових знаків, ні контексту. Просто Тео, що пише, як підліток.

Я усвідомлюю, що Ендрю читає через моє плече, коли він пирскає носом:

— Бачиш?

Почуваюсь огидно.

— Що бачу?

Він киває та телефон.

— Ти не провела час із ним, тож він свариться.

— Ми вже раніше розмовляли, — опираюсь я, прикрившись напівбрехнею.

— Ти на нього зла? — запитує Ендрю.

Я ковтаю, дивлячись на вогники. Візерунок то зринає у фокусі, то розпливається.

— Не зовсім.

— Як це?

Повертаю голову, а Ендрю кліпає, насупивши брови.

— Важко пояснити, — визнаю. — Я не зла на нього, просто розумію, що ми з ним близькі, бо знаємо одне одного вічність, а не тому, що ми справді близькі, — знизую плечима. — Люди віддаляються, коли виростають, і це нормально.

Він усміхається:

— Мей…

Шкірюсь у відповідь:

— Що?

Ендрю відкашлюється, солодко гмикаючи:

— Те, що ти сказала раніше…

Ох.

— І? — серце шаленіє, а шлунок перевертається, що викликає відчуття невагомості.

— Я ціную твою чесність, — закінчує він.

Ага. Найгірше, що можна зараз сказати.

— Не здумай мене підвести, Ендрю, — грайливо даю йому ляпаса, а дерево тремтить над нами.

— Ендрю, Мей, що ви там робите? — гукає мама.

— Нічого! — відповідаємо в унісон.

— Ну, тоді не трусіть ялинку, — бурчить вона.

Знову — в один голос:

— Не будемо!

Ендрю повертається до мене й шепоче:

— Ти впевнена, що Тео не думає, що ти в нього закохалася?

— Хочеш сказати, я справила на нього таке враження?

— Ні, але я припускаю… може, Тео теж припустив.

Що ж. Гадаю, якби Тео думав, що я в нього закохана, це б пояснило, чому він був такий холодний вранці після того, як я його відштовхнула.

Заперечно мотаю головою, а Ендрю знову повертає обличчя до вогників, і тепер його вираз важко прочитати.

— Дивно, але я чомусь переймався, що ти… — затинається. — Не знаю, що ви опинитеся разом, а потім страждатимете.

Я навіть не думала про таке. Ендрю хвилювався, що я зустрічатимусь із Тео й розіб’ю собі серце? Я що, в «Паралельних світах»[24]?

— М-м-м, так, дуже дивно.

Ендрю безпорадно зітхає у відповідь:

— Він — гравець. А ти — гарна.

Це по-справжньому мене смішить:

— Я — гарна?

— Ну, тобто, не романтично чи сексуально, — додає він, фиркаючи від найменшого дискомфорту. — Та й звідки мені знати?! Я мав на увазі душу.

— Про що ти говориш? — добре, що я лежу.

— Гаразд, поганий вибір. Я хочу сказати, що ти — гарна людина, — він повертається й дивиться прямо на мене. Ми так близько. — Ти обожнюєш бути тут, обожнюєш кожного з нас за те, ким ми є. Ти, можна сказати, найщиріша й найменш осудлива людина, яку я знаю.

— Я не…

— Ти поїхала з дому, коли твої батьки розлучилися, — він перекочується на бік, — полюбила свою гидотну квартиру й кинула її через те, що була потрібна родині. Ти піклувалася про Майлза, була поряд зі своєю мамою.

Я кусаю губу, сяючи від його компліментів.

— Пам’ятаєш, як зводилися ті корпоративні будинки за нами? — запитує Ендрю. — Ти засмутилася, бо тато любив спостерігати за деревами, п’ючи каву вранці, а ще хвилювалася, що оленям ніде ховатися. Тео ж просто радів, що йому доведеться згрібати менше листя.

Мій сміх пробивається крізь туман почуттів. Це — найбільша зрада, яку я могла б уявити. Водночас неймовірно ніжна й така ніякова.

— Ну ти й вигадав. Я ніколи не кохала Тео. Але пробач, якщо мої слова все ускладнили.

Ендрю простягає руку й чухає щоку, а мені важко відвести погляд. Я ніколи ще не опинялася так близько до нього. Він має легку щетину, але вона видається м’якою. Я можу виокремити принаймні чотири різних відтінки зеленого в його очах. Коли він облизує губи, мій пульс прискорюється.

— Гадаю, саме це я й маю на увазі. Якби я знав, що це було… — Ендрю замовкає і, здається, пережовує слова. Тим часом мій мозок — ядерний реактор, що плавиться. Якби він знав, що це було що? — Насправді я завжди тебе обожнював, — починає знову. — Ти — одна з небагатьох людей у моєму житті, з якими я сподіваюся залишатися близьким вічність, і я не хотів, щоб усе пішло шкереберть після ялинкової ферми, — він дивиться на мене ясними очима. — Я був не певен, чи відповів так, як слід було. Твої слова неабияк мене здивували.

— Усе гаразд. Я й сама від себе не очікувала.

Ендрю шкіриться:

— Однак тобі знадобилося багато хоробрості, щоб сказати про свої почуття, і я просто хотів, аби ти знала, — він жестом показує між нами. — Я не бажаю, аби це змінилося.

Я точно знаю, що він має на увазі — ми залишимось тими, ким і були завжди — і, звісно, вдячна за це.

Але навіть якщо я ніколи — крім диких снів — не уявляла, що він розділить мою пристрасть, саме ці слова найбільше скидаються на відмову. Тобто, звичайно, загальною метою того, що я сказала йому, було те, щоб нічого не лишилося як раніше.

— Поїхали далі, — кажу, спершись на лікті.

Ендрю регоче:

— Гаразд, слушна думка.

— Уяви, що можеш помандрувати будь-де. Куди б ти вирушив?

Ендрю навіть не роздумує:

— У Будапешт. А ти?

— Крім цього місця?

Вертить очима:

— Так, крім цього місця.

— Гаразд, добре, — я подумки гортаю картинки поштових листівок із різноманітних країн, відчуваючи натхнення від власної гри. — Уявлення не маю. Може, на Гаваї.

— Ти можеш вибирати будь-який куточок з усього світу, і все одно полетиш на Гаваї?

— А що з ними не так?

Він стенає плечима:

— Але це так просто. Як щодо Таїті? Майорки?

— Згодна, звучить краще.

Ендрю сміється:

— Гаразд, вирішено. З таким підходом я керуватиму всіма нашими майбутніми мандрами.

Ці слова важко осідають між нами, і ми обоє замовкаємо.

— Я все перевернув шкереберть, — нарешті визнає Ендрю, вишкірившись до мене.

Вибухаю від реготу, відчуваючи полегшення, що цього разу не моя черга таке говорити.

— Точно.

Сміх розсіюється, й мовчання поглинає нас. Я не вмію читати настрої. Я сказала йому, що відчуваю, давши Ендрю шанс відповісти взаємністю, але він цього не зробив. І все ще… між нами квітне дивне порозуміння.

— Гаразд, у мене є ідея, — каже він. — Не говорімо п’ять хвилин. Просто дивитимемось разом на ялинку.

— І сподіватимемось, що наші обличчя не з’їдять білки.

Він знову регоче, а потім витирає обличчя рукою, грайливо говорячи:

— Боже. Чому ти не можеш побути серйозною? — чухає очі. — Гаразд. П’ять хвилин.

Я повторюю за ним та дивлюсь на ялинку:

— П’ять хвилин.

Ідея дивна, але геніальна. Вона стримує мене від роздумів про те, що сказати, і це добре, бо мій розум — нескінченний порожній аркуш нічого.

Перші тридцять секунд я відчуваю, ніби тону в навколишніх звуках кімнати й контрастній тиші між нами. Але потім манірна усвідомленість розвіюється, і я можу сфокусуватися на вогниках, на золотому орнаменті праворуч, ламінованих фотографіях малих Тео з Ендрю, що висять на гіллі поряд. Я можу зосередитись на його теплій простій присутності поряд зі мною. Ендрю простягнув руку вздовж моєї, і ми просто лежимо ось так, дихаючи удвох.

У нього бурчить живіт, і це змушує мене гиготіти, а він сичить на мене. Я повертаюсь і дивлюся на Ендрю, а він уже витріщається на мене і з мерехтінням в очах підносить палець до губ та шепоче:

— Ніяких розмов. Я просто хочу побути під ялинкою разом із тобою.

Розділ п’ятнадцятий

22 грудня. Я все ще тут.

І сьогоднішня тема — День санчат — моя улюблена. На жаль, я уявляю мільйон способів того, як всесвіт нагородить мене незадовільною оцінкою та відправить на початок. Велетенська гілка на голову. Валун, що викотиться на дорогу. На фоні грає комедійна музика, а камера знімає мене — туристку у довгій відпустці — що застрягла в серці лавини.

З тривогою опускаю стопи на холодну підвальну підлогу.

Будинок тихий, коли я човгаю кухнею до вікна — від мого дихання холодне скло вкривається туманом. Сніжинки, що ніжно падали звечора, перетворилися в масштабний шторм, поки ми спали, і світ став зимово-білим. Дерева гнуться під вагою свіжого снігу. Гори присипані сяйливою порошею. Ніколи не втомлюся дивитись на цю картину.

Злакові батончики Лізи все ще на кухонному столі, тож я беру тарілку й вивалюю їх прямісінько в смітник, прикриваючи сліди злочину залишками вчорашньої кави, та беруся за свіжу каструлю. Що мені втрачати?

В гарному гуморі я починаю готувати сніданок. Навіщо чекати, поки мама прокинеться?

Аромат кави й м’яса, що готується — як виття сирени, і люди поволі завалюються в кухню. Згодом в іншій кімнаті вмикається телевізор, і музична тема з фільму «Як Ґрінч украв Різдво»[25] лине будинком.

— Дякую, що розпочала, дорогенька, — мама зав’язує волосся у вузол, одягає фартух із малюнком місіс Клаус та забирає в мене дерев’яну ложку, без слів натякаючи, що далі робитиме все сама.

Схилившись над раковиною, я бачу, що Ендрю вже на вулиці розчищає під’їзд. Шапка біні низько натягнута на волосся, проте звідси я помічаю, як його щоки горять від холоду і як пальто натягується на спині. Воно щільне, але я легко уявляю те, як ці м’язи рухаються з зусиллям, із яким він заглиблює лопату під важкі купи…

— Мей, солоденька, чи не могла б ти передати мені… а.

Здригнувшись, я повертаюсь і бачу маму, що стоїть позаду.

— Що? Що «а»?

Вона старається видаватися невимушеною.

— Нічого. Мені було треба… — хапає лопатку з сушарки, — ось це.

— Я просто задивилася на пейзаж, поки прибирала.

— Звичайно.

Увімкнувши воду, ще раз ополіскую чисту тарілку.

— На вулиці так гарно.

Вона здіймає брову й кидає оком у вікно.

— Так гарно.

З докором поглядаю на неї. Потурання моїй матері в такого роду речах лише призведе до катастрофи.

— Я про сніг.

За нами човгають ноги, і хмільний Тео бурмоче:

— Хіба там сніжило?

— Ще й як, — мама востаннє кидає оком на Ендрю, а потім грайливо усміхається до мене, перш ніж піти. Повернувшись до вікна, помічаю, що той підвів голову в напрямку будинку, і щойно ми зустрічаємось поглядами, він злегка махає рукою.

Моє обличчя вкриває рум’янець, і я махаю у відповідь, а тоді вимикаю кран. Не знаю, чи то він помітив, що я дивилася, чи я заскочила його за підгляданням, але моє серце швидко гуркотить. Не важливо, що він сказав минулого вечора — не думаю, що найближчим часом ми повернемось до нормального стану.

* * *

Переконана: жодна жива мати не здивувалася б, як довго ми збираємось, перш ніж вийти з будинку. Невже в кожній сім’ї такий хаос? Майлз вдирається до Аарона, який приймає душ, і послизається на ванному килимку, намагаючись врятуватися втечею. Кайл не може знайти черевики. Рікі загубив ключі. Кеннеді не подобаються штани, а Тео застряг у підвалі в пошуках WD-40, бо двері його пікапа скриплять. Коли ми всі нарешті готові, то скупчуємось маленьким караваном транспортних засобів для короткої поїздки на гору. Надворі пронизливо холодний вітер; ми більше не захищені густими деревами біля хижки. Зрештою Кеннеді радіє, що вдягла штани.

Закутані з голови до п’ят, ми застрибуємо на лижний підйомник і спостерігаємо за тим, як дерева та санкарі на схилах меншають біля підніжжя. Угорі сніжило набагато сильніше, ніж вдолині, тому пейзаж тут неймовірний. Небо — кришталево-синє, повітря — чисте й пахне холодом та хвоєю. Буревій розвіяв найменшу імлу.

Вітер на верхівці скажений, тож ми дружно хилимось проти нього, перемовляючись, хто з ким їхатиме. Тато топчеться на місці, чекаючи, поки я залізу на дошку поряд із ним, але правда в тому, що він прагне уникнути відповідальності, — я в цьому впевнена.

Тато — жахливий санкар. Він може водити машину так вправно, як молодий хлопець, але маючи справу з санчатами, перетворюється на буркотливу бабцю. Стає вразливим, тривожним і знервованим. Частіше ми просто падаємо врізнобіч, що допомагає татові виправдати свою тривожність. Ми проведемо решту спуску, повільно тікаючи з гори, і татові п’яти застрягатимуть у заметах, а його рука вільно пробиватиме шлях, поки решта санкарів зі щасливими вигуками котитимуться вниз по схилу.

Поки Кайл стоїть збоку і вже тремтить у тисячі шарів свого одягу, я вирішую зіграти у «До біса, Мей».

— Тату, ти справді хочеш це зробити? — запитую.

— Звісно, — непереконливо говорить він.

— Ти ж навіть їздити на санчатах не любиш, — показую на Кайла, в якого вже цокотять зуби. — Чом би вам не перечекати у сторожці?

Кайл човгає ближче.

— Хтось сказав «сторожка»?

Тато насупився.

— Хіба ти не любиш кататись на санях разом, недотепо? — в кращому випадку він лише на половину відчуває провину. Ідея посидіти в сторожці — відпочивати з Кайлом і пити шипучий сидр біля ревучого вогню — швидко захопила його.

Я здіймаю підборіддя.

— Йди.

Їм не потрібно повторювати двічі: тато з Кайлом стрибають на витяг і спускаються з гори в напрямку тепла, їжі й випивки.

Майлз уже вибув із гри, злетівши зі схилу один. Мама з Лізою їдуть разом. В Аарона є Кеннеді, в Рікі — Захарія, і тиша западає в радіусі десяти футів навколо мене, Ендрю й Тео, поки ми проводимо розрахунки: лишилося двоє санчат: одні для одного, другі — для пари.

Обидва ці хлопці заввишки з добрячих шість футів; вони не змогли б розділити санчата, навіть якби хотіли. На висоті п’ять футів і п’ять дюймів я знаю, що їхатиму з одним із них, і зазвичай я би просила Тео скласти мені компанію, бо задубіла б від нервування, якби їхала поряд з Ендрю.

Але тепер думка про те, що я сидітиму між його витягнутими ногами, а його руки зімкнуться навколо моєї талії, і він дихатиме мені у волосся, не змушує мене переживати. Вона робить мене голодною.

Проте як почувається Ендрю? Так, минулого вечора він склав мені компанію під ялинкою, і так, йому, здається, подобається бути тут. Але останнє, чого б я колись хотіла, — це поставити його в незручне становище, особливо тепер, коли він знає про мої почуття.

Перш ніж я пропоную їхати з Тео, Ендрю виступає вперед, згрібає мотузку двомісних санчат і злегка вигинає брову.

— Не хочеш покататися, Мейзі?

Мені не потрібно викручувати руки:

— Давай.

Якщо Тео роздратований, то не показує цього, натомість, мов дванадцятирічний хлопака, застрибує в санчата і з галасом з’їжджає схилом. Слава Богу.

Ендрю витягає мене з виру думок:

— Чому ти без шапки?

Торкаюся свого волосся.

— Дідько.

Залишила її в машині. Не те щоб тут стояв суворий холод, але моє пальто без каптура. Щойно ми наберемо повну швидкість, вуха перетворяться на бурульки.

Ендрю знімає шапку й натягує на мене, але я протестую:

— Мендрю, ти не мусиш віддавати свою.

Він підіймає каптур та шкіриться на мене:

— Все одно моїм вошам твоє волосся більше подобається.

— Гидота, — я схиляюсь, аби вдячно цьомкнути його в щоку, торкаючись м’якої прохолодної щетини.

Зненацька мені стає радісно, що Тео вже на півдороги внизу, моя мама не тут і не зможе повести в мій бік бровою, і що люди позаду гадки не мають, як довго я хотіла це зробити.

Ендрю розпливається в усмішці, аж раптом до мене доходить: я вічно обіймаю його, а от цілую не часто. Тепер не знаю, куди подіти очі. Мій погляд жадає прикипіти до його губ, але це був би жахливий вибір, бо я боюся, що він так і застрягне на них, знерухомлений. Занадто пізно. Його вуста почервоніли від вітру — повні і, як завжди, абсолютно прекрасні. Коли я знову звертаю увагу на його обличчя, очі Ендрю здаються над’яскравими, інтенсивнішими, ніж зазвичай.

— А це за що? — запитує він.

— За шапку.

— Що ж, занотуй собі: я завжди готовий до поцілунків.

Перепрошую?

Він ламає напругу й сідає, ковзаючи в задню частину санчат і плескаючи по простору між ногами. Мій пульс прискорюється.

— Залазь, Мейзі, — Ендрю підводить на мене очі, й моє серце болісно поколює. — На нас чекають пригоди.

Одна справа — обіймати його, але геть інша — їхати на санчатах між його сильними ногами, відчуваючи одну з його рук на талії й низьку вібрацію голосу над вухом.

— Готова?

Ні.

Кивнувши, я лиш трішки відхиляюсь, а Ендрю відпускає гальма й відштовхується вільною рукою. Ми працюємо разом, штовхаючи санчата вперед таким чином, що мені хочеться вибухнути від ніяковості, бо це більше, ніж сексуально, але потім ми набираємо швидкість, ковзаємо стрімкіше й стрімкіше вниз із пагорба.

Рука Ендрю стискається навколо мене, і без зайвих роздумів я хапаю його за ноги, тримаючи їх міцно, спершись на нього спиною. Я можу відчути вагу його тіла за собою, те, як він стискає мене стегнами. Я завжди знала, що Ендрю — добрий, щедрий та грайливий. Але те, як він поглинає мене на санях, дає мені зрозуміти його фізичну силу й мускулястість. Перед очима виникає спалах фантазії: голі ноги Ендрю, його напружений живіт, голова відкинута в задоволенні.

Я ледь не проковтнула язика і повертаюсь до реальності, лише коли він радісно кричить мені на вухо, вигукуючи й регочучи, щойно ми починаємо летіти. Немає ні тіні невпевненості, яку я відчуваю, катаючись із татом, ні відчуття незбалансованості, страху зіслизнути будь-якої миті. З Ендрю за спиною я почуваюся в безпеці, збалансованою й зосередженою. От якби поїздка тривала вічність.

— З тобою все гаразд? — горлає він крізь завивання вітру.

— Ага!

Маленька пауза, та навіть попри те, що ми оточені криками інших санкарів, свистом вітру й скрипом підйомника, я майже можу розчути, як він затамував подих.

— Я дещо скажу, — гукає він крізь метушню.

Мружусь проти яскравого сонця, й ми разом схиляємось набік, щоб відвести наші санчата від пенька.

— Гаразд!

Його рот ледь не торкається мого вуха:

— Після того, що ти сказала минулого вечора, я подумав, що ти зібралася цілувати мене прямо там. Справді поцілувати мене.

Моя черга затамувати подих. Я не можу обернутися, щоб поглянути на нього, не можу відгадати його тон.

— Типу в рот? — гукаю через плече, але мій голос підхоплює вітер, коли ми кричимо, спускаючись із гори.

Ендрю нахиляється вперед, розкривши руки, й підтягує мене вище. Говорить мов на одному диханні:

— Ага, типу в рот.

Я дивлюся перед собою, і фігури на схилі починають розпливатися. Мої очі наповнюються вологою від холодного вітру.

Голос Ендрю стає тихішим, але все навколо якимось чином зникає, і я чую його ідеально.

— Ти ніколи не була створеною для мене, Мейзі. Я не знав, що ти можеш бути варіантом.

— Ти про що?

Ми глухо об щось вдаряємось і звертаємо ліворуч, а його пальці стискаються на моїй талії. Щойно ми вирівнюємось, він не відпускає; натомість посилює хватку, притягає ближче й міцніше огортає руками. Його пальці торкаються мого тіла під курткою.

Його подих — тепло на моїй шкірі, а голос тремтить:

— Мені ніколи не спадало на думку, що ти можеш бути моєю.

Розділ шістнадцятий

Минає дві години, а вплив цього першого спуску на санчатах ще не вивітрився; я досі чую слова: «Мені ніколи не спадало на думку, що ти можеш бути моєю», — так чітко, ніби Ендрю знову повторює їх мені на вухо, хоча він сидить поряд зі мною за підвальним картковим столом і не тримає мене міцно, як коли ми летіли з гори.

Протягом першої години санної мандрівки я не відчувала навіть найменшого холоду. Всередині мене палахкотіла ватра, мов ревуче пекло. Хоча зрештою мої пальці заніміли, а зад майже відмерз від холоду дерев’яних саней. Тепер, повернувшись у хижку, ми переховуємося в підвалі — Тео, Майлз, Ендрю та я — уникаючи докучливого жару ревучого вогню нагорі, а також гомону наших батьків, які зібралися на передсвяткову гулянку.

Тео неуважно тасує карти, поки ми вирішуємо, у що хочемо зіграти. Під столом чиясь нога у шкарпетці знаходить мою, а інша накриває згори, обережно поплескуючи у своєрідних обіймах. Крадькома зазирнувши вниз, переконуюся, що це — Ендрю, і раптом почуваюсь так, ніби розгулюю Долиною смерті в хутряному светрі. Незграбно намагаюся стягнути через голову свою кофту. Вона чіпляється за мою шпильку, а Ендрю доводиться підсунутись, аби допомогти мені вивільнитися.

Він прибирає ноги, і я помічаю його хитру усмішку.

— Дякую.

Ендрю затримує на мені погляд.

— Завжди будь ласка.

Я роблю кілька великих ковтків газованої води, щоб остудити жар. Ви ще, чого доброго, подумаєте, ніби мене ніколи раніше не торкався чоловік.

Поглядаючи на мене з-під довгих вій, Ендрю потягується й чухає шию.

— Сьогодні було весело, — каже Майлз і намагається взяти пиво Тео, проте його одразу ж ляскають по руці. — Радий, що ти вмовила тата просто піти в сторожку. Якби цього року я катався з мамою, то начерпав би стільки снігу.

— Дякую, що вибрав когось у команду й поїхав із Мей, — говорить Тео Ендрю, а потім усміхається мені: — Найгірший штурман за всі часи.

Я сяю:

— Та невже?

Ендрю великодушно знизує плечима:

— Я ж гуманітарій.

Даю йому грайливого ляпаса:

— Агов!

Його очі блискають, зустрівшись із моїми, і усмішка розчиняється в тому ж самому глухому розумінні. Зрештою опускаю погляд на стіл. Ми здійснили близько шести спусків зі схилу, і, гадаю, я вдячна за те, що тільки перша поїздка видалась такою важкою, бо інакше б я мала справу з внутрішнім згоранням і врешті-решт опинилася б у літаку, зазнавши серцевого нападу. Ендрю було забагато: дорогою він співав жахливу оперу, божився, що заплющив очі під час іншого спуску і привітався з кожнісіньким санкарем під час третього, але знов-таки, це — нормально. Це те, що я обожнювала й ненавиділа.

Виявляється, коли йдеться про Ендрю, то я віддаю перевагу труднощам.

— Нам слід називати себе якось по-іншому, а не «дітьми», — зазначаю, порушуючи мовчання. Тео кладе колоду карт на стіл. — Зараз дітьми є двійнята.

— Хіба їх перестали кликати двійнятами? — запитує Майлз.

— Ми могли б називатися «діторослими», — сміюся я, а Ендрю кліпає на мене, схвильований такою пропозицією.

Він підсуває карти ближче до себе, постукуючи, й тасує. Я спостерігаю за його пальцями, намагаючись не думати про його руки й те, наскільки вони великі. Пальці ж у нього довгі й витончені. Не думаю, що я колись помічала чоловічі нігті раніше, якщо лише вони не були драматично недоглянутими, але нігті Ендрю — заокруглені, чисті, не розмальовані. Хотіла б я побачити, як ці руки жадібно нишпорять моєю голою шкірою.

Тео відкашлюється, і я ніяково відвертаюся від пальців Ендрю.

— Дві правди й одна брехня, — виголошує Тео, ніяково мені підморгнувши.

Ендрю відриває погляд від тасування й незворушно кидає:

— Це ж не карткова гра.

Ігноруючи його, Тео киває до Майлза:

— Якщо будеш перший, дам спробувати пиво.

— Майлз іще недостатньо прожив, аби мати цікаві правдиві й неправдиві факти, але він точно занадто молодий для гулянки, — заперечує Ендрю.

— Взагалі-то, — подає голос Майлз, — ми грали в цю гру як в айс-брейкер[26] на уроці хімії минулого року. Було важко пригадати щось прийнятне для стін школи.

Я здіймаю долоні:

— Перепрошую?

Ендрю сміється:

— Не розбивай серце своєї сестри, Майлзе.

— Ти придумав, — звертається той до Тео, — ти й починай.

Подумки роздратовано кивнувши, я можу сказати, чому Тео запропонував розпочати з цієї гри: він хотів поділитися якимись скандальними історіями. І справді, якщо пригадати, майже кожна гра Тео — це тактичний хід, щоб тонко чи не надто тонко поговорити про те, який дикий та захопливий спосіб життя він веде.

— Подивимось, — каже він, відхиляючись і хрускаючи пальцями. — Гаразд, перше: у коледжі один із моїх побратимів тримав живу курку в кімнаті цілий рік, і жоден із нас не здогадувався.

В душі я стогну. Це правда. Поки Ендрю жив у брудній, але зручній квартирі від кампусу при Університеті Колорадо в Боулдері з найвеселішими й найдивакуватішими хлопцями, яких я колись зустрічала, Тео братався з купкою гравців і цільовим фондом інфантильних чоловіків. Я знаю, що тут існує безліч прекрасних прогресивних братств, але те, в яке потрапив Тео, не належало до них.

— Чувак, навіщо він ховав курку? — Майлз блідне. — Він грубо поводився з куркою?

Повертаюся до свого брата:

— Майлзе Деніеле Джонсе, сам не проявляй грубість, — а потім до Тео: — А ти не псуй мого брата.

— Друге, — продовжує Тео, посміявшись над цим. — У мене на стегні є тату у вигляді папуги, яке я набив, коли був у Вегасі з друзями.

— Папуга? — на обличчі Ендрю з’являється сміховинний мікс збентеження та глибокого братнього засудження. — На стегні? Чому я ніколи його не бачив?

Тео шкіриться й розгойдується на стільці.

Ендрю здригається, здогадавшись:

— Ти мав на увазі, на твоєму паху.

— Я б хотіла повернутися до тієї частини, де він думав, як весело було б набити тату в Лас-Вегасі, — кажу я. — Сподіваюсь, що це і є брехня.

— І третє: я не боюсь лоскоту, — закінчує він, а потім дивиться на мене й додає: — Ніде.

Це підморгування таке хтиве. Як грубо.

— М-м-м, голосую за перше, — говорить Майлз, усе ще чіпляючись за курку.

— Радий, що є речі, яких я про тебе не знаю, — Ендрю прикриває обличчя долонею. — Я заодно з Мей: сподіваюся, друге — неправда.

— І я сподіваюсь, — підтакую, — але голосую за третє. Не може бути, щоб тобі ніде не було лоскотно.

— Хочеш перевірити? — самовдоволено посміхається той.

— Я… — затинаюся. — Ні, повірю на слово.

— Що ж, — говорить Тео, — ти права. Як виявила Еллі Т. на моєму останньому році в коледжі, мені лоскотно під колінами.

Цікаво, як це: займатися сексом з такою кількістю людей, що тепер треба називати їх на ім’я та прізвище?

— Що я отримаю за перемогу? — запитую. — Курку?

Майлз здригається:

— Ох, будь ласка, ні.

Ендрю дражниться:

— Ти отримуєш чергу розказати свої факти.

— Ненавиджу такі ігри, — визнаю.

— Уяви, що я відчуваю, — Ендрю, найгірший на світі брехун, регоче, проводячи рукою по заплутаних кучерях. Вони спадають на його чоло в безтурботній довершеності.

— Гаразд, перше, — починаю. — Я ненавиділа свою сусідку по кімнаті в коледжі так сильно, що після тренування з волейболу чистила нігті її зубною щіткою.

— Гидота, — кривиться Майлз.

— Друге: у коледжі я запала на хлопця, який, як виявилося зрештою, за документами був названий Сер Елтон Джонсон, бо його батьки були схиблені. Ми ж кликали його Джоном.

— Це, — говорить Ендрю, захоплено усміхаючись, — найкраща історія, яку я колись чув. Чорт забирай, будь ласка, нехай це виявиться правдою.

— І третє, — говорю я, повністю забувши, що мій брат сидить прямо тут, — я порвала зі своїм останнім хлопцем, бо на смак він був як кетчуп.

Майлз падає, ніби в нього вистрелили, конвульсивно здригаючись на підлозі.

Тео й Ендрю вдумливо мружаться.

— Це не може бути правдою, — мотає головою Тео. — Він завжди був на смак як кетчуп? Що це взагалі означає? Третє — брехня.

— Згоден, — стогне Майлз на підлозі. — Крім того, не думаю, що це можливо, бо ти раніше ні з ким не цілувалася.

Пирскаю зі сміху:

— Якщо тобі від цього краще спатиметься вночі, то так.

Проте Ендрю просто спостерігає за мною, все ще примружившись.

— Зубна щітка. Це — неправда. Ти б ніколи такого не зробила, хай як сильно ти когось ненавидиш.

Я вказую на нього й розтягуюсь в усмішці:

— Маєш рацію. Це — брехня.

— Зажди. Сподіваюсь, ти ж не через це порвала з Остіном? — ремствує Майлз. — Він мені подобався.

— Це — одна з причин. А тобі він подобався лише тому, що дозволяв їздити на своїй машині.

Я здивовано й зачаровано спостерігаю, як рожевий рум’янець прокрадається шиєю Ендрю й повзе по його щоках. Він видається схвильованим і дещо роздратованим. Невже Ендрю Голліс ревнує?

* * *

Щойно ми покінчили з нашою сміховинною грою і ніхто вже не хоче грати ні в карти, ні в «Доказ»[27], ні в будь-яку іншу настільну гру з-поміж більш як п’ятдесяти, хлопці підіймаються нагору по закуски, лишивши мене саму загорнутися на своєму нижньому ліжку й віддатися виснаженню постійного самонакручування.

Божевілля останніх кількох днів наздоганяє мене, і я засинаю так, ніби ніколи раніше не спала, так глибоко й важко, що це нагадує дрімоту після Дня подяки чи спричинену бенадрилом відключку.

Я виходжу з неї повільно, від нерозбірливого паперового шурхоту неподалік. Мені потрібно кілька секунд, аби очі звикли; сонце за вікном уже сіло, лишивши віконні колодязі підвалу чорними. По інший бік кімнати перегортається ще одна сторінка; звук паперу тріщить у холодній незворушності.

Я рвучко вдихаю, і книжка закривається. На відстані від мене клацає вимикач лампи, а потім кімнатою шириться м’яке світло.

— Жива, — Ендрю. В мені одразу ж прокидається настороженість.

Мій голос — густий та скрипучий:

— Котра година?

Він дивиться на годинник. В іншій руці тримає книжку в м’якій обкладинці.

— Шоста. Скоро вже буде готова вечеря.

Я проспала дві години? Ого.

Ендрю дивиться в напрямку сходів, ніби може когось побачити зі свого місця за картковим столом.

— Двійнята з твоєю мамою наробили ще гірлянд із попкорну. Знов сніжить, тож тато розгрібає замети. Мама… — він здригається, — щось пече.

Я кривлюся, а він киває:

— Гадаю, вийде якийсь кавовий торт.

— Я викинула те печиво, — прибираю ковдру й сідаю рівно, проводячи рукою по шиї. Вона тепла під усіма шарами одягу, і я почуваюся хмільною та спітнілою.

Його очі розширюються.

— Бунтарка.

Я зі стогоном потягуюсь.

— Ти як?

Дивлюсь угору.

— Чогось така виснажена, — хто ж знав, що подорожі в часі такі спустошливі? Ні. Заждіть. Хто ж знав, що подорожі в часі реальні?

Він розвертає складаний стілець, на якому сидить, і вмощується на ньому задом наперед.

— Може, трохи кетчупу тебе підбадьорить.

Я з награним звинуваченням тицяю в його бік:

— Тебе це зачепило?

— Можливо, — тиша з’їдає простір між нами, поки з хитрою посмішкою Ендрю не додає: — Я просто замислився, чи ти мала на увазі… — він підносить руку до обличчя. — Чи… — опускає голову набік, підморгуючи.

Вибухнувши сміхом, я кажу:

— Ну ти й свиня.

Його очі розширюються від удаваної образи:

— Я — свиня?

Нагорі я чую, як гримить безліч каструль, горланять хлопці, а слідом щось верещить мама.

— Що там узагалі відбувається?

— Твоя мама збиралася готувати вечерю, — каже він, — але Бенні попросив Тео й Майлза це зробити, — він помічає здивування на моєму обличчі. — Бенні сказав, що ти чекаєш, аби ми всі допомогли.

— Як мило з його боку віддавати мені шану, поки я тут безбожно сплю.

Ендрю регоче, і його кадик рухається в такт звуку. Поволі тиша знову поглинає нас, і він відкладає книжку. Я хочу спитати його про те, як він тримав мене на санчатах. Хочу запитати про обійми ногами під столом. Я справді хочу запитати його, чому він ревнує мене до колишнього.

— Що ти там робиш? — запитую натомість. — У цьому будинку існує більш як сім сотень зручніших місць для читання.

— Я спустився по тебе, — каже він, — але не схотів тебе будити.

— Тож ти просто сидів поряд, поки я спала? — уточнюю, вишкірившись до нього в кімнаті, повній мороку.

— Ти була такою милою. Усміхалась уві сні.

— А я думала, ти читав, — він стенає плечима, і я регочу: — Такий собі Едвард Каллен[28].

Він супиться:

— Хто?

— О Боже, Ендрю, ні. Ми більше не можемо лишатися друзями.

— Та жартую. Знаю я того чувака з «Голодних ігор»[29], — він вибухає реготом, поки мій жах посилюється. — Ти видаєшся такою ображеною! Це — твій тест, яким ти відсіюєш поганців?

— Так!

Все ще сміючись, він встає й махає мені:

— Гарні новини: я завжди сумлінно навчався.

Ох.

— Ходімо, — він бере мене за руку. — Я пообіцяв двійнятам, що ми зіграємо в сардинки перед вечерею, — у темряві його очі зловісно блискають. — Я ховаюся перший, і ви мене нізащо не знайдете.

Розділ сімнадцятий

Після глухого темного підвалу кухня здається непристойно яскравою, ніби ми заходимо до студії скандального ток-шоу. Я почуваюся такою винною, ніби ми голі каталися по скрипучій підлозі внизу. Усі з очікуванням дивляться на нас, коли ми з’являємося на сходах, і я впевнена, що це лише моя уява, проте не можу стримати відчуття, ніби в кімнаті запала підозріла тиша.

Махаю рукою, мов ідіотка:

— Привіт. Пробачте, я заснула, — і показую назад на сходи. — Після того, як ми говорили. І грали в карти. Ну, знаєте.

Майлз морщиться:

— Дякую за уточнення.

Він смикає ремінець фартуха з квітами навколо шиї та бере відкривачку для консервних бляшанок. Що цікаво, це справді якась фантастична версія звичайної відкривачки, але мій брат крутить її в руці, мов перед ним — частина складного двигуна ракети, взята з утилізації NASА. Невже ми справді довіряємо цьому ембріону приготування вечері на тринадцять осіб?

Ендрю починає пояснювати йому, як використовувати інструмент, але я зупиняю його, поклавши долоню на плече:

— Ні. Він навчиться крізь страждання, — попереджувально кидаю погляд на маму, але вона, здається, саме зайнята за кухонним столом зі склянкою вина в одній руці та книжкою в іншій.

Майлз має такий вигляд, ніби от-от покаже мені середній палець, але потім його вираз проясняється, губи розтягуються в усмішці.

— Чуваки, — він показує вгору, — ви двоє стоїте під омелою.

Ми з Ендрю одночасно здіймаємо голови на арку дверей. Майлз має рацію. Святковий пагін тепер висить на червоній стрічці, пришпиленій до стелі.

— Не знала, що вона тут, — захищаюся.

— І я не знав, — Ендрю опускає на мене погляд, і хай навіть його губи не усміхаються, проте очі радіють. Хіба годинник зупинився? Схоже на те. Усі рази, коли я уявляла, як спокушаю Ендрю під омелою, фантазія ніколи не включала й половини наших шанованих сімей як глядачів.

— Вам би краще відійти на один крок назад, — хрипить Тео, але важко сприймати серйозно цю злість, коли на ньому вдягнений мамин фартух із місіс Клаус. — Ви насправді не змушені цілуватися.

А я думаю інакше. Давайте не ламатимемо правило.

Ендрю нервово гигоче, але його погляд прикипів до мого. Повільно він нахиляється. Його губи — о Боже, ці ідеальні губи — приземляються на мої в найчистішому поцілунку за всі часи. Ендрю вирівнюється, і я зосереджуюсь на тому, щоб тримати спину прямо, аби не припасти до нього за більшим.

Це було ідеально, але практично нічого. Тривало ледве стільки ж, скільки й удар мого збудженого серця.

Поряд блимає спалах, за ним бурмотить Ліза:

— Дідько. Пропустила.

Майлз кепкує:

— Хіба ж це поцілунок?

Я тут же жалкую про всі ті рази, коли називала свого брата ідіотом; очевидно, він — справжній пророк з емоційним інтелектом Йоди[30].

— Народ, усе гаразд, — сяє Тео.

Але тепер ми у власній маленькій бульбашці. Ендрю хихоче:

— Він має рацію. Який же це поцілунок?

Ендрю. Поцілував мене. У губи. Я знизую плечима в удаваній байдужості, стишуючи голос:

— Він був нормальний.

— Чесне слово, — шепоче він, — я планував, що мій перший поцілунок буде кращим за «нормальний».

— Гаразд, що ж, — кажу я, і серце підстрибує до горла. — Спробуй ще раз.

Він вигинає брову, очі впиваються в мої губи та підіймаються знов.

— Ти поцілуєш її? — верещить Захарія в коридорі.

Ми повертаємось і бачимо щонайменше шість пар очей, які спостерігають за нами з напругою, що вібрує, і кожна клітинка мого тіла скривджено стогне. Хор голосів ламається навколо нас.

Кайл сміється:

— Гадаю, перервати поцілунок під омелою — негарна прикмета.

— Боже, вони ж такі молоді, — сценічно шепоче Аарон. — Хочу стати знов таким же юним. Цілуватися під омелою. Не спати до третьої ранку. Зав’язувати шнурки й не задихатися.

— Вони не цілувалися, — насміхається тато, а потім додає з меншою впевненістю: — Адже так?

Ще раз, за що я обожнюю свою сім’ю? Навіть якби Ендрю мав намір поцілувати мене знову, момент зупинило б кілька славнозвісних галонів крижаної води.

— Отже, — говорить Ендрю, відходячи на крок і ковзаючи рукою в задню кишеню. — Сардинки?

— Звісно, — набираюсь ентузіазму. — Зробімо це.

Сардинки — улюблена гра Захарії та найменш улюблена забавка Кеннеді, але вона погоджується пограти в неї, коли він просить, бо одного разу заявила всім нам за вечерею: «Не люблю стояти близько до людей, але я не проти постовбичити поряд з будь-ким із вас».

Аарон устав і прикинувся, ніби йому щось потрапило в око, тож міг поплакати від щастя так, щоб вона не бачила.

Захарія пояснює Лізі, як грати в сардинки, намагаючись переконати її зіграти. Удачі тобі, дитя.

Ліза чухає носа.

— Отже, ми всі збираємось у маленькому місці разом та ховаємося?

— Ховається один із нас, — каже Кеннеді своїм дитячим голоском, — а коли хтось його знаходить, то вони притуляються одне до одного.

Захарія виконує швидку танцювальну комбінацію з ударом карате, і один з його черевиків летить геть.

— Останній, хто знайде сардинок — останній переможець!

— Останній програє, — виправляє Кеннеді. — Татко й татусь називають це останнім переможцем, але насправді останній переможець — це той, хто програв.

Захарія здвигає плечима:

— Люблю перемагати.

Я помічаю, що Кеннеді зібралася сперечатися, але зрештою вона просто повертається до Лізи:

— Ти зіграєш? Ендрю перший ховається.

Та, очевидно, задоволена, що ми з її сином дали їй шанс утекти. Можливо, вона знову пересуне омелу.

— Думаю, я подивлюся, чи не потребує Еліс моєї допомоги з вечерею.

— Тео з Майлзом готують.

— То, може, їм допомогти?

— Мамо, — ніжно підморгує Ендрю.

Вона сміється.

— Гаразд. Піду знайду Еліс.

Він повертається до двійнят:

— Хто готовий?

Дві маленькі ручки злітають догори.

— Тоді гаразд. Заплющуйте очі, рахуйте до п’ятдесяти, — він дивиться на мене. — І Мей…

— Що?

— Не підглядати, — його зіниці звабливо сяють, і мої жіночні частини тіла підіймають білий прапор, здавшись.

— І не подумаю, — прикривши пальцями очі, я починаю рахувати поряд із малечею в такт крокам Ендрю, що віддаляються.

— Один… два… три…

— Двадцять чотири… двадцять п’ять… двадцять шість…

— Сорок вісім… сорок дев’ять… п’ятдесят.

— Готовий чи ні, ми йдемо, — горланить Захарія.

Діти розсипаються врізнобіч: Захарія мчить коридором в напрямку кухні й підвалу, Кеннеді — в темну їдальню. Я бреду нагору. У мене є чудова підозра, куди подівся Ендрю.

Коли вся наша компанія не переповнює хижку, хлопці родини Голлісів насправді не мусять ночувати в підвалі; нагорі є чотири спальні плюс горище. Тепер же тато спить у кабінеті, а мама — в кімнаті Тео. Простір, де сплять Кайл з Аароном, належить Ендрю.

Моє серце гуркоче, і я штовхаю двері, аж раптом мене вражає інтенсивний запах Ендрю. Ліза ставить свічки в кожну кімнату, але в той час, як вони з Рікі віддають перевагу лаванді, а Тео отримує сандал, евкаліпт спеціально призначений для її старшого сина. Поряд із ним також чути чисті нотки свіжої білизни та відчуття його присутності всюди, яке ні з чим не переплутаєш. Щойно я заходжу, кімната стає напруженою, ніби стіни й меблі сором’язливо вказують на шафу й змовницьки шикають: «Він у ній».

До того ж світло увімкнене — ще одна підказка. Кайл — прихильник заощадження енергії, але Ендрю не хотів би, аби двійнята копирсалися в пітьмі.

Довго топчуся посеред кімнати, щоб зробити глибокий заспокійливий вдих. Сотню разів ми грали в цю гру і не раз примудрялися опинятись разом, ховаючись.

Дверцята шафи тріщать, коли я прочиняю їх.

Ендрю прикрив руками очі, кліпаючи проти яскравого світла.

— А ти не барилася.

— Навіть уяву напружувати не довелось, — я стаю поряд із ним, і маленька шафа стискається до розміру коробки для взуття, а наша близькість мене вражає.

— Куди пішли двійнята? — розпитує Ендрю.

— Вниз. У їдальню.

Він нічого не відповідає, але я відчуваю, як він ворушиться поряд зі мною. Мене одразу ж проймає глибокий болісний тиск близькості.

— Отже… Тобі важко відмовлятися від цієї кімнати на Різдво? — нарешті запитую.

Я ледве можу бачити його, бо єдине світло, з яким ми маємо справу, — це крихітна смужка, що підсвічує нас знизу, відважно простягаючись з-під дверей. Проте я все ще можу розгледіти, як він махає рукою:

— Я більше не проводжу тут багато часу. Крім того, можу спати будь-де.

Це правда. У дитинстві Ендрю славився вмінням засинати за столом прямо після пишної вечері.

— Тоді навіщо ти йдеш до плавучого будинку?

— Бо є щось інфантильне в тому, щоб спати на двоярусному ліжку в підвалі, — каже він. — Знаю, це здається божевіллям, але я просто не міг би робити це ще один рік.

— Для мене це радше атмосфера літнього табору, але я розумію, що це — твоя червона кнопка.

— Так і є.

Я думаю про холодний темний порожній простір плавучого будинку і здригаюся.

— А тобі не страшно спати там самому?

Ендрю сміється і злегка притуляється до мене:

— Що завдасть мені там шкоди, Мейзі? Привид? Перевертень?

— Я більше думала про душевнохворого серійного вбивцю, що тиняється на волі, — він сміється з цього. — Тоді що тебе лякає? — запитую. — Нічого?

— Я закохався в роботу з музикою після перегляду фільмів «Гелловін», «Сяйво» та «Повернення живих мерців»[31], — зізнається Ендрю, і я чую його милу горду усмішку. — Я переглядаю подібні фільми, щоб розслабитися.

Парадоксальний чоловік, який обожнює горор.

— Який твій улюблений фільм жахів?

Він регоче, глибоко й хрипло:

— Це — коронна фраза вбивці з «Крику»[32].

— Яка ж це?

— Буквально всі знають її, Мейзі.

Тепер моя черга сміятися:

— Кажу тобі, я не можу дивитись ніякі жахи, навіть комедійні, — обережно штовхаю його ліктем у пітьмі. — Але справді, який твій улюблений?

— За звуки? — уточнює він, і я стенаю плечима.

— Припустімо, так.

— Мабуть, «Тихе місце»[33]. А ще дужче люблю «Мовчання ягнят»[34].

Збудження пробігає моєю шкірою.

— Ми дивилися його разом. Пам’ятаєш?

— Пам’ятаю, як ти не дозволяла мені відсунутись далі, ніж на один фут від свого дивана, а потім мені ще довелось перевірити, чи нікого немає під твоїм ліжком у підвалі.

— Слухай, — сміюся, — я — боягузка. Завжди віддаватиму перевагу поцілункам над убивствами.

Я відчуваю, як він спирається головою на стіну, видихає так, ніби його переповнюють думки. Намагаюсь не уявляти, як облизую його адамове яблуко.

— З тобою все гаразд? — злегка торкаюсь його плеча своїм.

Відчуваю, як він повертається й дивиться на мене:

— Гаразд.

— І все?

— Може, задумався.

У моїй крові вирує шторм, і я з гумором відкидаю нервування:

— Про те, як я вічно вважатиму тебе нормальним цілувальником? — жартую.

Цього разу його сміх — нерішучий. Навіть у темряві в повітрі чути шипіння. Намагаюсь розгледіти риси його підборіддя, прихованого тінню, але це не допомагає, бо воно таке солодке та кутасте. Опускаю очі на його шию, яка має ту ж саму проблему. Нарешті мій погляд падає на його передпліччя, відкриті світлу. Він загорнутий у фланелеву сорочку, і вони — м’язисті, злегка прикриті волоссям, і навіть більш неймовірні, ніж шия. Хочу вгризтися в них зубами.

— Цей рік був такий дивний, — тихо промовляє він. — Тео будує будинок. Мама з татом говорять про вихід на пенсію. Усі, здається, знають, куди рухатися, і… — він замовкає. — Я люблю свою роботу, але у мене є це неспокійне відчуття, що поза нею існує щось більше. Більше життя, більше пригод. Більше, ніж лише кілька побачень на місяць.

Моє серце стискається.

— Мені знайоме це відчуття.

— Я знаю багатьох людей, — продовжує він, — але одне побачення просто перетікає в інше. Я навіть не зустрічався з кимось, скажімо, довгий період, — за весь час, що ми знаємо одне одного і навіть попри те, що мені відомо, що дівчата в нього були, Ендрю ніколи не розповідав про них у моїй присутності. — А потім ти… — Він не закінчує речення, і я хвилююсь, чи слід мені спробувати заговорити, чи голос уже пропав. — Це підкинуло мене. Не в поганому сенсі. Ти розумієш, що я намагаюся сказати?

— Не зовсім, — я чую, як мої слова витікають назовні.

Тобто я думаю, що знаю, до чого він веде, але мені потрібно, щоб він сам обережно це висловив. Він міг би мати на увазі безліч речей. Наприклад, цей рік — інакший, бо Тео і я не разом. Або цей рік — інакший, бо я нарешті розповіла Ендрю, що відчуваю до нього. Чи, наприклад, цей рік — інакший, бо я мандрувала в часі, а він і гадки не має.

— Пам’ятаєш, як я сказав, що був на вечірці кілька місяців тому, — шепоче він, — і подруга мого товариша читала карти таро?

— Ага.

— Гадаю, я роздражнив її, і вона змусила мене сісти. Поклала карти переді мною і така: «Почитаю тобі». Що мені було втрачати? Вона мене не знає. Тож я сказав їй: «Звісно». Вона поглянула на карти й видала, що я буду щасливим другим працівником на роботі. Сказала, що мені не потрібне велике життя, і не потрібно підпалювати світ. Вона права — мені це не треба. Але потім вона додала, що я вже зустрів кохання свого життя, просто не чув його, — сміється. — І тепер все, що я роблю, — це слухаю.

В мені здіймається рій бабок, кольорових і яскравих, та займає собою весь простір. Стає важко дихати, бо я відчуваю вагу всіх речей, які він би міг мати під цим на увазі.

— Все ще не можу повірити, що я навіть і не знав, — говорить він і опускає голову, — що ти відчуваєш до мене.

Прикушую губу:

— Не можу збагнути: це тебе відлякує? — шепочу я. Здається, минуло десятиліття, перш ніж я вирішую виштовхнути наступні слова: — Чи притягує?

Ендрю ворушиться поряд зі мною, притуляючи своє тіло до мого. Коли я усвідомлюю, що зараз станеться, моє серце стискається, мов кулак у рукавичці, який гамселить стіну моїх ребер знов і знов. Ендрю неквапливо підіймає руку та кладе мені на шию.

Його дихання тремтить, коли він видає:

— Притягує.

І наступної миті губи Ендрю опиняються на моїх. Знову він уриває поцілунок занадто рано, але навіть на цю єдину ідеальну мить його дотик був голоднішим, грайливішим. Геть не схоже на публічне цьомкання під омелою.

І хоча наші губи більше не торкаються одні до одних, тиск продовжує рости, бо він лишається прямо тут, може, лише за дюйм від мене, напружений і теплий. На вішаках висять кілька його сорочок — з’їхали набік так, що тепер огортають нас — і вони пахнуть ним. Це — ті самі сорочки, що торкалися його шкіри, коли він працював і пітнів, дрімав і грав у карти зі мною в підвалі, а тепер вони туляться до моєї спини одразу ж після того, як він мене поцілував.

— Тепер гарно?

— Краще, ніж нормально, — шепочу.

Ендрю захекано сміється, і дихати з ним у такт, смакуючи те, що буде далі — просто найеротичніший момент мого життя.

Я встаю навшпиньки саме тоді, коли він схиляється знову, і ось його рот наближається, губи розкриваються. Руки огортають мою талію, притягуючи ближче, і я стогну, а він використовує можливість провести язиком уздовж мого.

Нарешті.

Я отримала це. Я більше не буду іронічно фиркати при описах того, як жінки в романах розсипаються на частинки від найменшого дотику. Цікаво, які звуки я видавала б, якби колись змусила цього чоловіка роздягнутися?

Жар розпалює мій рот і горло, тече крізь мої тремтливі груди вниз до центру живота. Мільйон разів я уявляла цю мить, але мій мозок — некреативне розчарування, якщо пригадати минуле, бо це — вище моїх благань. Ендрю на смак як м’ята й шоколад, пахне димом від дерева у каміні, а на дотик — як сонячне світло. Якби ви помістили всі мої улюблені речі в машину Віллі Вонки, я переконана, що вийшла б цукерка «Ендрю Голліс». Це все, що я можу уявити, аби не притиснутись стегнами до його стегон і не стягнути з нього фланелеву сорочку.

— Ти ніби от-от загарчиш, — вже сам гарчить він.

Я ніколи не знала його з такого боку, але це схоже на те, ніби перед тобою відкрили мерехтливий тьмяно освітлений коридор. Дорогоцінні камені вишикувались на підлозі. Золото блимає на стінах. «Подивімось, до чого це приведе», — говорить голос у голові. На мить я впадаю в паніку, подумавши, що це — неправильний шлях. Що цілувати Ендрю в шафі — не те, що я мала б робити.

Але потім він схиляється, ущипнувши мене за підборіддя, і нерішучість розчиняється.

— Я хочу гарчати, — визнаю.

— Хто б міг подумати, що Мейлін Джонс виявиться абсолютно, чорт забирай, нестримною, — задумливо говорить він сам до себе, цілуючи мою шию.

— Точно не я.

Його рука хапає мене за стегно й ковзає вгору до талії, зупинившись подалі від грудей.

— Так довго ти була лише дитиною, — каже він. — А кілька років тому стрімко виросла.

Мені бракує слів. Натомість я просто тягнусь, пробігаючи пальцем по його шиї до ключиці.

— Мені наснився еротичний сон про тебе, — говорить Ендрю, а потім вибухає реготом.

— Що?!

— У двоярусному ліжку, — визнає він. — Це так принизливо.

— І всі були там?

Ендрю киває.

— Знаєш те відчуття, коли тобі щось таке верзлося, і ти ходиш із цим увесь ранок?

— Ага.

— Після сніданку ви з Тео валялися на підлозі, і ти верещала від сміху. Проводила час якнайкраще. Я захотів відкинути ці думки, побачивши тебе такою. Треба було перевести подих.

Кожне слово, яке він говорить, вимагає, щоб я переписала мою мисленнєву історію.

— Якби я знала це ще тоді, то з радістю б утілила цей сон.

Ендрю сміється:

— А тепер ти говориш мені, що хотіла мене, і я згадав про карти таро, і як не вірив у все те, чи принаймні не думав, що повірив, але просто замислився: «Що, як весь цей час вона була прямо переді мною?». Це здавалося таким очевидним. Коли ми катались на санчатах, — провадить він, — і ти пахла карамеллю та солодким шампунем…

— І? — Ендрю загіпнотизував мене.

— Я майже схилився поцілувати тебе в шию. Просто так. Зненацька.

Не думаючи, я обережно згрібаю в кулак його футболку й притягую ближче. Коли він тихо пирскає, його дихання змішується з моїм, і раптом я хочу взяти цього сонячного чоловіка і зробити з ним щось дуже, дуже непристойне.

— Я практично думала про те саме, — кажу. — Багато… — він витягується, але потім ухиляється від моїх губ. Його відкритий рот опускається на мою шию, смокче шкіру, зуби обережно впиваються в неї. Я вже не можу ні про що думати. — …Багато разів.

Рука Ендрю ковзає по моїх сідницях, і він кладе мою ногу собі на стегно, нахиляючись. Повільно притискає. Я відчуваю його, жар його стегон на моїх ногах, солідну вагу…

Яскраве світло проймає нас, і маленьке тіло вдирається в шафу.

Ендрю опускає мою ногу й відстрибує. Я здіймаю руки, ніби мене заарештували. Ми обоє дихаємо так важко та швидко, ніби щойно займалися кросфітом у шафі.

— Знайшов! — очманіло шепоче-верещить Захарія.

— Ого! — Ендрю глибоко заспокійливо вдихає і тягнеться вгору, поправляючи комір сорочки. — Щось ти забарився, хлопче.

Навіть у тьмяному світлі я можу роздивитися рум’янець на шиї Ендрю, швидке мерехтіння пульсу під шкірою. Я б не здивувалася, якби опустила очі й зрозуміла, що моя шкіра теж палає.

— Гадав, ти будеш у плавучому будинку, — каже Захарія.

Ендрю садовить його між нами й з обережним клацанням зачиняє дверцята.

— Там ховатись ніде.

Захарія пригнічено:

— Дядечко Рікі точно так і сказав.

— Де Кеннеді? — запитую.

— Досі шукає, — темні очі Захарії сяють, коли він дивиться на мене через плече. — Але не називай її невдахою, гаразд?

— Нізащо у світі, — запевняю його.

Над маківкою Захарії ми з Ендрю дивимось одне на одного. Мені гаряче й болить в усьому тілі. Я незадоволена й сполохана.

— Далі буде, — шепоче Ендрю.

Ні слова більше.

Розділ вісімнадцятий

Ендрю відсуває для мене стілець, коли ми сідаємо за стіл, і мені подумки доводиться двічі перевірити, чи це нормальна поведінка. Хіба ми колись сідали до їжі одночасно? Якщо так, невже Ендрю колись відсував для мене стільця? Стриманий сміх досі сяє в його очах, і я знаю, що він хоче покепкувати з мене за те, що в цю хвилину я явно нестримна, але хіба вже вивітрився слід моїх губ на його вустах? Я точно досі відчуваю відбиток його поцілунку.

Бенні перехоплює мій погляд і повільно здіймає брову. Я відвертаюсь.

Об’єктивно кажучи, вечеря — жахлива. Стіл загромаджений тарілками з їжею, яку годі ідентифікувати: червоно-коричнева маса, що, я підозрюю, мала бути м’ясним соусом; миска одутлої білої локшини, що вся збилася грудкою. Обвуглений часниковий хліб, порізаний неоднаковими скибами. М’яка зів’яла зелень, захована під тим, що мало би бути чашкою заправки ранч.

Кухня має вигляд, ніби після вибуху бомби. Майлз і Тео розбили принаймні чотири тарілки, і я знаю, що мені доведеться потім прибирати цей хаос, але хай мене проклянуть, якщо це — не найкраща їжа, яку я колись куштувала. Ендрю сказав: «Далі буде»! Я б зараз і клею радо наїлася.

— Справді, — наспівую, — яка смакота.

Ендрю ніжно підштовхує мене ліктем.

Рікі набирає близько чайної ложки соусу й передає тарілку по колу.

— Чим хочете зайнятися ввечері?

Я ледь не вдавилася шматком, і Ендрю ввічливо плескає мене по спині, безтурботно відповідаючи:

— Ми могли б зіграти в «Доказ».

— О-о-о, — мамі ідея сподобалась. — У «Доказ» ми ще не грали.

— Бо ще не пробули тут аж настільки довго, — нагадую їй та собі. Відверто кажучи, здається, ніби вже місяць минув. Проводжу швидкі розрахунки: сім днів оригінальних вихідних плюс іще шість — у Краю Повторень.

Соус поступово передають по колу. Захарія вдає, що блює, коли тарілка проминає його, й Аарон навіть не сварить свого сина. Натомість він підозріло вивчає суміш, перш ніж невизначено кинути: — Мабуть, краще мені його пропустити, оскільки я на дієті, — і передає тату, пропускаючи Кайла.

Впевнена, він намагається врятувати свого чоловіка від поїдання соусу, проте Кайл перехоплює тарілку.

— Зажди, мені треба попрацювати над своїми формами, — всі сміються, бо Кайл — суцільні м’язи та сухожилля, тож Аарон перепрошує поцілунком.

Цей момент такий простий та милий. На мить я дивлюсь убік та помічаю, як мама з татом обмінюються тямущими поглядами. Тато притискає підборіддя до грудей, плечі тремтять.

— Гаразд, — показую на них. — Що тут відбувається?

— Коли я тільки-но завагітніла тобою, — з придушеним сміхом пояснює мама, — то спитала твого тата, чи я вже маю вигляд вагітної, а він сказав: «Ні, але схоже, що ти дозволяєш собі трішки зайвого».

Тато прикриває очі.

— Щойно слова злетіли з язика, мені хотілося затягнути їх назад.

— Можна подумати, чоловік, який заробляє на життя тим, що взаємодіє з вагітними жінками, розумніший, — дражниться Рікі, а потім раптово зіщулюється під косим поглядом своєї дружини. — О ні.

Ліза з обвинуваченням тицяє на нього пальцем:

— Пам’ятаєш, як я почала займатися гончарством посеред ночі в університеті?

Рікі зісковзує зі стільця, присоромлено захихотівши:

— Так.

Вона повертається до решти:

— Я сказала йому, що почуваюся такою старою та непривабливою серед усіх цих молодих дівчат із коледжу, а він мовив: «Усе гаразд, мила, я й такою тебе кохаю».

Усі регочуть, а Тео стогне:

— Тату, ні.

Рікі повертається до свого сина:

— Жартуєш? Тобі днями зателефонувала дівчина, а ти не міг пригадати, хто вона така.

— Я не… — починає Тео, проте Рікі підіймає руки.

— Коли ми зібралися на День подяки, що ти ховав у шафі, поки бабуся не пішла?

Ми з Ендрю завмираємо.

Тео заплющує очі, прикинувшись спантеличеним.

— Жінку.

— Жінку, — повторює Рікі, — яка просто сиділа у твоїй шафі в очікуванні, поки ми закінчимо трапезу, — над столом зринає здивований сміх, але всередині я почуваюсь так, ніби спіймала найбільшу у світі кулю. — Тео, зізнайся: ти не очікував такого лайна, тож не готовий гідно відповісти мені на це.

— Навушники, — бурмоче Аарон двійнятам, які з запізненням ляскають долоньками по вухах.

Майлз — останній, хто закінчує сміятися з усього цього, і Тео повертається до нього й дражниться:

— Принаймні я повеселився, бро.

Слід віддати належне моєму братові: його це анітрішки не сколихнуло:

— Мені сімнадцять. Я теж маю ховати людей у шафі?

— Ні, — заперечують мама з татом в один голос.

— Щось Мей з Ендрю притихли, — муркоче Ліза.

Уся кімната замовкає, кожен погляд перекидається в наш бік. Я відриваю погляд від нарізання спагеті на менші колодки й усвідомлюю, що Ендрю дивиться так, ніби хоче сказати: «Хто? Я?».

— Пробачте, що? — говорить він, жуючи салат.

— А, та ми просто говорили про те, які ж ви бездоганні, — каже тато, а мама видається беззаперечно гордою.

— Ці двоє точно не переховують свій поклик плоті у спальнях, — дорікає Тео Рікі.

Поки я намагаюсь проковтнути порцію липкої локшини, Ендрю наколює на виделку латук, говорячи:

— Технічно це правда.

— Щоб це сталося, Мей довелось би ходити на побачення, — зауважує Майлз, а я спантеличено кліпаю на нього.

— Твою сестру не цікавлять «поклики плоті», — каже тато, піднісши спагеті до рота, перш ніж замислитись.

Мій брат з огидою відкидає виделку:

— Може, досить говорити фразу «поклики плоті»?

Я відчуваю, як під столом нога Ендрю накриває мою, і раптом стаю дуже-дуже зацікавленою складом соусу, тож кидаю необережно:

— Він такий унікальний, Тео. Як ти приготував його?

Здобувши похвалу, він щасливо щебече про смаження м’яса, висипання консервованих томатів, пошук сушених трав у коморі. Розмова продовжується, і мені майже вдається на неї перемкнутися… що добре, бо всю мою енергію забирає намагання не фокусуватись на кожному рухові Ендрю, який сидить поряд. Інакше б я не змогла про щось говорити.

Гадаю, він спеціально треться об мене ліктем, але важко знати напевно, бо він — шульга, а я — ні. Але потім я думаю про руки, пальці і те, як вони схопили мою ногу, закинули на стегно, про тіло, яке на мене навалилося.

Я думаю про те, як ці руки ковзають під моєю футболкою по ребрах угору. Про те, як ці пальці розстібають ґудзик моїх джинсів, тягнуть униз застібку. Думаю про те, як цей рот захекано спускається моїм тілом, по моїх…

— Мей? — голос мами здіймається над галасом.

— Га? — підіймаю погляд, знов усвідомлюючи, що всі дивляться на мене. Очевидно, я пропустила пряме запитання.

Її чолом пролягла борозна.

— З тобою все гаразд, мила?

З жахом я усвідомлюю, що все моє обличчя та шия розпашіли.

— Ага, пробачте, просто вечерю пережовувала.

Тео спирається на лікті:

— Я назвав Професора Плама[35], а ти й оком не зморгнула.

— А, — махаю виделкою, — гратиму за того, хто залишиться.

Відчуваю, як брижі шоку котяться навколо стола. Я некваплива в деяких речах, це правда, але не щодо Професора Плама. Як будь-яка жінка двадцяти шести років, що поважає себе, я сприймаю свого персонажа в «Доказі» дуже серйозно.

І все ж.

— У чому річ, народе? — запитую. — Іноді маленькі зміни не завадять.

* * *

Знайте, що Полковник Мастерд переміг «Доказ» цього вечора, а Професор Плам уже пішов у ліжко, надувшись через те, що я не тільки прихопила чари удачі разом із новим персонажем, а й з тієї причини, що Професор Плам сам по собі був убивцею з мотузкою в консерваторії. Не думаю, що Тео сподобався мій переможний танець, але Ендрю точно в захваті.

Ми з ним збираємо гральні фішки у вітальні, поки всі решта вештаються по своїх кутках — спальні для дорослих, підвал — для діторослих, і лишаємось тільки ми. Стоїмо разом із вогнем, що обертається на попіл, і пристрасть усередині палахкотить в очікуванні того, що ж буде далі.

Принаймні я про це думаю. Моя втома нікуди не поділася, як і намір спуститися в підвал. Та значно більше місця в мені займає бажання цілуватися.

Злегка кивнувши, Ендрю проводжає мене на кухню, де, я думаю, ми обоє плануємо вислизнути на вулицю в плавучий будинок, але натомість знаходимо там раковину, повну брудного посуду.

— Ох, точно, — мрії про неминуче зривання фланелевої сорочки з верхньої частини його тіла помирають сумною тихою смертю. — Я пообіцяла, що ми цим займемося.

Ендрю закочує рукава й з удаваним роздратуванням підморгує мені:

— «Допомагаймо більше», — сказала вона. «Нам треба вирости», — говорила вона.

Зареготавши, я ставлю свою майже повну склянку сидру поряд із ним на мийку й повертаюсь, аби зібрати зі столу розкидані тарілки.

— Пробач.

— Пияка з тебе і справді ніяка, — спостерігає він за мною, виливаючи вміст склянки в раковину й поміщаючи її в посудомийку.

— Знаю, — я дивлюсь, як він закриває машину, а потім миє руки в раковині. — Та й із тебе теж.

Ендрю усміхається мені через плече:

— Коли я п’яний, то приймаю імпульсивні рішення. Наприклад, мене відділяє лише два напої від того, аби набити на тілі цитату з непристойної пісні.

Це смішить мене, і я прикриваю долонею рота, аби регіт не відлунював кімнатою. Останнє, чого я хочу, — щоб Майлз і Тео піднялись нагору й приєдналися до нас.

— Тобто буде не папуга?

Він здригається всім тілом і затикає одну половину раковини, аби наповнити її мильною теплою водою.

— Невже єдине, повз що я не можу пройти, це — папуга?

Знизую плечима, прикусивши губу:

— Чому не він?

— Крутий папуга на твоїй руці чи спині? Можливо, — склавши пальці в пістолет, він показує на свою промежину. — Але папугу — сюди? Прямо поряд із членом? Навіщо?

Я б відповіла, але частину мого мозку, що генерує слова, добряче підсмажило. Щойно Ендрю подивиться на мене, він зможе побачити все це на моєму обличчі.

— Леді, я збентежив вас?

— Трішки, — я тягнуся по кухонний рушник, намірившись витирати посуд, який, як я припускаю, Ендрю зібрався мити, але він робить два кроки до мене й бере рукою моє обличчя.

— У тебе такий вираз, ніби ти не впевнена, що все відбувається насправді.

— Яке жахливо точне судження.

Усміхнувшись, Ендрю торкається моїх губ своїми.

— Нам треба розібратися з посудом, — бурмочу йому прямісінько в його рот.

— Зробімо це вранці, — муркоче він.

— Ми не захочемо цим займатися зранку.

Ущипнувши мене за нижню губу, він стогне й відвертається:

— Добре. Це логічно.

Ендрю прямує до старого магнітофона Рікі на мийці й ставить касету, натискає тріскучу кнопку «Play». Сем Кук лине з маленьких колонок достатньо тихо, і я цілком впевнена, що його не чути ні внизу, ні вгорі, а якщо й чути, — це ж Сем Кук, а не Оззі Озборн; ми цілком можемо переконатися, що лишилися самі.

«Не знаю багато про історію…»

Ендрю тихо співає, поки миє посуд, і перші кілька разів, коли він дає мені щось витерти, то кокетливо усміхається, але потім ми впадаємо в тихий ритм після кількох хвилин; друзі всього життя й новозакохані — ідеальна комбінація.

Він ополіскує своє улюблене горня з єдинорогом і дає мені витерти.

— Хочеш почути історію про нього? — питаю.

— Чорт забирай, так.

— Коли я розмальовувала його, то написала «Мей плюс Ендрю» білим кольором, а потім зафарбувала все рожевим.

Він глипає на мене, бере посудину назад і починає крутити.

— Брешеш.

— Зовсім ні.

Підносить до світла й мружиться:

— О Господи, ось тут!

Ми разом схиляємося, й він показує, обводячи літери вказівним пальцем. Його правда. Горбисті форми слів ледь видимі під густою фарбою.

— Я знав, що це не просто так моє улюблене горня.

Сміюся:

— Так тупо.

— Та ні, Мей, це — неймовірно, — він перехиляється й цілує мене в щоку. — Гадаю, ти не жартувала, — каже він, — про свою закоханість.

— Звісно, що не жартувала, — коли я дивлюсь на нього, він знов нахиляється, треться губами об мій рот.

«І якби вона могла бути з тобою…»

Ми знов повертаємось до ритму з посудом, і я не усвідомлюю, що ми пересунулись так, що торкаємось одне одного, аж поки його рука ковзає по моїй, коли він тягнеться в раковину помити останню тарілку, але врешті наші погляди перетинаються. Я закохана в нього по самі вуха. Це все, чого я колись хотіла: бути тут, саме з ним — і хай ми не «разом» у певному сенсі слова, але стали беззаперечно дечим більшим, ніж просто друзями.

Друга думка тоне в мені, як важіль, який кинули в тепле озеро: «Я щаслива. Я ніколи в житті ще не була такою щасливою». Може, Бенні мав рацію, і я нарешті стаю собою.

Перехиляюсь та цілую його шию.

— Нехай ця тарілка сохне на дошці, я приберу спеції та приладдя.

Згрібаю банки з орегано, петрушкою та якоюсь сумішшю під назвою «Приправа для пасти» й кладу під пахви кілька невикористаних бляшанок томатів, пірнаючи в комору. За мною вимикається вода, і я повертаюся тієї миті, як Ендрю виростає переді мною, втираючи руки кухонним рушником.

— Що ти робиш?

— Скрадаюся, — коли він закриває за собою двері, його усмішку поглинають тіні, але вона досі лишається найяскравішою річчю в маленькому просторі.

— У чоловіків родини Голліс є якийсь фетиш на шафи, про який мені слід знати?

— Хіба не таке витворяють на вихідних? — запитує він. — Поцілунки під омелою? В коморі?

— Шумні родичі.

Його рот лише на відстані дюйма, аж ось він сміється й ковзає губами по моїх. Я — мов та суха дошка, яку витирають тканиною: з голови стираються всі інші думки. Існує лише відчуття його поцілунку та руки, що обхопила мене за талію, моїх власних рук, що ковзають його грудьми та навколо шиї.

Я хочу запитати його, і слова вже крутяться на кінчику язика: «Хіба це не найкращий поцілунок в усі часи?» — тому що для мене це так. І не лише тому, що переді мною — Ендрю; це схоже на танення удвох. Його рот ідеально пасує до мого. Ми цілуємось однаково.

Він переміщається від мого рота до підборіддя і нижче, притискаючи ідеальні посмоктування й цілунки до чутливої шкіри, під якою тріпоче й стогне серце. Таке враження, мов мене запхали в ракету, що полетить на Юпітер. На мить я уявляю, як голова Ендрю опиняється між моїми ногами.

Від самої думки про те, як він це робитиме, я стаю водночас скромною та голодною як вовк; моє лібідо перетворюється на ікластого монстра. Ендрю, здається, ні краплі не турбує те, як я притягую його ближче й цілую міцніше, не тривожать мої зойки та інтенсивні обійми. Тут, у темній коморі, я можу прикинутися, що ми самі, що в цьому будинку не існує ще одинадцяти людей. Я простягаю руки під його футболку, шукаючи там м’яку теплу шкіру, обмацуючи кінчиками пальців його ребра.

— Ти мацаєш мене?

Він дражниться, але те, як різко прозвучали його слова, сповіщає мене, що він це схвалює.

— Так. Ти такий апетитний.

— Моя черга, — його пальці граються з краєм моєї футболки, а потім долоня опиняється на моєму животі, ребрах, і його цілунки не сповільнюються й не зменшуються. Я хочу з’їсти ці відчуття, проковтнути й насититись ними.

— Гадаєш, усі перелякаються, дізнавшись, що тут відбувається? — цікавиться він.

— Не всі, — прикидаю, — але точно хтось із більш вразливих…

Його великий палець ковзає під моїм ліфчиком туди й назад.

— Гадаю, вони будуть за нас щасливі.

Думка про те, що це відбувається просто тут, і всі зможуть це побачити, здається одночасно чарівною та жахливо реальною. Тримати це в секреті від наших сімей — усе одно що тримати секрет в цілому, хоча я можу прикинутись, що всесвіт теж не бачить. Так, я щаслива і, виявляється, вірю, що моя мета — тут, але я не знаю, чому це відбувається та як її втримати. Ніхто не може бути щасливим увесь час. Що станеться, коли і я не буду?

Великий палець Ендрю прослизає під чашечки, відхиляючи тканину від моїх грудей.

— Можна так?

Мене не турбує, наскільки відчайдушно я звучу, коли даю свою згоду. Я хочу, аби все його тіло торкалось мене прямо тут, кожен електрон енергії зосередився на моїй шкірі.

Його долоня накриває мої груди під футболкою, і ми обоє в унісон сміховинно стогнемо в рот одне одному, а потім відсахуємось, зігнувшись у мовчазному сміху. Які ж ідіоти.

Ендрю наосліп намацує мене, дражниться, ніжно щипається.

— Ти — ідеальна, — заявляє він мені. — Така м’яка.

Я надсилаю тисячі подяк небу, бо Ендрю, який притиснувся до мене, на дотик точно такий самий.

«Це — найкращий поцілунок», — знову верещить мій розум, коли він укотре накриває мій рот своїми губами, обережно відволікаючись на свою руку.

Різке біле світло розтинає моє поле зору, а інстинкт відганяє нас одне від одного так, що ми стаємо обличчями до полиць. Торс Ендрю притиснутий до моєї спини, а моє серце підстрибує аж до трахеї.

Святий Боже, нам треба цілуватися в іншому місці; шафи — не найкращий варіант.

— Там, угорі! — кричу я, молячись, щоб це виявився Бенні.

— Чому двері були зачинені? Чого це ви тут?

О Господи. Мій брат.

Я обмацую себе, щоб опустити ліфчик на місце.

— Мені треба було взяти…

— Це, — Ендрю тягнеться через моє плече по щось на верхній полиці. Я гадки не маю, що він бере, і, чесно кажучи, кому яке діло? Його стегна притискаються до моїх сідниць, і я відчуваю його. «Нічого собі». Він дуже, дуже твердий. Мій мозок плавиться.

Майлз, певно, зосередився на тому, що дістає Ендрю, і дякувати Богу, бо я цілком зосередилась на тому, щоб відчувати, як Ендрю притиснувся до мого заду. «Я зробила це. Я хотіла цього».

Він стягує предмет і віддає Майлзу, якось спромігшись повернути мене в процесі, щоб я могла дивитись на Майлза і все ще стояти перед Ендрю. Прикриваючи його. Пам’ятаю, на ньому — спортивки, і його нижню чутливу частину тіла було б важко приховати.

Майлз вивчає предмет у руці.

— Ви шукали це… керамічне сомбреро?

Почувши братові слова, я нарешті звертаю увагу на те, що дав йому Ендрю. Старовинна тарілка для чипсів і сальси. Абсолютно вкрита пилом. Я не бачила її щонайменше десять років.

— Ага, Мей трохи зголодніла.

Ендрю обережно щипає мене за талію, коли я не одразу підігрую йому.

— Так, саме так!

— Ти не можеш поїсти чипси з сальсою з нормальної миски?

«Майлзе, відчепись уже!»

— Може, мені хотілося свята! — намагаюся підтримати розмову.

Він здивовано кліпає та корчить гримасу:

— Ти вся червона.

— Та невже?

— Хіба? — запитує Ендрю зі стриманим сміхом, коли повертається до полиць. — Я прихоплю чипси, Мейзі.

Нас застукали. О Господи, бідолашний Майлз. Спершу хлопець, на смак як кетчуп, тепер це.

Коли я виходжу з комори, Майлз тягне мене вбік.

— Ви там що, лизалися?

— Звісно, ні! — серйозно, це вже образливо. Чом би моєму братові просто не оглянути кімнату й не вийти? — Ми мили посуд, і мені закортіло перекусити. Вертайся в ліжко.

Востаннє скептично оглянувши комору, Майлз бере чашку води й човгає вниз до підвалу.

Переконавшись, що він пішов, я озираюсь на Ендрю, який поправляє спортивки й шкіриться на мене:

— Що ж, ніяково вийшло.

— Найніяковіша ситуація, яка колись виникала.

У його виразі є щось нове: ніби підняли завісу, за якою відкрилася наступна фаза наших нічних пригод.

— Ох, — показую на нього пальцем та усміхаюся: — Відчуваю зміну.

Він змовницьки схиляється:

— Я тут подумав…

— Це небезпечно робити.

— …що замість того, аби сидіти в кухні й чекати, поки нас застукають двійнята, чи не хотіла б леді супроводити мене до плавучого будинку та скласти компанію за чарочкою спиртного перед сном?

— Під чарочкою перед сном, — уточнюю пошепки, — ти маєш на увазі поцілунки голяка?

Він багатозначно киває:

— Правильно. І в інтересах прозорості я маю сказати тобі, що в мене пити нічого.

Я прикидаюся, що роздумую над цим, але всередині роблю тисячі сальто назад.

— Я хочу піти, але за однієї умови.

Раптом його вираз змінюється.

— Ми не мусимо робити щось, чого ти не…

— Потім ти приведеш мене назад, — стиха перериваю. — Жодним чином ми не переживемо інквізицію наших матерів, якщо мене застануть сплячу там, але я не хочу вертатися сама.

В його очах сяє проблиск.

— Згадала «Мовчання ягнят»?

— Сто відсотків.

Розділ дев’ятнадцятий

На вулиці небо перетворилось на глибоку океанську блакить, переповнену крихітними блискучими срібними рибинами. Повітря таке колюче, що мені доводиться кілька разів глибоко вдихнути, аби тіло звикло, а з легень вивітрився сухий дух будинку. Два кроки від задніх дверей, і долоня Ендрю накриває мою, пальці переплітаються з моїми так, ніби він робив це вже тисячу разів.

— Ніколи не бачила такого неба вдома, — зізнаюся.

— Я забуваю, як сильно люблю його, аж поки не опиняюсь надворі вночі, й тоді я такий «о, так, важко було б від цього відмовитись».

З грудей виривається крихітний придушений звук, і я перетворюю його на кашель.

— Може, спробуй вмовити батьків не продавати хижку?

Його мовчазна пауза говорить мені, що він, імовірно, цього не зробить.

— Знаєш, хай роблять те, що вважають за краще.

Вільною рукою пригладжую своє волосся. Пасма, що вибиваються, знов і знов лізуть в обличчя, і я пальцями намагаюсь їх забрати.

— У тебе так багато волосся, — тихо каже Ендрю. — Воно таке гарне.

— Це — мій біль. Бачив би ти мої гребінці, — темно-каштановою шевелюрою я вдалася в маму, але густота дісталася від татової лінії.

— Подумай про всі пташині гнізда, які ти допомогла тут звити, — жартує Ендрю.

Я сміюся, проте коли ми рухаємось у темряві крізь сніг, який світиться блакитним і є таким замерзлим, що ми можемо йти ним і не провалюватися, страх вражає мене, мов крижана брила.

— Я хочу дещо сказати, — починаю, — перш ніж ми зайдемо до плавучого будинку. Хай це звучить дивно чи неправильно — будь ласка, не припиняй спілкуватися зі мною. Обіцяю, все буде в порядку, якщо ти вирішиш, що не хочеш, але не ігноруй мене.

— Ти справді думаєш, що я б таке зробив?

Взагалі ні. Навіть уявити не можу.

— Твоя правда.

— І чому ти припускаєш, що з нас двох саме я зміню свою думку?

— Я просто намагаюся вберегти нас і наші родини. Нам так добре, але я знаю, що це — не маленьке діло.

Він схиляється, коли я говорю це, треться ротом об мої губи. Це схоже на наступне речення розмови, тільки не сказане. Щось на кшталт «довірся мені, гаразд?».

Ось ми й біля плавучого будинку, і він повертається, витягує руку й штовхає скрипучі двері, відкриваючи темну порожнечу. Я не впевнена чому, але плавучий будинок уночі поряд з Ендрю в таких умовах перетворює холодну чорноту на дражливу, а не похмуру чи негостинну. Так, усередині холоднеча, але я знаю, що в дальньому кутку лежить купа спальних мішків, і за кілька хвилин я загорнуся в них, а Ендрю притиснеться до мене.

«Що, як ми кохатимемося?»

Саме це слово спалахує в моїй голові, вібрує флуоресцентним і неоновим. Лише якісь кілька годин тому я дізналася, як це — цілувати його. Але ось ми тут, уже не діти й не друзі всього життя. Якщо пристрасть між нами не схожа на ту, що була в шафі та коморі, і більш як десять років придушування жаги будуть заховані під моєю шкірою, я не знаю, як нам втриматись від того, аби не зірвати весь одяг, щойно зачинимо двері.

Вони глухо закриваються, Ендрю тягнеться повз мене й рухає засув. Клацання відлунює один раз на контрасті зі стакато[36] мого серця.

— Заходь, — він веде мене в кінець кімнати та вмикає маленьку лампу в кутку; м’яке жовте світло осяює конус простору. — Та-дам.

Коли Ендрю відступає, я бачу, що він розклав спальні мішки на підлозі, і вже за кілька секунд усвідомлюю, що це зроблено тому, що похідне ліжко за шириною розраховане тільки на одну людину. Але, якщо застебнути спальні мішки з фланелевою основою разом, вийде затишне ліжечко для двох. Подушки прилаштовані біля стіни, щоб на них можна було спертися, якщо ми захочемо. Ендрю навіть приніс кілька пляшок моєї улюбленої газованої води з кухні.

Мабуть, я дивлюся на нього закоханими очима. Коли він узагалі встиг?

— Ти сказав, у тебе немає напоїв.

— Я сказав, що в мене немає чого випити на ніч, — усміхається він, — але знаю, що ти любиш.

Намагаюсь зосередити свою уяву, але в голові спливає спогад про жменьку хлопців із мого минулого, які й під примусом не пригадали б, скільки льоду я люблю в напоях, і не назвали б нічого мого улюбленого, не кажучи вже про те, щоб дістати мені це.

Без якихось обережних розрахунків — тільки з вдячністю та бажанням — я рухаюсь просто до Ендрю. Мої руки обвивають його шию, та й з його боку немає коливання; Боже мій, це схоже на вибух у зворотній перемотці, на танення. Його руки притягують мене, а рот накриває мій з напівсміхом-напівстогоном щасливого полегшення. Це відчуття — мов проміння сонця. Тут немає паузи, як було в шафі, ні остраху, що нас хтось знайде. Існує лише тепло його усмішки, крихітний полегшений видих.

Ендрю розвертає нас, притискає мене до стіни. Грайливий, милий, світлий Ендрю прихований тінню чоловіка переді мною, який незворушно усміхається, проте навколо так темно й захопливо. Його руки хапають мої стегна, притягуючи мене впритул, дозволяючи мені відчути, що він так само зголоднів за цим, як і я.

Ми опускаємось на підлогу. Моя футболка зісковзує через голову. Нарешті я можу стягнути його фланелеву сорочку з плечей і провести долонями по його руках, відчуваючи гладеньку чіткість, нагромадження м’язів у спині, коли він здіймається наді мною, тиснучи в тій точці, де я й хотіла.

Неонова вивіска повертається. Секс. Секс. Секс.

Ми провели в плавучому будинку хвилини чотири, а вже наполовину роздяглися. Не те щоб я здивована, але… Не хочу здатися тупою.

— Ендрю, — бурмочу йому в привідкритий рот.

Він відхиляється, і навіть у тьмяному світлі я можу побачити тривогу на його обличчі.

— Що?

Сказати це? Чи виявимо, щойно перейдемо до справи? Але, якщо чесно, думка така собі. Миттєва пристрасть — це реальність, і ми в самому її розпалі.

— Прозвучить дивно, але в мене немає…

Він чекає, поки я закінчу речення, але раптом це здається зарозумілим. Надто швидко. Ми щойно зняли футболки, Мей, угамуйся.

— Не бери в голову.

— Чого в тебе немає? — наполягає Ендрю. Він злегка сунеться вперед, схиляючись до моїх гарячих ніг.

— М-м-м… Не те що б ми збиралися це робити… Тобто, звісно, ми не будемо. Але якщо одна річ призведе до іншої та…

Ендрю розтягується в усмішці:

— Мейлін Джонс, ти про контрацепцію?

Навряд чи я можу бути більш пригніченою, ніж тепер.

— Як я і сказала, — доповнюю миттю, — не думаю, що до цього дійде, адже ми щойно опинилися тут, тож я хочу бути…

— В безпеці, — закінчує він дражливим голосом і ніжно стискає долонею моє стегно. — Я про це подбав. Не переймайся.

Ендрю схиляється і стає таким милим і нестямним, ніби ми спустили атмосферний тиск, просто сказавши про вірогідність уголос.

Повітря в плавучому будинку здається холоднішим, ніж надворі, але в застебнутих разом спальних мішках тепло до рум’янцю. Ендрю хоробро вправляється з моїм ліфчиком, що для мене переконливо й привабливо водночас, а потім білизна зникає, відкинута кудись за ліжко. Його вуста прокладають теплу стежку по моїй шиї, груди вкривають ніжні покусування й цілунки.

Подібно до бажання натиснути на гальма й на газ водночас, мені хочеться прискоритись, відчути, як він рухається в мені, але також я жадаю просмакувати кожну мить, бо так багато моїх фантазій, що накопичилися за все життя, справджуються, а він такий довершений, ніби прочитав «Інструкцію до тіла Мей» та має намір не проґавити кульмінаційний момент. Я навіть не здогадувалася, що Ендрю відчуває щось, крім великих братніх почуттів, стосовно мене до сьогодні, однак одне моє просте запрошення пізнати нас — і він на борту. Цілковито. Ніби Ендрю також цього чекав. Мав власні фантазії, які зрештою можна втілити в життя. Що досі було цілком нереально.

Він зникає за верхівкою спального мішка, і завдяки комбінації цілунків, спритності пальців і рішучості рук йому вдається розстебнути ґудзик моїх джинсів, стягнути з ніг і скинути на підлогу.

Я не бачу Ендрю, лише відчуваю його рот на моєму коліні, стегні, дрібні цілунки між ногами, і я ладна померти на місці, бо не думала, що колись у житті хотіла чогось більше. Я готова пожертвувати всім, просто щоб відчути безпосередній тиск його пекучих губ саме там…

Ендрю здирається моїм тілом, повзе в панічному пориві та глибоко ковтає повітря, щойно йому вдається вилізти з мішка.

— Святий Боже, — дихає важко, — ніколи ще я не був так близько до смерті.

З моїх грудей виривається суміш шокованого сміху та приборканого крику.

Невже там внизу усе так жахливо й лячно? Чому ніхто ніколи не розповідав мені правди?

Плескаю долонями перед обличчям:

— І… з тобою все гаразд?

— Я почуваюся просто фантастично. Я хотів, але не зміг втримати дихання, — хекає Ендрю. — У фланелевому спальному мішку так спекотно, практично немає повітря.

Вибухаю від реготу, скинувши руки:

— Я подумки намагалася домовитись із собою про те, щоб пожертвувати всіма нашими рідними, якщо це змусило б тебе продовжувати, але це не варте твоєї смерті від задухи.

Він згинається, притуливши лоб до мого голого плеча:

— Я висуваю обвинувачення Мей у спальному мішку та її піхві.

Я втрачаю голову, коли він говорить це, а його й самого трусить від сміху. Відверто кажучи, реготати з Ендрю голяка — найкраще відчуття, яке в мене колись виникало. Він ковзає вбік у гігантських здвоєних спальних мішках, спершись головою на долоню. Пальцями однієї руки малює маленькі кола на моєму животі, грудях, шиї.

Мені подобається бачити Ендрю в такому світлі; кут, під яким воно падає в цій кімнаті, робить його риси маскулінними та м’якими водночас. Гостра лінія щелепи й вилиць, ніжний бант губ, неймовірно довгі вії.

— Тобі хтось казав, що в тебе — найкрасивіші очі? — запитує він. — Такий невинний погляд, як у Ґіджет.

Я сміюся:

— Так говориш, як дід старий, Мендрю.

— Ні, послухай, — наполягає він, відштовхнувшись і схилившись наді мною. — Я дивився повтори «Ґіджет»[37], коли хворів удома, і я не жартую, бо Селлі Філд була моєю найпершою любов’ю.

— У цьому є щось дивне? — запитую. — Не розумію.

— Та ні, — цілує моє підборіддя. — Вона — та ще кралечка. Навіть у свої сімдесят.

— Ти знав, що Тому Крузу майже шістдесят? — замислююсь.

Ендрю дещо стривожено киває:

— У тебе щось на думці з Томом Крузом?

Чухаю носа:

— Точно ні. Просто це так цікаво, бо він має вигляд всього на сорок.

Ендрю вдумливо мугикає:

— Ти знала, що Крістоферу Вокену майже вісімдесят?

Дивуюсь:

— Звідки нам це все відомо?

— Ми в хорошому сенсі диваки? — губи Ендрю ковзають моєю шиєю.

— Але хіба не в поганому сенсі дивно, — запитую, — що я — гола, і ми говоримо про Крістофера Вокена?

— Це дуже добре, що ти гола. І відверто кажучи, — зазначає Ендрю, — я радий розділити цю мить з Крістофером Вокеном.

Мене так сильно пожирає захоплення, що я хапаю долонею обличчя Ендрю й притягую до себе. Річ не тільки в тому, які це гарні відчуття чи який він безперечно красень, а й у тому, як легко й природно бути з ним, говорити між поцілунками, лежати абсолютно голою й не соромитись, сміятися з того, що Ендрю ледь не помер між моїми ногами.

Поцілунок починається солодко та спокійно, проте коли він проводить зубами по моїй губі, я видаю звук, що відкорковує щось у ньому, і він знов опиняється зверху, затиснувши мою голову між ліктями, та цілує мене так смачно, що паморочиться в голові від того, як сильно я його хочу.

Мої пальці граються з поясом його штанів і плавно ковзають під ним, а потім — чом би й ні? — я спускаю їх на його стегна, торкаючись теплої шкіри Ендрю. На мить я думаю, що все відбувається надто швидко, і бачу те ж усвідомлення на його обличчі, бо він сунеться назад і підіймається.

Я ніколи не мала ні з ким такої синхронізації. Схоже, що минули години, поки ми цілувалися й пестили одне одного, говорили та вибухали спонтанним гучним реготом. Секс прямо тут, але також і чорнота ночі, яка нагадує нам, що ніхто не поспішає, і в нас є вдосталь часу повеселитися. Навіть незграбне розпаковування презерватива доводить нас до істерики. Він усе ще сміється, цілуючи мене, коли рухається наді мною та заглиблюється в мене, а потім я бачу тиху зосереджену сторону Ендрю — того, хто зробив справою всього життя слухання, а тепер так обережно працює над тим, щоб відреагувати на кожнісінький звук, який я видаю.

Коли ми нарешті натягуємо одяг і він веде мене крізь осяяний місяцем простір снігу, є дві речі, яких я жадаю однаково палко: розвернутися в бік плавучого будинку й оголитися у спальному мішку, і щоб він пішов за мною на кухню, сів за стіл, і ми говорили годинами.

Розділ двадцятий

П’ята тридцять ранку. Минуло дві години, як Ендрю провів мене до будинку. Нарешті я полишаю намагання заснути й човгаю нагору в кухню. Я — монстр із каналізації, що вийшов на світ Божий; жінка, якій точно потрібно вісім годин повноцінного сну. Сьогодні буде цікавий день.

Рікі зупиняється на порозі приблизно в ту саму мить, що і я, і ми обоє завмираємо, побачивши в кінці столу його сина, який схилився над мискою пластівців. Моє серце падає в п’яти, і я з жахом дивлюсь, як Ендрю підіймає руку та неуважно витирає краплі молока з підборіддя.

Він не чув, як ми наблизилися, проте його зігнута над столом фігура й тиша, яка, здається, розтягнулась, немов каньйон через теплий привабливий простір кухні… так нагадує той жахливий ранок із Тео, що мене миттю починає нудити від страху.

То ось у чому заковика? Неочікувана розв’язка? «Попалася! Ти повторила свою помилку, тільки з Ендрю. Ти справді думала, що метою цього всього було зробити тебе щасливою?»

З горлянки виривається щось середнє між вдихом і стогоном, і очі Ендрю підіймаються, а потім він озирається через плече на свого тата, перш ніж повернутись до мене.

Його сонний погляд одразу ж змінюється миготливим щастям.

— Що ж, доброго ранку, мої любі жайворонки.

Ендрю дивиться на мене так, ніби я — саме та, кого він першою хотів побачити цього ранку, але моїм сумнівам потрібна мить, аби зникнути, і це відчуття не дає мені зайти в кімнату глибше.

Рікі дивиться на мене, потім на кавоварку, і ще раз багатозначно на мене, а тоді здається й сам чимчикує до неї.

— Що ти тут так рано робиш, Дрю?

— Не міг заснути, — за спиною свого батька Ендрю хитро підморгує мені, і всі мої нутрощі перетворюються на розпечений клубок. Відлуння його стогону, спалах спогаду про те, як його шия вигнулась у задоволенні, очищає мої думки від будь-чого іншого.

— Холодно в плавучому будинку? — Рікі усміхається до мене, ніби й він спіймав Ендрю, де хотів.

— Насправді мені було так тепло, як ведмедю в лігві, — відказує той, витріщившись на пластівці. — Просто пізно пішов у ліжко і потім не міг відключити мозок.

— Тебе щось турбує? Проблеми на роботі? — Рікі дістає три чашки, щойно кава починає повільно скрапувати в графин.

— Робота — останнє, про що я вчора думав, — Ендрю злегка знизує плечима і набирає повну ложку. — Просто чомусь був бадьорий та жвавий.

Опускаю погляд на лінолеум, прикидаючись, що позіхаю, аби згладити божевільну усмішку.

— Що ж, після сьогоднішнього дня спатимеш без задніх ніг, — обіцяє Рікі, сідаючи за стіл, — це точно.

Сьогодні — 23 грудня. День полювання на мотлох. Ми групуємось у пари, витягнувши ім’я партнера наосліп, і розсіюємось по Парк-Сіті, щоб зібрати фотосвідчення до чималого списку випадкових речей, який для нас склали Ліза й Рікі — срібні декорації, гігантська карамельна тростина, собака у светрі й таке інше. В окремих випадках потрібне відеосвідчення. Наприклад, минулого року ми мали зазнімкувати групу людей, що танцювали канкан. Перед зйомкою потрібен дозвіл, а просити випадкових перехожих робити дивні речі — принизливо, проте в більшості випадків затія обертається провалом.

Полювання також дає нам шанс придбати необхідне в останню мить перед Різдвом — Тео й Майлз ніколи не ходять на закупи завчасно — і насправді це дуже потрібна перерва від чотирьох стін хижки. Мама, Кайл та Аарон зазвичай лишаються, щоб розпочати приготування завтрашнього бенкету. Вони готують однакове, всіма обожнюване меню кожного Святвечора: шинка, картопляний гратен, тушковані овочі, макарони з сиром, домашній хліб і близько десяти різних пирогів, на які ми всі з нетерпінням чекаємо щороку.

Решту з нас мов із повідця спускають, і ми перетворюємось на безжальних конкурентів. Одного року тато навіть придбав якійсь жінці нову футболку, щоб ніхто більше не зміг викреслити «когось, хто носить джерсі спортивного клубу „Денвер Бронкос“» зі списку речей.

Мої стопи нарешті розблоковано, і я підходжу до столу, відсуваю стілець та сідаю плечем до плеча з Рікі.

— А ти як, Мей? — кидає він, злегка підштовхнувши мене ліктем. — Виспалася?

Мені, певно, слід було б збрехати, але я надто втомлена для того, аби бути скромною:

— Не дуже.

Рікі виструнчився, щойно кавоварка запищала, сповіщаючи про те, що каву зварено, і я використовую нагоду з попередженням поглянути на Ендрю, але не стримуюсь і одразу ж розтягуюсь в усмішці, що схожа на сонячне проміння на моєму обличчі. У думках Джулія Ендрюс виспівує на фоні австрійських гір. Конфетті виривається з блискучої гармати. Зграя птахів граційно злітає з верхівки височенного дерева. Я — сріблясте блискуче щастя.

Рікі опускає переді мною чашку й видихає:

— Ти не видаєшся втомленою, Мейлін.

— Зате чомусь почервоніла, — Ендрю невинно кладе в рот іще одну ложку пластівців, вдумливо жує та ковтає, а потім додає: — Якщо пізніше захочеш подрімати в плавучому будинку, то у спальних мішках тихо і по-справжньому тепло.

Що ж, тепер я впевнена, що мої щоки — гарячі, а очі сяють. Схилившись над горням, вдихаю теплий горіховий аромат.

— Гадаю, все в нормі.

— У будь-якому разі сьогодні вкладемо тебе спати набагато раніше, — говорить Ендрю й перехоплює мій погляд над вінцями своєї чашки. — Слово скаута.

* * *

За пів години він перестрів мене в коридорі з ванним мішечком, коли я зібралася залізти сходами нагору до ванної кімнати з найкращим напором води. Ендрю затягує мене в темну усамітнену їдальню та ховає нас за однією з товстих вельветових штор, зарившись обличчям у мою шию.

— Привіт, — глибоко вдихає. — Ще не купалася, — його рот відкривається, зуби притискаються до чутливого з’єднання шиї та плечей. — Досі пахнеш плавучим будинком.

— Ти так ніжно зі мною фліртував, — дражнюся.

Тихо засміявшись, Ендрю стискає мене у своїх обіймах.

— Поцілуй мене.

Так я і роблю.

— Хочеш дізнатися, чому я не міг заснути? — запитує він.

Сміюсь у відповідь:

— Чому ж?

— Бо я думав про твої тихенькі зойки минулої ночі.

— Мої зойки?

Його губи торкаються моєї шиї.

— Ага. Прямо мені на вухо, — голос Ендрю стає тихим. — «Не зупиняйся. Будь ласка, не зупиняйся».

Відверто кажучи, я ледве можу пригадати щось таке конкретне — лише розмиті спалахи насолоди, коли він рухався наді мною, вигинаючи спину, і шум його хрипкого дихання, коли він увійшов у мене.

— Не думаю, що говорила щось зв’язне.

— Ну, дещо я таки розібрав, — його регіт перетворюється на стогін. — Як ти збираєшся це приховувати? Впевнений, що в мене все на обличчі написано. Може, не варто таке замовчувати?

Він серйозно? Справді думає, що ми маємо оголосити про це сьогодні, після єдиного дня стосунків? Хіба він зовсім не знає наші сім’ї?

Але насправді я не хочу думати про них. Хапаю руками його плечі, і він починає мене мацати.

— Знаєш, може видаватися підозріло зі сторони, коли штора починає гойдатися.

Він відсахнувся в удаваному здивуванні:

— Що, по-твоєму, ми тут робитимемо? — попри це його долоня вже накриває мої груди.

Я досі відчуваю ритмічне відлуння минулої ночі. За іронією я можу лише звинувачувати своє напівсуворе виховання, і провина кидає тінь на мій піднесений настрій. Мама залишила позаду чимало материнського фарисейства, проте її найконсервативніший пережиток — думка про те, що секс не відбувається випадково. Вона знає, що її донька вже не цнотлива, але й не надто зраділа б, довідавшись, що в мене був секс із Ендрю в хижці його батьків. Не те щоб я про це жалкую, але хизуватися не хочу.

Ендрю помічає тінь, що падає на моє обличчя; його долоня ковзає моєю талією.

— Щось сталося?

Так швидко перейти до сексу з Ендрю — більше, ніж реальність, і, чесно кажучи, це достатньо шокує. Але за останні декілька годин я дозволила собі забути, що насправді перебуваю в дикій космічній подорожі, що живу за таймером. Я вже була в цьому самому дні й часі, та не знаю, що може змусити мене повернутись на початок. Невже я відчуваю більше ґрунту під ногами тут, ніж у минулій реальності, в якій гілка впала мені на голову? Можливо. Я прожила третій день і не повернулась у літак, але також учора не зробила нових заяв чи серйозних усвідомлень. Я просто була… щасливою.

А це — єдине, чого мені хотілося.

Тож що станеться, якщо я не щаслива? Що відбудеться, коли ця відпустка закінчиться, Ендрю повернеться в Денвер, а я — в Берклі й сидітиму спустошена й віддалена від нього, а ще — безробітна та бідна? Що як я не можу рухатися такою траєкторією? Провалю це випробування? Повернуся на початок гри, змушена пережити всі ці миті ще раз і виявити спосіб вічно утримувати повітряну кульку в повітрі?

— Нічого, — кажу, сподіваючись, що не надто довго мовчала. — Просто все обдумую.

— От дідько, — Ендрю спохмурнів. — Ми надто поспішаємо, — він проводить рукою по обличчю. — Треба було пригальмувати вчора. Хоча було так добре, і я просто…

— Річ не тільки в тобі. Усе сталось так швидко, — визнаю, і його позитивний відгук знову розпікає мене. — Але не занадто. Я хотіла зробити це з тобою, щойно дізналася, що таке секс.

Нечестива усмішка підіймає кутик губ Ендрю.

Я тверезо додаю:

— Усе відбулося занадто швидко як на… — ковтаю. — Як на суто святкову річ.

Він відступає, щиро ображений:

— Це ти серйозно?

— Насправді не знаю, бо ти більше замкнений, ніж Тео, коли йдеться про ці речі. Але я точно не така, як він.

Ендрю грається шлейкою моєї майки.

— Я б так ніколи не вчинив із тобою, Мей.

— Це складно через деякі речі, але почнімо з того факту, що наші батьки — найкращі друзі, але ми живемо за сотні миль одне від одного, — прикушую губу. — Пробач. Не хотіла все ускладнювати.

— Жартуєш? — він згинає коліна, і тепер ми дивимось одне одному в очі. — Єдиний спосіб це зробити — бути відкритими. Навіть якщо тобі здається, що ми вчора занадто поспішили, то точно виросли від нуля до шістдесяти балів. Продовжуй.

Гадаю, немає сенсу відкладати цю розмову.

— Я знаю, ти хочеш розповісти про нас усім, але ти впевнений? — ковзаю долонею під комір його футболки в пошуках тепла. Він ковтає стогін і вмить відвертає мою увагу глибоким дослідницьким поцілунком, від чого серцевий біль відлунює в пупі. — Не хочу, аби кожен надміру в нас інвестував, поки ми самі не зрозуміємо, що робити далі.

Ендрю киває, і я знаю, що мені не треба пояснювати свої слова. Я виросла, маючи перед очима приклад стосунків, що не спрацювали. Навіть найменші сварки можна перетворити на хаос, і я не хочу, аби хтось у цьому будинку почувався змушеним обирати сторону, якщо з самого початку щось піде не так.

Торкнувшись губами куточка мого рота, він говорить:

— Тоді чом би нам не продовжити ще трішки, перш ніж комусь говорити? Я зараз такий щасливий, що серце калатає. Але обіцяю постаратися зберігати спокій.

Проблема в тому, що я не знаю, як і мені це зробити. По суті, я віддала своє серце людині, для якої й берегла його половину свого життя, і мене лякає, що він не усвідомлює, що тримає в руках.

За кілька футів від нашого сховища спиняються чиїсь кроки. Ендрю замовкає, вирячивши очі. Я затамовую подих.

— Агов, хто б це не був, — здригається він. — Я тут… гм-м-м… перевіряв, чи зачинене вікно, — коли Ендрю простягає повз мене руку, щоб брязнути засувом, ми витріщаємось одне на одного й молимося, щоб це виявились Кеннеді чи Захарія, і можна було би прикинутися, що ми знову граємося в сардинки.

Але потім хтось відкашлюється, і я мушу визнати, що жоден із двійнят цього не зробив би й не заговорив би голосом дорослого дядька:

— Можу порадити хорошого слюсаря.

Бенні.

Ендрю відкидає штору, випускаючи пар.

— Ох, дідько.

Бенні хихоче:

— Чи слід мені запитувати, чим ви займалися за шторою?

Накладаю обнадійливе світло на свої слова:

— Ремонтували засув?

Але Бенні не второпав:

— То он як дітки називають це в наші дні?

— Цілувалися, — визнає Ендрю. — Але забожися, що збережеш таємницю.

— Здається, останнім часом я й так немало їх зберігаю, — Бенні косує в мій бік.

Ендрю помічає та дивиться то на мене, то на нього.

— Що відбувається?

Знизую плечима, мовляв, Бенні сказав це, не я.

— У Мей деякі справи.

— Хороші чи погані? — цікавиться Ендрю, повернувшись до мене, стурбований, що я від нього щось приховую.

— Ох… Б’юсь об заклад, що хороші, — відповідає Бенні, багатозначно здійнявши брову. Через плече Ендрю я виставляю великі пальці. Бенні за спиною в Ендрю пританцьовує від радості, та різко спиняється, коли той обертається. — Але я прийшов, аби попередити вас, що Майлз шукає Мей.

— І ти знав, що ми за шторою? — питаю його.

Бенні збирається йти й шкіриться на нас через плече:

— Було нескладно відшукати джерело хихотіння.

* * *

Мій брат чекає на ґанку, сівши на гойдалку й гортаючи телефон. Він підводить погляд, коли чує мої кроки, та стискає долоні колінами.

— Привіт.

— Привіт.

Мені холодно, бо я щойно з душу, і почуваюся так, ніби увійшла до холодильної камери. Зуби цокотять, і я хапаю однією рукою горнятко кави, поки іншою застібаю парку до підборіддя.

— Бенні сказав, ти мене шукаєш.

Майлз завмирає, почервонівши, і наступної миті я здогадуюсь, у чому справа. Як я могла цього не передбачити?

Опускаюсь поряд із ним на гойдалку, стукаючись плечем об його плече.

— Як справи?

— Вчора я мав рацію, еге ж? — запитує він, а потім дивиться на мене. Мій брат успадкував материні велетенські очі та знає, як ними користуватися. Він може невинно вирячити їх чи лихо звузити. Просто зараз Майлз злегка мружиться і, схоже, почувається приниженим, запитуючи мене, але, я знаю: він сподівається, що я йому не брехатиму.

— Мав рацію щодо чого? — уточнюю, бажаючи переконатися.

— Що у вас із Ендрю мутки.

— Так, — відповідаю просто.

— Тео знає?

Мені хочеться кудись сховатися.

— Ні. І, будь ласка, не говори йому. Якщо ми вирішимо, що це до чогось приведе, то самі всім розкажемо.

Майлз киває та відвертається до засніженого подвір’я.

— І ти точно впевнена в тому, що робиш?

— Не зовсім.

— Бо знаєш, що мама біситиметься.

Проблема в переїзді додому полягає в тому, що від незалежної дорослої я знов повернулась у режим дитини. Мама досі бере на себе приготування їжі, бо обожнює це. Вона пере мої речі, бо їй це допомагає розвіятися, поки вона думає про те, як покращити одну зі своїх картин. Звісно, я обожнюю ці пільги, але вони означають, що я не можу жалітися, що вона так само ніколи не думає двічі, перш ніж дати мені кілька центів на яку-небудь забаганку.

— Повір, — кажу, — це — найперша причина, чому я ще нічого не розповіла.

Майлз глибоко зітхає та повільно випускає пару.

— Здається, Тео в тебе закоханий.

— Що? Ні, не може бути, — дивуюся.

— Звідки тобі знати?

Сухо сміюсь у відповідь:

— Тео звик, що всі хочуть його. А я — ні. Він — той тип хлопців, які жадають того, що не можуть мати.

Я дивлюсь, як Майлз поглинає цю інформацію, а потім, здається, розуміє, повільно киваючи:

— Гаразд. Я просто… не хочу, аби він засмутився.

Поцілувавши брата у скроню, кажу йому:

— Хороший хлопчик.

Він з удаваною огидою відштовхує мене, але підсувається ближче, перш ніж піти:

— Проведи з ним трохи часу сьогодні.

— Чому?

— Бо я думаю, що він за тобою сумує.

Розділ двадцять перший

Гадаю, те, що Майлз і Тео розбили миску, в яку ми завжди кидали папірці для вибору команди, — це доля. Натомість Рікі бере свій ковбойський капелюх, і цього разу, коли витягають ім’я Тео, моє йде наступним. Ендрю прикидається, що в нього від суму тремтять губи, але не сумніваюся, що вони з Майлзом вийдуть із полювання на мотлох переможцями; у їхній команді — вбивча комбінація невинних оченят Майлза та здатності Ендрю причаровувати незнайомців і втягувати їх у будь-яку авантюру.

Те що треба, бо список цього року повний відеосвідчень, включно з:

— Незнайомцем, який співає «Jingle Bells»;

— Собакою, що виконує трюк;

— Кимось, хто зачитує свій різдвяний список;

— Товаришем по команді, який демонструє акт доброти.

Тео підходить до мене зі списком та сором’язливою усмішкою, що обеззброює. Як може цей голубок бути тим самим хлопцем, який лизав моє обличчя та відмовився поговорити зі мною наступного ранку? Неможливо з цим змиритися. Ми звикли переписуватися про все — домашню роботу й школу, його футбольні тренування й мої художні проєкти. Він жалівся на сніг, а я надсилала йому фотографії маминого садка, який досі квітне. Давненько ми таким не займалися. Цікаво, чи він сумує за цим?

Як же мені не хочеться, щоб Майлз мав рацію.

— Здається, ми з тобою влипли, — говорить Тео.

Сміюся, плескаючи його по руці. Надто гучно, Мей. Надто нещиро. А Тео знає мене достатньо добре, щоб не попастися на гачок, тож він трохи відходить, ніби запідозрив щось. Водночас Тео — не той, хто почав би розпитувати на публіці, та й узагалі цікавитись почуттями, тож ми так і стоїмо в незручній тиші, поки формується решта команд.

А потім вирушаємо, втиснувшись у мінівен Рікі. На передньому сидінні Ендрю вмикає різдвяний альбом Нета Кінга Коула, і ми всі співаємо врізнобій, уважно розглядаючи свої списки та кепкуючи з того, що Рікі водить машину, як старий дід, а потім захоплено базікаємо про те, який неймовірний бенкет чекатиме на нас увечері.

В’їхавши в місто, вмощуємось на маленькій стоянці й по командах вискакуємо з мінівена. Розпорядившись, щоб усі зібрались біля машини за дві години, Рікі відпускає нас, нагадавши бути ввічливими, просити дозволу, перш ніж когось сфотографувати, і «якщо хочете просто здатися зараз, я зрозумію. Ми з Кеннеді все одно виграємо».

Тео повертається спиною до решти групи, й ми формуємо юрбу з двох тіл. Відчуття близькості до нього — не дивина: я знаю Тео все своє життя. Проте ніяк не можу відкинути важкі думки. Річ не лише у фліртуванні з ним у минулій реальності чи тому факті, що тепер у мене стосунки з його братом. Існує ціла купа речей, про які Тео не знає, і правда в тому, що я почуваюся так, ніби пізнала його з іншого — не найкращого — боку вперше за весь цей довгий тиждень.

Він водить пальцем по списку.

— Почнімо з чогось швидкого. Реквізит у вигляді карамельної тростини, — читає вголос. — Фотографія нас двох у капелюхах Санти. Зображення оленя на чомусь, — підводить на мене погляд. — Ці мають бути доволі легкі.

«Особливо коли я знаю, де знайти більшість цих речей», — додаю подумки.

— Тоді веди, — усміхаюся йому через силу. Усе між нами відбувається через силу. Як же це бісить.

Тео повертається та крокує ліворуч від мінівена на Мейн-стріт, а я озираюсь та бачу, що Ендрю й Майлз вирушили в тому ж напрямку, але перетинають вулицю, щоб між нами було трохи простору. Коли наші погляди зустрічаються, Ендрю підморгує. Стає так спокійно, ніби вода полилась у пересохле горло. Таке ідеальне нагадування, що навіть якщо нам доведеться з цим справлятися, ми маємо робити це разом.

Ми цілувалися.

У нас був секс.

Все насправді дуже добре.

Я біжу, аби наздогнати Тео, беру його за руку, відчуваючи свіжий приплив бадьорості.

— Ось ти де, — він розпливається в усмішці.

Перш ніж Парк-Сіті став відомим популярним місцем лижного спорту й прихистком кінофестивалю «Санденс», це було гірниче містечко. Примостившись між двома гігантськими курортами, долина була відкрита світу, коли солдати зупинилися поряд із Солт-Лейк-Сіті, аби вирушити через гори в пошуках срібла. Далі проклали залізничну колію та поповзли чутки, і місто наповнили золотошукачі в гонитві за вдачею.

Мейн-стріт досі має деякі схожості з тим старим гірничим містечком: ті ж старовинні вітрини та історичні споруди, але замість таверн і головних крамниць вулиця наповнена трендовими бутіками й ресторанами, музеями та навіть вміщує один цех. Парк-Сіті — це гроші. З огляду на те, що в цьому районі більше туристів, ніж місцевих, маєток Голлісів, ймовірно, коштує чимало. Не дивно, що вони вирішили його продати.

Ми з Тео робимо декілька простих фотографій для полювання — лось на світшоті, картинка ковбоя, дрейдл[38], сніжинка на декораціях. Фото предмета з написом «Хо-хо-хо». Ми зупиняємо якусь пару прямо на вулиці й запитуємо, чи не хотіли б вони заспівати для нас «Jingle Bells». Знадобився час, аби їх переконати, але, на щастя, вони у грі, бо я вже помітила, як Майлз та Ендрю зняли на відео принаймні чотирьох людей на вулиці, а перед нами Рікі з Кеннеді, здається, просто літають по списку. Ось тобі й перевага мати чарівну й не за віком розумну п’ятирічну дитину в команді.

Не те щоб я переймаюся перемогою, але це завдання неймовірним чином відвертає мої думки від високого пронизливого голосу в голові, який говорить мені, що все на межі краху.

Я не можу сповна довести, чому це відчуття міцнішає, але що є, то є: приплив паніки зростає. Так, усе по-іншому і, здається, на краще. Але я ніколи не довіряла власним рішенням, і коли ти отримуєш усе, чого хотіла, не знаєш напевно, як із цим упоратися. Я хотіла Ендрю, але це не так просто, як цілувати його та бути щасливою. Якби з’явився хоч якийсь знак, якесь підморгування зірок, що все стало на місця, я могла б видихнути. Прямо зараз мені хочеться пережити 26 грудня — подолати точку, в якій я ще ніколи не була, — а потім уже розслабитися з упевненістю, що все вляглося. Що я тут, аби залишитися.

Викресливши кілька пунктів із нашого списку, Тео зупиняється перед якоюсь крамничкою.

— Мені треба прихопити дещо для батьків, — прослідкувавши за його поглядом, дивлюся на вітрину, яка демонструє неймовірне приладдя для кулінарії, суміші спецій та кухонні дрібнички.

Чесно кажучи, крамниця з кухонним посудом здається останнім місцем, в якому він купував би щось для Лізи, але я помічаю, як Ендрю пірнає в магазин кварталом нижче. Без Майлза, який, мабуть, здійснює свої пізні покупки. Моє серце втричі збільшується.

— Буду там, — тицяю в тому напрямку. — Мені теж треба дещо докупити. Зустрінемося за двадцять хвилин?

Якщо Тео й помітив, як його брат заходить усередину, то не подає знаку. Злегка здійнявши підборіддя, він спонукає мене піти, і це все, що я можу зробити, аби не кинутись до Ендрю.

* * *

Вітрина досі підсвічує стару різдвяну ялинку з пір’я[39] та асортимент антикварних іграшок. Я заходжу в потік теплого повітря та святкової музики й пробираюся між полицями ретро-електроніки й потертих меблів, стосами старих платівок та використаного кухонного приладдя в пошуках Ендрю.

Він у кінці магазину: крутить в руці стару платівку й читає список пісень на звороті.

— Привіт.

Ендрю повертається, і, коли він усміхається, світ навколо нас миттю заливає золоте сяйво.

— І тобі, — спершу роззирнувшись, він нахиляється й швидко мене цьомкає. — Як там у вас із Тео?

— Все в нормі, — кажу я, взявши платівку з коробки, яку перебирав Ендрю. — Трохи напружено. Не знаю чому.

— Мабуть, тому, що ти спиш із його братом, а він про це й не здогадується.

При необережній згадці того, що ми спимо разом, я сяю зсередини, але провина кидає свою тінь.

— У мене таке відчуття, ніби я брешу йому, — а потім пригадую: — А, і Майлз знає.

— Знає, що ми… — Ендрю видається злегка нажаханим і робить незграбний сексуальний рух.

Засміявшись, я кажу:

— Не думаю, що йому відомо більше, ніж те, що ми цілувалися в коморі, — перехопивши погляд Ендрю, додаю: — Та годі тобі. Йому сімнадцять, а не сім. До того ж він спитав мене прямо.

Ендрю співчутливо здригається:

— Бідолашний Майлз.

— Він пообіцяв, що не розкаже, але мені здається, що це лише справа часу, і скоро всі дізнаються.

— Особливо коли я приїду навідати тебе в Берклі за тиждень, бо не зможу лишатися далеко.

Я сяю:

— Що?

— А що? — переможно усміхається Ендрю. — Чи це матиме занадто дивний вигляд?

Струшую головою, прикусивши губу:

— У мене таке враження, що все скоро зміниться.

— Тобто?

— Майлз поїде в коледж за кілька місяців. Мені треба знайти нову роботу, — усміхаюся до нього. — Нам із тобою.

— Ми можемо разом продумати варіанти роботи, — говорить він. — Є ідеї?

Стенувши плечима, продовжую гризти губи.

— Щось творче. Я могла б займатися фрілансом у сфері графічного дизайну, поки не підберу кращий варіант.

— Я подивлюся, чи нам щось треба на роботі, — пропонує Ендрю. — Якісь штуки для вебсайту, — він пересмикує плечима, і стає ясно, що він і гадки не має, як це робиться, але це так мило з його боку. — Можу запитати.

— Було б неймовірно, — усміхаюся. — Знаю, мені слід нервувати більше через втрату роботи, але…

Але важко перейматися, коли він поряд. Щоразу, як я починаю панікувати — через стрибки в часі, свою роботу, про те, як розповісти це все батькам — один погляд на Ендрю заспокоює мене. Це щось та значить.

Здається, він знає, про що я думаю, бо досліджує мене очима. Відійшовши від платівок, огортає мою потилицю долонею та притягує мене до себе, цілуючи. Мої думки змінюються від «Ох, це відбувається» до «Ох, мені необхідно відчути дотики цього чоловіка».

Ендрю схиляє голову, його язик прогладжує мій, і він видає тихий звук, що вібрує. Те, як я чую, відчуваю та смакую його, нагадує мені, як я цілковито розчинилася в ньому минулої ночі. Витягнувшись, хочу притиснутись до нього так міцно, як тільки можу, хоча в глибині душі намагаюсь щосили втримати усвідомлення того, що ми — в публічному місці, а наші родини можуть перебувати будь-де. Його долоні ковзають моєю талією, стегнами, і він притягує їх до своїх, а потім згадує, де ми, та забирає руки.

Провівши великим пальцем уздовж лінії мого підборіддя, Ендрю востаннє міцно мене цілує, а тоді усміхнено відступає:

— Що ж, вийшло швидко до непристойності.

Я ковтаю, відчуваючи тепло й нестабільність:

— Ми з тобою ледь не потрахалися в сувенірній крамниці.

Очі Ендрю зблискують, і він набирає повні груди повітря, дотримуючись фізичної дистанції.

— Не спокушай мене, — повертається до перегляду платівок. — Мені потрібна секунда, щоб… — повільно видихає.

— Не думала, що розмова про наших братів так тебе заводить, Мендрю.

Він регоче.

— Будь певна, дорогенька, це все твоя близькість.

Я поглинаю ці слова, ніби дозу наркотиків.

— Цього разу вийшло набагато краще.

Ендрю завмирає.

— Що це?

От дідько. Я відкриваю рот, але його увага прикута до чогось за моїм плечем.

— О Господи. Мейзі, поглянь.

З полегшенням озираюся. На турецькому вельветовому дивані з табличкою «ПРОДАЄТЬСЯ» лежить подушка з вишитим Крістофером Вокеном у капелюсі Санти. Під його зображенням містяться слова: «Вокен у Зимовій Країні Чудес».

Вибухнувши сміхом, я кажу:

— Ого, оце збіг.

Ендрю видається щасливим.

— Нам би не завадило купити це й помістити в плавучий будинок. У мене є дуже цікаві спогади про обговорення Крістофера Вокена в ньому.

— Та невже? — запитую я, обіймаючи його ззаду та притискаючи свої губи між його лопатками. — Уточни, будь ласка.

— Розумієш, це сталося прямо перед тим, як у мене відбувся секс минулої ночі, — шепоче він через плече з грайливою впевненістю, — з жінкою, яку я знаю вічність і яка носила труси мого брата з Бетменом як піратський капелюх.

Витягнувшись, я грайливо кусаю його за плече.

— Подивись на цей гігантський пакет м’ятних цукерок Hershey’s Kisses. Прямо-таки моя мрія. Я б їла їх цілий місяць.

Ендрю й собі дивиться на п’ятифунтовий мішок «цілунків» на вітрині й драматично здригається:

— Жартуєш?

— Вони — мої улюблені! Їх можна знайти лише цієї пори року, а я стільки їх їм, що аж живіт болить.

Ендрю повертається в моїх обіймах та супиться на мене:

— Ти — євангелістка білого шоколаду?

— Сто відсотків! — радісно верещу я. — О Господи, невже в нас перша сварка?

— Я помру на пагорбі з назвою Білий Шоколад — Це Не Шоколад.

— Хай і не шоколад, але це смачно.

— Неправда, Мейзі, — говорить він голосом Мендрю. — На смак він як несправжня м’ята й дупа.

— Несправжня м’ята й дупа? — відповідаю ображеним голосом Мейзі. — Це ж ти крадеш гидотний пластмасовий на смак шоколад із адвент-календаря.

— Ну… з цим важко посперечатися, — Ендрю нахиляється, щоб поцілувати мене, але вмить ми обоє застигаємо, розчувши позаду голос Тео: — Ого-го. Що це я таке бачу?

* * *

Коли я обертаюся, стає так тихо, як посеред ночі. Тео дивиться на мене, а потім на свого брата, сухо сміється та опускає очі на підлогу.

— І як я це не передбачив?

— Привіт, Тео, — я не знаю, що ще сказати.

Ендрю за мною відвернувся, але не пішов. Насправді він обвиває рукою мою талію та притягує до себе.

— Тео. Здоров.

— Здоров, — той жестом показує між нами. — Тож… Он які справи?

— Ага. Саме так, — Ендрю дозволяє словам осісти, а потім додає: — Ти як, брате?

Тео вивчає нас кілька болісних митей.

— Не знаю, що і сказати, — він дивиться на мої руки, обплетені пальцями Ендрю, що обережно лежать на моєму животі. — Ви, певно, не хотіли, щоб усі дізналися?

— Ми щойно почали, — кажу я.

— Щойно?

— Пару днів. Або років, — жартує Ендрю, усміхаючись до мене. — Важко сказати.

Хотіла б я бути зачарованою такими словами, але це — найгірше, що зараз міг би сказати Ендрю.

Тео переводить погляд на мене.

— Мей, чи можна тебе на секунду?

Я вже проживала цей день раніше. У мене часу вдосталь. Навіть якщо існує ще сім мільйонів речей, які я воліла б робити.

— Звісно.

Через плече кидаю погляд на Ендрю, і він відпускає мене, злегка кивнувши. Тео вже напівдорозі до виходу, і мені не залишається нічого, крім як іти за ним, лишивши Ендрю позаду.

Голова гуде від нервів; у ній ніби не лишилося більше слів. Ніч із Тео, здається, відбулася сотні років тому, але я хвилююся, що вона назавжди зафарбує те, як я бачу його. А я навіть не можу йому про це розповісти.

На вулиці Тео продовжує йти — проминає дешеву забігайлівку, маленьку художню галерею, кілька інших крамниць, поки ми не виходимо в бік тихої Мейн-стріт. Він повертається до мене обличчям, притулившись до дверей зачиненого магазину з цегли й піщаника з оббитою деревом вітриною та вікнами, заклеєними папером. Закидає голову й дивиться у небо.

— Навіть не знаю, з чого почати, — говорить. — Я досі не розумію, що відчуваю.

— Мені шкода, що ти дізнався ось так.

Він сміється, пробігши рукою по волоссю, й дивиться повз мене на вулицю.

Холодно, але я не впевнена, чи рум’янець, який розквітає на його щоках, виник від того, як щосекунди падає температура, чи від злості. Повз нас проїжджає авто. Щасливо усміхнена парочка з пакетами покупок наближається до тротуару, тож ми з Тео сходимо зі шляху, дозволяючи їм пройти.

Нарешті він каже:

— Який же я дурень.

Я мотаю головою:

— Ні, це не так. Я й сама здивувалася.

— Ми були зв’язані, Мей, — говорить він. — Ти і я. Ми завжди були ближчими, ніж ви з Ендрю.

— У дитинстві — так, — обережно погоджуюся. Проїжджає ще одна машина, а інша поряд із нею гучно сигналить якимось пішоходам, що неочікувано вибігають на дорогу. — Але як друзі. Тео, ми завжди були друзями.

— Він постійно тобі подобався?

Киваю.

— Як давно?

«Вічність», — хочеться сказати мені.

— Досить давно.

Така відповідь, вочевидь, дивує Тео: рум’янець вкриває його шию.

— Він знав?

— До цього тижня? — уточнюю. — Ні.

— Чому ти мені не сказала?

— Я не казала нікому.

— Крім Бенні? — здогадується він.

— Бенні все знає.

Він робить кілька повільних вдихів.

— Я просто… — знову сміється. — Не знаю, як це сказати, тож хай буде так: здається, ти дурила мене.

Якого біса? Останнім часом моє серце й так пришвидшило темп, але не настільки. При чому не зі злості чи обурення.

— Як я тебе дурила? Будучи з тобою друзями…

Мої слова обриваються, коли футів за десять крижане повітря розриває звук вибуху, мерехтливий у своїй близькості та об’ємі. Ми обоє сильно здригаємось; машина на повній швидкості в’їхала в знак зупинки та вдарила іншу. Хвиля металевого хрускоту й тріску скла, шини свистять на асфальті. Тео кидається на мене, коли щось полетіло на нас, розбивши вікно прямо там, де секунду тому була моя голова.

Ми сидимо вражені. У вухах дзвенить, кровотоком струменить адреналін. Усе моє тіло починає тремтіти.

— З тобою все гаразд? — запитує Тео, і голос його звучить так, ніби проходить крізь порожнисту металеву трубку.

Киваю мовчки.

— А з тобою?

— Ага.

Ми визираємо на катастрофу, на пару, що здіймається над обома машинами. Моя увага ловить клаптик зелені — перекручений вінок і червона вельветова стрічка, прив’язана до капота більшої машини.

У сум’ятті люди вихлюпуються з крамниць і скупчуються навколо ДТП, переконуючись, чи всі цілі. Те, що було масою балаканини, ледарювання, сміхом спізнілих покупців, тепер перетворилося на вулицю, повну спостерігачів, які стоять, прикривши роти долонями, коли з потрощеного автомобіля видирається водій.

Тео допомагає мені підвестися, але навіть коли я стою, ноги тремтять і я не можу зрушити з місця. Уламки були призначені мені, я знаю. Зробила щось не так, десь повернула не туди, і я гадки не маю, що це було і що буде далі.

Але це — попередження.

Мій час тут, у цій версії реальності, спливає.

Розділ двадцять другий

Я відходжу від розбитого скла та уламків металу, що розлетілися поряд на тротуарі, а Тео рухається за мною. Щойно увага спостерігачів переміщається від нещасного випадку на вулиці до його наслідків, дрібка тривоги дістається і нам як двом свідкам, що опинилися біля місця зіткнення.

Тепер полювання на мотлох остаточно забуте, і наші родини несамовито підбігають ближче, помітивши нас у центрі хаосу. Після кількох наступних митей полегшення від того, що ніхто смертельно не поранений, нас із Тео накриває хвиля загального переживання через те, як близько все сталося. Ендрю обіймає мене, перевіряє, чи я в нормі, та, затамувавши подих, притискає губи до мого волосся, поки інші скупчились в очікуванні своєї черги. Але поштовх у центр живота — як свинцева куля страху.

Я знову шукаю його, потребую його рук і заспокійливого погляду, але він уже залучений в мовчазну розмову з братом. Дуже тихо Ендрю промовляє:

— Не розумію, чому ти так збісився?

— Не бреши, Дрю. Все ти доганяєш, — Тео засовує руки в кишені й самовпевнено роззирається, поки решта групи впадає в мовчання, розуміючи, що відбувається ще одна розмова.

Рікі підступає ближче, кладе руку на плече кожного з хлопців.

— Гей. Народ. Що у вас відбувається?

Тео здригається від його доторку:

— Не втручайся, тату.

Рікі хмуриться:

— Що я пропустив?

«Я хочу зникнути». Мої очі здіймаються в небо. «Ти жартуєш?!»

Тео киває в бік Ендрю:

— Давай. Скажи йому.

Той струшує головою:

— Не зараз. Не той час.

— Що ти маєш мені сказати? — допитується Рікі.

Тоді Ендрю дивиться на мене, його вираз шукає дозволу, і я відчуваю, як розуміння розливається тихою хвилею навколо нас. Можливо, річ у тім, як Майлз дивиться в землю, чи Бенні підступає ближче, солідарно ставши плечем до плеча. Так чи інакше, будь-хто з бодай краплиною співчуття вже зрозумів, що лишилося несказаним.

Ну, хіба що за винятком Рікі.

— Серйозно. Що відбувається?

— Може, краще поговорити, коли додому приїдемо? — тихо пропонує Бенні.

Я вдячно дивлюсь на нього — останнє, чого мені хочеться, — це видовище, і я б краще сама сказала мамі, але Тео рвучко видихає:

— Мей та Ендрю трахаються.

Уявлення не маю, якої реакції він очікував, але всі клякнуть, а потім повертаються до мене й Ендрю.

— А що нині означає слово «трахаються»? — тихо уточнює Ліза, і моє серце падає в п’яти.

— Заждіть, — каже Рікі. — Пробачте, здається, я щось не так зрозумів.

— Забийте, — Тео розвертається і крокує тротуаром. — Не важливо.

— Тео, — я біжу, намагаючись встигнути за його широкими кроками, і нарешті тягнуся, аби схопити його за рукав куртки, але він висмикує руку. — Зажди.

Перестрибнувши через купу льоду, спантеличено зупиняюся біля маленького магазину морозива, зачиненого на цей сезон. Він справді отак просто тікає?

— Тео! — горлаю, але той продовжує йти. Роблю ще один крок і застигаю, зачувши металевий стогін, за яким одразу ж слідує какофонія звуків падіння позаду.

Серце шалено калатає у грудях. Повернувшись, я бачу, що металевий каркас під тентом біля магазину зім’яло та відкинуло на тротуар на відстані менше фута від того місця, де я стою. Невинний шмат льоду, який я обійшла, тепер похований під каркасом.

Здіймаю голову до неба:

— Що? — розкидаю руки. — Що я маю зробити? Не йти за Тео? Просто стовбичити з Ендрю? Що?! Скажи мені!

Підходить Бенні, обережно кладе руку мені на плече.

— Мей. Дорогенька. Заспокойся, це просто нещасний випадок.

— Це не просто нещасний випадок, — істерика наповнює мій мозок, кров, пульс. Ллється крізь мене, срібляста й гаряча, стираючи все раціональне й зважене. — Автомобільна аварія? Це? — я дико махаю в бік викривленої маси тканини й металу. — Очевидно, що це моя провина.

Тато виступає наперед і ніжно бурмоче:

— Мей, — Ендрю стоїть поряд із ним. — Солоденька, що сталося? — він дивиться на Бенні. — Про що вона говорить?

Ендрю підступає ближче, кладе руки мені на плечі.

— Мейзі, що відбувається?

Я дивлюсь повз нього на Бенні.

— Я більше не можу поводитись так, ніби нічого не сталося. Це виснажує. Я не знаю, як триматися далі.

Бенні безпорадно дивиться на мене.

Повертаюсь до Ендрю, а потім до тата і брата. Сканую натовп очима.

— Я застрягла в якійсь часовій петлі та не знаю, як із неї вибратися. Тобто, — кажу, — кілька днів тому я так хотіла звідси втекти. А тепер не хочу все зіпсувати.

Ендрю бере мене за руку.

— Ти про що?

— Не знаю, як пояснити.

Бенні відкашлюється.

— Ми думаємо, що Мей проживає сценарій «Дня бабака». Вона була в хижці вже кілька разів, і щоразу її щось травмує, а потім вона прокидається на борту літака 20 грудня.

Ендрю скептично сміється. Решта перезираються. «Ми всі чуємо одне й те саме?»

— Я намагаюсь усе відстежувати, — зізнаюся, — і я усвідомлюю, що це звучить божевільно, але мені страшно, бо може статися щось жахливе, тож чи можете ви всі просто відійти від мене на кілька кроків?

Ніхто не рухається.

— Будь ласка, — благаю я і вивільняю руку з долонь Ендрю. — Назад.

Моя холоднокровність схожа на струну, яку повільно протягають над зубчастим краєм леза. Повертаюсь до брата, який дивиться на мене широко розплющеними стурбованими очима.

— Майлзе. Вдар мене.

Він недовірливо шкіриться.

— Що?

— В обличчя. З усієї сили.

Кілька голосів із жалем бурмочуть моє ім’я, але мені байдуже.

— Вдар мене. Я хочу повернутись у літак.

— Мей, я не буду…

— Вдар мене!

Він ховається за спиною Бенні, дивиться на нашого тата в пошуках допомоги, а потім я усвідомлюю, що Рікі взяв на руки Кеннеді, Ліза тримає Захарію, а всі інші — навіть Ендрю — дивляться на мене з острахом.

Розвернувшись, біжу вулицею, не розбираючи дороги. Молюся всім, що маю, щоб усе це закінчилось і я прокинулась на пасажирському сидінні 19-В. «Заберіть мене з цього кошмару».

Єдиний голос, який лунає позаду — обережні слова Бенні:

— Відчепися від неї, Дене. Їй треба побути самій.

* * *

Через дві години Бенні заходить у маленьку забігайлівку, де весь цей час сиджу я. Він швидко обводить оком інтер’єр, помічає мене, полегшено видихає та простує до мене.

Я п’ю свою четверту чашку кави. Тремтливими пальцями рву серветку на дрібні клаптики. Дуже скоро вони стануть мікроскопічними, купкою пилу на поверхні меламінового столика. У кутку стоїть обвішана мішурою різдвяна ялинка, блискучі паперові сніжинки тріпочуть над головою, а поряд палахкотить маленький камін, викладений із каменю. Ніщо не допомагає. Не лишилося ніяких відчуттів.

— Привіт, Майонейзі, — бурмоче Бенні, цмокнувши мене в маківку.

Коли я не реагую на дурне прізвисько, він відсуває стілець навпроти й сідає.

— Ти не береш слухавку, — говорить. Помічаю тривогу в крихітних лініях навколо його очей, у вигині рота.

— Вимкнула, — над дверима дзвенить дзвіночок, і пара підлітків заходить всередину. — З Тео все гаразд?

— З усіма все гаразд. І всі стурбовані.

— Я говорила як божевільна, — кажу. — Немає способу пояснити це їм. Я просиділа тут дві години, а Ендрю навіть не намагався мене знайти. Я чекатиму найгіршого щосекунди протягом решти поїздки, а може, й усе подальше життя, і всі, певно, думатимуть, що в мене їде дах.

Він співчутливо здригається.

— Якщо тобі від цього краще, вони хотіли піти на пошуки. Ти не сполохала Ендрю, я просто сказав йому дати тобі трохи часу.

У колонках лунають перші акорди пісні «All I Want for Christmas Is You». Здіймаю очі до стелі.

— Ти знав, що вони вмикають це кожні двадцять чотири хвилини?

Бенні нічого не відповідає, тільки дозволяє мені мовчки продиратися крізь думки. Застогнавши, я кладу лоб на руки.

— Бенні, поки я сиділа тут, зрозуміла дещо.

Він торкається моєї долоні.

— І що ж?

— Я просила всесвіт показати мені, що зробило б мене щасливою.

— Мені здавалося, що я вже це знаю, — говорить він збентежено.

— Та ні, — підіймаю голову я та дивлюсь йому в обличчя. — Я маю на увазі, я попросила показати. Не сказала: «Дай мені те, що зробить мене щасливою», — або: «Дозволь мені бути щасливою вічно». Я сказала: «Покажи мені, що зробить мене щасливою». Отже, мені показали, але, вочевидь, я не знаю, як із цим вправлятися чи що робити, і не можу прикидатися, що все нормально.

Бенні мотає головою, зсунувши брови.

— Мей, не обов’язково все так складно. Просто піди й розкажи Ендрю те, що розповіла мені. Поясни йому, що з тобою відбувається. Ендрю не дурний. Серед нас усіх він єдиний повірить, що світ не завжди являє собою те, що ми думаємо.

— Але в цьому і є проблема, — я почуваюся так, ніби мені років сто. — Як це пояснити? Як показати йому?

— Та само, як і мені.

Заперечую:

— Але коли це сталося вперше і я розповіла тобі, був лише початок свят. Речі все ще відбувалися так, як я їх пам’ятаю. Я можу передбачити події, бо вони не змінилися, — продовжую рвати серветку. — А тепер змінилось усе. Я навіть не знаю, що буде далі. Не уявляю, як довести йому, що не придумую.

— А якщо сказати про намір Лізи та Рікі продати хижку?

— Він уже знає. Я говорила про це, питала. Зрештою, вгадати, що вони нам про це скажуть, не так уже й складно.

— Ну, годі тобі, недотепо. Ходімо назад.

Притягнувши каву ближче, я хапаю її так, ніби вона — мій останній надійний друг.

— Мені в будь-якому разі треба було щось змінити. Цей стіл — мій новий дім. З нетерпінням чекай на лист від мене.

Зареготавши, Бенні тягнеться в задню кишеню, дістає гаманець.

— Тобі стане краще, якщо поговориш з Ендрю.

— Вони всі чекають біля мінівена?

Він мотає головою й кладе на стіл чисту стодоларову купюру.

— Всі вже давно поїхали, — Бенні встає. — Можемо взяти таксі.

Я дивлюся на гроші на столі.

— Святий Бенджаміне Франкліне. Моя кава коштувала не більше чотирьох доларів.

— У мене немає дрібніших.

— Давай краще я заплачу карткою, — починаю вставати, але він бере мене за руку.

— Мей. Я з цим розберуся. Вже майже Різдво, а цей милий ресторанчик уберіг тебе від машин і тентів та інших небезпечних летючих об’єктів, — він стенає плечима. — Ти колись чула про Spotify?

— М-м-м, так.

Бенні шкіриться:

— Я народився раніше.

— Наскільки?

— Набагато, — він киває на двері. — Ходімо.

Розділ двадцять третій

Дорогою додому я згадую кожний фільм про часову петлю, який колись бачила, а тоді сварю себе, бо таких небагато. Не дивно, що все псується. Таксі висаджує нас, але я не заходжу в будинок. Натомість прошу Бенні сповістити всіх, що зі мною все гаразд, але мені потрібно трохи побути самій. Після цього чимчикую крізь сніг на задній двір у пошуках єдиної людини, яка, сподіваюся, може покращити мій настрій.

Знадвору я чую, як Ендрю бриньчить гітарою, та нерішуче стукаю:

— Це я.

Він одразу ж видає:

— Заходь.

Сонце слабшає, котячись за гору, і накидає на плавучий будинок тінь моторошних сутінків, коли я заходжу.

— Привіт. Сподівався скоро тебе побачити.

В мені розквітає полегшення:

— Привіт.

Ендрю ставить гітару біля ліжка та підходить. Взявши моє обличчя, нахиляється й цілує так міцно, що світ навколо нас вертиться, як Чумацький Шлях.

— У тебе був важкий вечір, — говорить він, відступивши.

— Ага, я сподівалася трохи пояснити про…

— Тебе майже вбило двічі протягом п’яти хвилин, — каже Ендрю. — Кожен із нас так само перелякався б. Я хвилювався, Мей.

Я цілую його; навіть якщо він не знає та, ймовірно, не вірить у те, що відбувається зі мною, він не залишив мене висіти в затяжному емоційному стрибку з парашутом.

Простягнувши руку, Ендрю знімає пальто з моїх плечей, і я бачу, що він голодний і готовий. Саме те, що допоможе розвіятися. Ми рухаємося кімнатою, лишаючи стежку з розкиданого одягу: чоботи, шкарпетки, футболки, штани, ліфчик… з трепетом пірнаємо разом у спальні мішки.

Він уже напружився та навис наді мною з полегшеним стогоном, притиснувшись обличчям до моєї шиї.

— Я такий радий, що з тобою все гаразд. Це був найдовший день за все моє життя.

Потягнувшись униз, Ендрю розстібає мішки, відкривши одну сторону, щоб ми могли відкинути її, мов ковдру. Я перехоплюю спалах у його очах, коли він мимоходом дивиться на мене, але в кімнаті темно, і мені потрібно кілька секунд, аби усвідомити, що відбувається.

Він цілує мою шию, груди, поволі опускається животом і стегнами, а потім його поцілунки опиняються там, вібрують від його стогону. Я змахую рукою перед очима, бажаючи прибрати все, крім відчуття того, як він обхопив мої стегна, а пальцями занурився в ніжну шкіру.

Мені завжди важко відключити мозок, і за останні кілька днів — а надто за сьогодні — я перетворилася на суміш нервів та спантеличення. Навіть цієї миті, коли майже неможливо думати ні про що інше, крім того, як добре я почуваюся, в мені досі присутній страх, що якимось чином це зникне, і я прокинусь у літаку з цими глибокими справжніми емоціями, яких ніхто більше не пам’ятатиме.

Скрикнувши, тягнусь до нього, благаючи знову встати наді мною. Він зубами розриває паковання презерватива, його нетерплячі руки тремтять, і вже за мить ми рухаємось разом, і він стогне мені в шию. Цікаво, оскільки мені вдалося перезапустити час, чи зможу я виявити, як його зупинити? Мені зовсім не хочеться, щоб ця ніч закінчувалася. Хай би вона продовжувалась далі й далі. Нехай йому буде важко насититися мною. Раптом Ендрю починає рухатися швидше, дихати уривчасто, і м’язи його плечей щосили напружуються під моїми долонями. Він шепоче моє ім’я та тремтить наді мною.

Завмерши, Ендрю важко дихає.

— Я любив тебе все своє життя, але це… — він глибоко втягує повітря. — Це неймовірно та лячно.

Його слова мають такий самий вплив, як і розпивання алкоголю на порожній шлунок: приплив тепла струменить прямо вниз крізь моє тіло, а за ним настає захмеління.

Потім у голові починають дзеленчати думки. Я не можу його правильно розчути.

Починається паніка.

Ендрю відхиляється перевести подих і дивиться на мене згори. Я не можу чітко бачити його обличчя; навколо темінь, а мій зір розмитий, але я відчуваю вагу його погляду.

— Усе гаразд?

Киваю.

Хихотнувши, він перекочується й лягає поряд.

— Чорт. Пробач. Це вже забагато. Я зруйнував мить.

— Ні, не зруйнував, — проблема не в його словах (звісно, я хотіла таке від нього почути), але я спіймала себе на думці, що не можу уявити ситуацію, де могла б утримати його, де це не зникне наступної миті або за дві секунди, чи сьогодні ввечері, чи зранку. Я більше нічого не контролюю, і відчуття подібні до стрибка з літака без парашута.

— Це недобре, — говорить Ендрю, відштовхнувшись на ліктях і нависнувши наді мною. — Я бачу, ти засмучена.

— Та ні. Я хотіла, щоб ти це сказав.

Він знову сміється — цього разу гучніше:

— Ясно. Ти раптом перетворилася на робо-Мей.

— Жартуєш? — запитую, намагаючись не зірвати голос. — Я хотіла тебе все своє життя. Не існує буквально нічого, що я б хотіла почути більше, ніж те, що ти відчуваєш. Чесне слово, — роблю глибокий тремтливий вдих. — Але мені справді треба розповісти тобі щось складне, і я не впевнена, з чого почати.

Ендрю завмирає. Його проймає розуміння.

— У тебе є хлопець у Каліфорнії?

— Що? Звісно, ні.

Він полегшено випускає повітря. Його вуста накривають мої у пітьмі, і я підіймаюсь та обвиваю його руками в раптовому бажанні змити свої муки відчуттям любові й цілковитого володіння Ендрю.

— Гей, гей, — його руки торкаються моїх плечей, і він улесливо вкладає мене. Янголи та тіні бавляться в пітьмі. — Ти про «День бабака», про який теревенив Бенні?

— Пам’ятаєш, як я приїхала сюди, — починаю я, — і побігла в будинок, мов навіжена? Сказала Кеннеді не перечіплятися через Місо, татові — не їсти печиво. Я вже прожила момент із гарною зачіскою Тео і твоїм татом та джином. Усе це.

Ендрю повільно киває.

— Ага. Пригадую, твоє прибуття було дещо… диким, — і швидко додає: — Але смішним. Мені сподобалось.

— А особливо, — продовжую, — пам’ятаєш, як я говорила ті речі? Дивні передчуття, про які ти мене питав?

Ендрю переносить вагу мого тіла на своє.

— Ага.

— У мене були «передчуття», бо на той момент я вже прожила той день тричі.

Він повільно видихає:

— Пробач, я не…

— Я знала, що твоя мама готуватиме ті жахливі батончики, — продовжую, — бо тато ламав зуб щоразу, як я була в тому дні.

Ендрю знову недовірливо хихотить:

— Не може бути.

— Я знала, що Кеннеді роздере коліно. Знала, що ти мерзнутимеш у плавучому будинку. Знала, де шукати спальні мішки.

— Що ж, гаразд, — каже він, намагаючись осягнути. — Тоді навіщо тебе повертає назад?

Полегшення від того, що Ендрю слухає, а не тікає тієї ж миті, викликає всередині приплив тепла.

— Я загадала бажання.

Ендрю сміється — яскравий щасливий сплеск звуків, що миттю вмирає, коли він усвідомлює, що я цілком серйозно.

— Бажання?

Шляху назад уже немає. Набравши якомога більше повітря в легені, говорю:

— Першого разу між мною та Тео все було дещо інакше.

— Тобто? — тихо запитує Ендрю.

— Вперше, коли я прожила цю відпустку, — продовжую, — останню ніч ми провели в підвалі, граючи в настільні ігри, саме в різдвяну ніч. Випили забагато ег-ногу. Ти пішов спати, а ми з Тео повернулися нагору та зрештою поцілувалися в сінях.

Навіть у пітьмі Ендрю помітно зблід.

— Це було жахливо, — поспішаю додати, — і ми обоє пішли в ліжко, а наступного ранку він рано встав і навіть не говорив зі мною, — замовкаю, бо це неправда. — Хоча ні, насправді він сказав: «Нічого не сталося, Мей. Я мав би знати, що ти зробиш із мухи слона». Це був наш останній день тут, і він видався жалюгідним.

Ендрю все ще нічого не говорить, тож я продовжую:

— Мені було так ніяково. Ти вийшов на вулицю й почав дражнитися, що бачив нас…

— Ти впевнена, що тобі це не наснилося? — уточнює він.

— Так. Твої батьки сказали, що продають хижку, а потім ми з родиною поїхали в аеропорт. Я хвилювалася та забажала відшукати те, що зробить мене щасливою, — гучно ковтаю. — І… Ми потрапили в аварію. Я прийшла до тями в літаку на самому початку відпустки. А потім те ж саме сталося ще двічі, тільки спершу я полетіла зі сходів, а вдруге мені на голову впала гілка.

Ендрю мотає головою, ніби це якось допоможе йому витрусити з думок мої слова.

— Ти цілувалася з Тео тричі?

— Ні… Господи, лише раз. Щоразу, як мене відправляло назад, я намагалася з’ясувати, що відбувається. Я зрозуміла, що це якась головоломка, знаєш. Думала, що все з’ясувала й вирішила, що робити далі, а потім — бум! — усе зникло. Мене постійно відкидало на початок, бо я робила щось неправильно, — чекаю на його відповідь, але він і далі мовчить піді мною. — Але одного разу я така: «Та пішло воно!» — і просто почала робити те, що хочу, і все стало на місця.

Нічого. Жодної реакції з боку Ендрю.

— Я буквально танула посеред вулиці в місті, — проваджу, — бо ти — саме те, чого я хочу, але мені здавалося, ніби ми не зможемо втримати те, що маємо. Воно зникне. А потім усе пішло шкереберть.

— То ось чому ти просила Майлза тебе вдарити? — спантеличено запитує Ендрю.

— Так!

Його мовчання затягується, і мої думки вкриває туман хвилювання, бо мої слова звучать маніакально та неможливо.

— Я знала, що ми ліпитимемо снігову мавпу. Що Місо порве твій светр…

— Місо не рвала мій светр.

— Ну, — затинаюсь я, — ще ні, але…

— Мей, — Ендрю втомлено видихає, і в темряві я бачу, як він підносить руку до обличчя. — Ти можеш просто… — він замовкає, а потім відсувається далі від мене. Моїми розкритими руками пробігає холод, і раптом я почуваюсь такою оголеною. Тягнуся по спальний мішок, намагаючись підсунутись до нього ближче, але він стримує мене: — Будь ласка. Не… Мені просто треба…

— Знаю, звучить божевільно, — кажу я, щиро стурбована через те, що налякала його. Опускаю руку на його плече, і воно таке холодне на дотик. — Я знаю, що це так. Але, гадаю, я змушена робити це знову й знову, аж поки не стану на правильний шлях. Справді. Заради тебе й хижки. І мого життя.

— Я думав, ти не кохаєш Тео.

Моє серце зупиняється.

— Не кохаю. І не кохала. Ніколи.

— Але ж ти кажеш, — повільно проговорює Ендрю, — що в якійсь версії минулого ви з ним цілувалися.

— Не більше як хвилину.

Він тре долонями обличчя.

— Я навіть не впевнений, що це відбулося насправді, але ти, схоже, протилежної думки.

— Знаю, звучить неймовірно, але так усе й було. Я сиділа сумна та у відчаї. Це було не круто, а на ранок він поводився дуже холодно, тож я одразу ж пошкодувала про свій вчинок. Я не…

— Сумна й у відчаї через що?

— Частково через тебе. І через власне становище.

— І ти забажала, щоб всесвіт показав тобі, що тебе ощасливить, та… — він струшує головою. — Я — результат? Той самий приз в кінці гри?

— Я маю на увазі… — починаю, затинаючись. — Так… Тобто ні, але…

— Чому просто не сказати мені, що ти відчувала? Це здається… не знаю, в мільйон разів простіше.

— Бо я боялася. Тому що я знаю тебе все життя й не хотіла це руйнувати. Мені здавалося, що я тобі не цікава. Але повертаючись знов і знов у літак, я усвідомила, що мене не хвилювала можлива невдача. Варто було спробувати.

— Яка ж Мей тоді справжня? Та, що бере бажане, чи та, що лижеться з моїм братом у той час, як боїться зіштовхнутися зі справжніми почуттями, а потім бажає, щоб усе змінилося?

— Ця. Та, що прямо зараз говорить тобі, що хоче бути з тобою.

— Мені треба… — починає він і прикриває очі. Коли він підводить їх, навіть у слабкому світлі я можу сказати, що блиск у них став тьмяним, ніби там загасили свічку. — Дай мені трохи часу.

Після цих слів у холодній глухій кімнаті лишається дзвінка тиша. Мій шлунок розчиняється, ставши болісно кислотним.

— Ендрю, це не…

— Мей, — неймовірно спокійно промовляє він, — не треба. Не кажи, що це — не велика проблема. Ти цілувалася з Тео, бо вирішила — навіть не поговоривши зі мною — що в нас нічого не вийде. Чи ти згадуєш свій сон, чи вдарилася головою, чи… не знаю… якось повторюєш час, — не вдавай, що все нормально, що ви з Тео… — він різко замовкає, неспроможний закінчити речення. — А потім замість того, аби розібратися з життям як воно є, ти загадуєш бажання? — Ендрю розчаровано розчісує пальцями волосся. — Господи, я навіть осягнути це не можу, що б це не було.

— Ендрю, — починаю я, і в моєму голосі здіймається хвиля, яку важко проковтнути. — Невже в тебе ніколи не виникало дивного відчуття присутності долі? Ти розповідав про карти таро…

— Ох, Мей, припини. Всі знають, що це — нісенітниці.

Спалахує крихітний вогник:

— Те, що відбувається зі мною — не нісенітниці, вір тому чи ні.

— Ага, проте я не думаю, що доля передбачає поцілунки спершу з одним братом, а потім — з іншим.

— Як іще мені пояснити, що сталася помилка?

Він згинається, чухаючи обличчя долонею.

— Гадаю, в тебе значно більше почуттів до Тео, ніж ти думаєш.

Мені стає боляче від його вразливості.

— Ендрю, я знаю, що тобі важко в це повірити, і я розумію, що моя розповідь ніяк мені не допоможе, але ж ні. Мені вже нічого більше не залишається. Гадаю, я отримала ще один шанс усе виправити. А може, й хижку врятувати.

Він сміється, але це вже не той сміх Ендрю, який я чула раніше. Радше його порожня шкаралупа.

— Забудь про свою роль рятівниці хижки.

Он як? Намагаюсь зв’язати кілька слів для відповіді, але мій мозок спорожнів від болю.

— Це так дивно, — промовляє він скоріше до себе, а потім вилазить зі спального мішка й простує нашою стежкою з одягу, підбираючи його на ходу. Ендрю обережно складає мої речі купкою переді мною та починає вдягати свої труси, штани, футболку, светр, шкарпетки.

— Більше не хочу про це говорити, — каже тихо. — Тобі, мабуть, краще повернутися в будинок.

І… на цьому все.

Одягаюсь у гнітючій тиші. Я хочу, аби Ендрю дивився на мене так, як робив це минулої ночі, поклавши під голову руки, а на обличчя — сонну задоволену усмішку. Але він повертається до мене спиною, схилившись над телефоном. Коли я, не кажучи ні слова, крокую до дверей, він іде слідом, проводжаючи мене до будинку. Я не здивована, хоча моє серце розбите. Ендрю знає, що я боюся темряви, й навіть коли злиться на мене, навіть коли я впевнена, що ми розірвали стосунки, він усе ще найкращий чоловік, якого я знаю.

Розділ двадцять четвертий

Ще одна безсонна ніч.

Я дико тремчу, вирячившись на верхнє ліжко Тео в пітьмі з дивною сумішшю пригнічення й злості всередині. Нутром чую: краще б я не казала Ендрю, що відбулось із Тео. Хоча моє нутро — не найкраща опора. Це ж саме те, чим врешті я мала поділитися з ним, хіба ні? Так же роблять люди, турбуючись одне про одного? Вони діляться своїми недоліками й помилками з тією ж готовністю, з якою розповідають про сильні сторони?

Але якої реакції я очікувала? Що його це насмішить? Що він сліпо повірить мені й спише все на гігантську космічну помилку? Я заплющую очі… Так, мої сподівання були приблизно такими. Я хотіла, щоб для Ендрю це мало такий само сміховинний вигляд, як і для мене. Мені хотілося бодай співчуття. Тепер же я навіть осягнути не можу, чому сподівалася на таке.

Тео не спускався вниз допізна. Я чула, як він прослизнув зі сходів у пітьму, скинув джинси й заліз на верхній ярус. Мені знадобилося п’ять хвилин, аби набратися мужності вимовити його ім’я, але він уже заснув. Чи принаймні прикидається. Насправді не те щоб мені було що сказати, враховуючи, що я сама прослизнула в будинок звечора й попрямувала прямо в ліжко, щоб уникнути розмови з кимось.

До тієї миті, як у голові все прокрутилося всоте, мої думки досягли точки кипіння. Підозрюю, що Ендрю в плавучому будинку не краще.

Мене вже нудить, тож я відкидаю ковдру, хапаю телефон та вирушаю нагору. На годиннику пів на другу ранку.

Підлога кухні — як лід під моїми голими стопами. Коридор здається лиховісним у темряві. Мене приманює тихе потріскування залишків жарин з каміна у вітальні. Вони намагаються підтримувати самі себе, миготять і сяють під горою закіптюженого чорного дерева. Я не зможу розпалити нове вогнище, не розбудивши Рікі з його чутливим сном, і навіть розмова з Бенні цього разу не допоможе. Взявши купу розкиданих ковдр із диванів та стільців, скручую своєрідне ліжко біля решток вогню.

Завтра — Святвечір, але я майже про це не думала. Через те, що дехто з нас проведе різдвяний ранок у церкві, завтра ми будемо банкетувати й розпаковувати подарунки, і мій зазвичай найулюбленіший день у році перетвориться на пекло. Ендрю сердиться на мене. Тео сердиться на Ендрю та мене. Без сумніву, всі знають про нас із Ендрю, але одразу ж буде ясно: щось пішло не так.

«Всесвіте, — роздумую я, — невже я в кращому становищі, ніж була в день нашого від’їзду з хижки?»

Хоч я вважаю, що від скотчу горітиме дупа, наливаю трохи в тамблер і виголошую мовчазний тост жаринам, що вмирають, а потім підношу келих до губ і вихиляю в один ковток.

Мені потрібен сон, а ще краще — втеча від власних думок.

* * *

Я прокидаюсь із болем у спині й зневіреним серцем саме тоді, коли сонце починає визирати з-за верхівки гори. Накинувши на плечі плед, човгаю на кухню, заварюю горнятко кави та сідаю в очікуванні невідворотного: важкого ранку з батьком двох людей, яких я цілувала.

Заходить Рікі.

— Мейлін, — тихо каже він. — Ти і я — з одного тіста книш.

Але фразу не закінчує.

Наливши кави, зі стогоном сідає та заплющує очі, роблячи кілька глибоких вдихів.

— Як ти, мала?

— Та не дуже.

Він киває, відпивши з горня.

— Як у вас із Ендрю?

— Не дуже.

Рікі знову киває, вивчаючи стіл.

— А що з Тео? — коли я не відповідаю, він говорить: — Дай-но вгадаю: не дуже?

Поклавши голову на складені руки, починаю скиглити:

— Я все зіпсувала. Сьогодні буде такий дивний день.

— Нічого ти не зіпсувала, — Рікі ставить чашку на стіл. — А навіть якщо й так, тебе оточують люди, які були експертами зі псування речей задовго до твого народження.

Я підіймаю на нього очі.

— Ти про що? Ви з Лізою разом цілу вічність. Мама з татом прожили удвох двадцять чотири роки.

— Авжеж, вам, дітям, саме так і здається, — він зупиняє себе. — Але ж ви вже, гадаю, не діти, еге ж?

Це трохи мене веселить.

— Ні.

Рікі шмигає носом, чухаючи підборіддя.

— Що ж, хорошого було явно більше, ніж поганого, але хто не робить помилок у двадцять років? Дідько, та навіть у тридцять, — він замовкає та дивиться мені в очі. — А може, і в сорок, і в п’ятдесят.

— Буду чесною: думка про те, що ти часом не стримуєшся… ну… це важко збагнути.

Рот Рікі розтягується в усмішці.

— Ти знаєш, що твоя мама з Лізою були сусідками по кімнаті. Твій тато, Бенні, Аарон і я всі жили на одному поверсі гуртожитку на першому курсі. Ми одразу ж зблизилися, проводили весь вільний час разом, — говорить він, і я вже знаю продовження, але те, що він каже далі, стає для мене несподіванкою: — У Лізи й Бенні кілька тижнів був роман, перш ніж ми з нею почали зустрічатися. Якщо я правильно пам’ятаю, здається, ми почали стосунки ще до того, як вони насправді розійшлися.

Мені очі лізуть на лоба.

— Пробач, що?

Він киває.

— Гадаєш, ми не наробили бруду?

Стільки всього треба розставити по поличках, але єдине, що я можу вимовити, це:

— У Бенні була дівчина? І це була Ліза?

Рікі сміється.

— Саме так.

— Але ви досі такі близькі.

Він дивиться на мене з обережним здивуванням.

— Звісно, близькі, солоденька. Це було тридцять із гаком років тому. Люди й крізь не таке проходять, якщо дружба того варта. Взяти твоїх батьків. Ми пережили це, бо неабияк цінуємо дружбу одне одного.

— То що ж сталося? — запитую я. — У коледжі?

Він п’є каву, роздумуючи.

— Деталі доволі розмиті, але, якщо я правильно пам’ятаю, найбільше Бенні засмутився через те, що ми все приховали. Місяць чи два він розважався з якимись іншими друзями, але все одно повернувся. Нам долею призначено бути сім’єю.

Вибір часу для цієї розповіді ідеальний — чи жахливий? Задні двері зі скрипом відчиняються, чоботи тупотять у сінях, а потім в кухню заходить Ендрю.

— Добрий ранок, Дрю, — Рікі підносить горня до губ і підморгує мені. Я б радо усміхнулась у відповідь, але вся моя увага зосереджена на тому, щоб не зморщитися.

Ендрю наливає чашку кави й має такий вигляд, ніби збирається повернутись до плавучого будинку. Але батько зупиняє його.

— Посидь із нами.

Заплющивши очі, я намагаюся прикинутись невидимою.

— Доброго ранку, — з мерехтінням болю в очах, що, я знаю, є сумішшю провини та злості, Ендрю пірнає на вулицю.

Рікі невдоволено зітхає до своєї кави:

— Все налагодиться. Речі завжди видаються гіршими зсередини.

* * *

Навіть жадаючи, щоб Рікі виявився правим — щоб нічого не зруйнувалось і все владналося — я не можу зрозуміти, як ми дійшли до такого. Тео занурився в розмову з Майлзом про відеоігри ще за сніданком, тож йому не доведеться говорити зі мною. Мама намагається зазирнути мені в очі щоразу, як передає тарілку, а це означає, що вона постійно намагається дати мені їжі, та, на жаль, у моєму шлунку не лишилося місця через згусток жалкування. Я можу лише здогадуватися, що сказали їй тато чи Бенні, бо вона, на диво, не тисне. Коли Ендрю нарешті заходить у дім — за деякий час після сніданку — стає не те що ніяково, а боляче. Він проходить прямісінько до кухні, щось бурмоче Лізі в коридорі, виходить з будинку та сідає у свій «4Runner».

Протягом кількох напружених секунд ті з нас, що лишилися на кухні, — мама, Аарон, Кайл, Бенні, тато і я — впадаємо в проникливе мовчання. Єдиний звук — рев позашляховика Ендрю, що від’їжджає вкритою гравієм стежкою. Щойно він віддалився, ми повертаємося до своїх справ — але настрій точно погіршився.

Атмосфера суперечливо похмура. Зазвичай о такій порі ми скупчуємось на кухні. Ллється музика, всі танцюють, жартують одне з одним. Але не цього разу; тут стало так нудно. Навіть приталені джогери Аарона металевого відтінку та гігантська поясна сумка Gucci не настільки абсурдні, щоб підняти настрій.

Єдиний звук — вогке болотисте хлюпання, з яким мама розмішує домашні макарони з сиром. У моїй уяві звучить так, ніби щось їдять зомбі з «Ходячих мерців»[40]. Та я навіть не можу з цього зареготати, ніби сміх висох у моїх грудях і перетворився на пил.

Ніхто нічого прямо мені не говорить, але вага мовчання, здається, схиляється в мій бік, лягає прямо на мої плечі.

Розчистивши доріжки, з вулиці заходить Рікі.

— Чув, як завівся «4Runner». Куди це Дрю поїхав?

Ми всі щось нечітко бурмочемо, тож він крокує до вітальні запитати Лізу. Кухня знову впадає в мовчанку. Ми підслуховуємо.

— Я не знаю, — лине коридором Лізин голос. — Лише сказав, що хоче на трішки поїхати з будинку.

Питання «Що в біса відбувається?», яке засіло в головах кожного з присутніх, стає пронизливо гучним. Зібравши кілька брудних тарілок, я йду до раковини, щоби помити їх.

Бенні наздоганяє мене.

— Здоров.

Увімкнувши кран гарячої води, бурмочу:

— Я — людська подоба подушки-пердушки, що псує повітря в кімнаті.

На жаль, я сказала це достатньо гучно, щоб інші почули, і Бенні невдало стримує регіт. З полегшеними видихами вони всі сприймають цей прояв легковажності як сигнал підійти до мене, обійняти, переконати наперебій, що все налагодиться, що вони певні: я не зробила нічого поганого. Вони не знають деталей, але їм це не важливо. Вони люблять мене, люблять Ендрю. Усе, що відбувається — це лише поверхнево, як і сказав Рікі.

Для них це щось, що ми подолаємо і завдяки цьому вийдемо на інший бік сильнішими.

Гадаю, мені доведеться навчитися пересилювати почуття, які вирують усередині кожного вже добрячу половину мого життя.

Мамин голос перекриває інші, і я знаю, що мій перепочинок закінчився, і це добре. Я, певно, заслуговую на все, що вона скаже.

— Мей, — відчуваю, як вона повернулася до мене, шукаючи мою руку, щоб витягти з натовпу. — Ходи сюди, дорогенька.

Вона веде мене з кухні в коридор. Щойно ми лишаємось наодинці, мама проводить рукою по моєму волоссю, зазирає в очі. Мене накриває хвиля сорому — гарячого, як тепла вода на опік.

— Не хочеш про це поговорити? — запитує вона.

— Не дуже, — заплющую очі, ковтаючи нудоту. — Пробач. Не знаю, що й сказати крім того, що я напартачила.

— Чого це ти просиш вибачення? — запитує мама, обхопивши долонею моє підборіддя таким чином, що я знову дивлюсь на неї. — Тобі двадцять шість. Саме той вік, у якому треба робити божевільні речі та іноді партачити.

Я здивована, що вона більше не засмучена. Мама не соромиться великих почуттів; на відміну від тата, вона випускає їх, щойно вони її проймають. Тато — мислитель: він тримає все в собі, поки — як грім серед ясного дня — це не починає бити ключем з-під герметика. Лише двічі в житті я чула, як він підвищував голос. Але я очікувала такого від мами. Гадала, що вона справді дасть мені прочуханки.

— І все? — запитую я.

Вона сміється.

— Ну, якщо хочеш, можу тобі всипати згодом, але зараз — Різдво. Вважай це подарунком від мене.

— Що ж, у такому разі, — підморгую я, — мені також слід сказати тобі, що я звільнилася з роботи. Тепер можеш дати мені прочуханки.

Вогонь спалахує в її очах, поки вона робить довгий контрольований вдих, а потім, стомлено засміявшись, притягує мене до себе.

— Ходи сюди, — мама цілує мене у скроню. — Схоже, ти хочеш вилізти з власної шкіри.

— Так і є, — я хочу вилізти з власної шкіри й пірнути у сніг на вулиці.

— Слухай уважно, — нашіптує вона, — бо я розповім тобі таємницю, про яку знає не кожен: усе налагодиться. Серйозно. Я розумію, що через гамір навколо ти можеш легко зневіритись, але не варто. Іноді нормально чудити, солоденька.

Коли я обіймаю її руками та кладу голову їй під підборіддя, то вперше за багато днів відчуваю ґрунт під ногами.

* * *

Ендрю не з’являється й увечері, коли всі готуються починати сортування та розпаковування подарунків, тож ми переходимо до випічки. І її буде чимало. Печемо м’ятні пряники, мексиканські весільні тістечка, імбирний хліб, кокосові роли — те ж саме печиво, яке ми готуємо щороку, скільки я себе пам’ятаю. Коли готова апетитна тарілка для Санти, а небо темнішає, починаємо сервірувати стіл.

Свічники, які ми використовуємо, належали мамі Аарона та слугують нагадуванням про те, як усе це почалося. Я ставлю в центр столу квіти, а обабіч них виструнчилися пляшки з вином. Двійнята прикрашають їх — і Місо, й одне одного — бантами, які знайшли у вітальні.

Ендрю скромно прослизає в кухню, коли виносять решту тарілок, тож він обирає місце в кутку якомога далі від мене — там, де зазвичай сидить Аарон.

Впевнена, їжа — смачна (це — мої улюблені страви за весь рік, і на кухні пахне, як у раю), але я не відчуваю смаку. Я неуважно пережовую й ковтаю, намагаючись мати вигляд, ніби слідкую за ходом розмови. Почуваюся так, ніби у мене в животі — мерзлий шмат льоду. Ендрю навіть не дивиться на мене, і від цього так сумно, що я не розумію, чому досі тут, за столом у їдальні, а не знову на борту на сидінні 19-В. Можливо, я ще не все зруйнувала, і всесвіт чекає, поки я піду ва-банк. Узявши свій келих, наповнюю його вином по самі вінця. Що ж, я не розчарую.

— Ми вирішили зачекати з подарунками, поки ти не повернешся, — сповіщає Рікі старшого сина.

Ендрю швидко пережовує та ковтає шматок, і його щоки заливають барви провини.

— Дякую. Пробачте. Не слід було чекати.

— А як же інакше, дорогенький? — говорить Ліза. — Ми хотіли зібратися всі разом.

Двійнята були такі терплячі весь день, і коли врешті заговорили про перспективу розпаковування подарунків, десь ніби клацнув перемикач. Кеннеді й Захарія вибухають захватом і шумом. Я пам’ятаю те відчуття, як хотіла поспішити з їжею, щоб ми змогли продертись до подарунків, а потім завжди була вдячною, що ми стримувалися, інакше день проминув би надто швидко. Але цього разу я хочу все це пропустити й піти у підвал. Залізти в ліжко й віддатися пітьмі. Звучить драматично, але цікаво, наскільки жахливо було б зникнути, щойно всі поснуть, і просто полетіти додому в Берклі трохи раніше й тихо відсвяткувати Різдво наступного дня. Може, мій шарф застрягне в ескалаторі в аеропорту, і я знов опинюсь на старті? Чи було б це настільки погано? Чесно кажучи, звучить не гірше, ніж те, що відбувається зараз.

Поприбиравши, ми плентаємось до вітальні. Всі довкола — ті, кого я люблю, — щасливо щебечуть в очікуванні, коли вже адресати відкриють гостинці від своїх таємних Сант. Мама приносить велетенську тарілку печива, Рікі наздоганяє її з пітчером молока й кількома склянками на таці. Ллються коктейлі, лунає музика, потріскує вогнище. Я дуже люблю все це, але насолодитись не виходить. Який гарний життєвий урок: будь обережною зі своїми бажаннями. Я хотіла переробити шкоду, завдану Тео, але то був перший рівень руйнування життя. Те, що сталося з Ендрю, нагадує церемонію отримання звання доктора філософії з ідіотства.

* * *

У протилежному кінці кімнати на стільці сидить Ендрю й тихо поглядає на вогонь. Він такий мовчазний порівняно зі звичною балакучою версією себе. Цікаво, де він був цілий день, що робив? Як може він видаватися таким сумним після завершення дводенних стосунків? Я оплакую щось, чого прагнула пів життя. А які в нього виправдання?

Можливо, Ендрю роздумує, як розповісти всім, що він не повернеться наступного року, — якщо ми взагалі ще збиратимемось — і я, відверто кажучи, на це заслуговую.

Повернувшись до кімнати, я бачу Кайла в шапці Санти, а це означає, що настала його черга обирати, який подарунок відкрити першим. Хоча ми всі написали імена, той задум, що кожен отримає лише один подарунок від іншої людини — суцільний жарт. Під ялинкою лежить велетенська купа пакунків. Гостинці дітям від батьків, батькам — від дітей, дрібнички, які ми помічаємо протягом року і купуємо одне для одного. Кайл отримує різноманітні штучки з тематикою тако. Аарон обожнює круті шкарпетки. Татові дарують безліч жартівливих подарунків — подушка-пердушка, жуйка зі смаком скунса в обгортці Juicy Fruit, шокери для рукостискання. Він обожнює розігрувати своїх колег на роботі, і по ходу діла ми всі погоджуємось взяти участь у його жартах. Купа подарунків під ялинкою — сміховинне свідчення обожнювання, капіталізму на роботі та нашої цілковитої неспроможності хоч якось себе стримати.

Коли Кайл приносить мені маленьку коробочку і я дивлюсь на ярлик та бачу ім’я Ендрю в рядку «Від», то почуваюся так, ніби щойно проковтнула баскетбольний м’яч. Це трапляється вже не вперше. Я знаю, достатньо речей у цій версії реальності змінилося, тож це має щось значити. Тут може бути щось приємне, що він привіз із випадкової поїздки повз крамницю «7-Eleven». Може бути коробка снікерсів — моїх улюблених шоколадних батончиків — чи банка Calamato — справді сміховинний подарунок.

Але його тихий стогін — ніби він забув, що подарунок був тут, і хоче якось його забрати, переробити — говорить мені, що це не жартівлива річ. Щось ніжне.

Під тиском уваги всіх присутніх у кімнаті я знімаю світло-зелену зав’язану стрічку та зриваю цупкий червоний папір. На коробці вказана назва крамниці, в якій ми були разом, і моє серце падає в п’ятки. Усередині — футболка з зображенням Крістофера Вокена та написом «I’m walken on sunshine».

Отакої. Він, певно, знайшов це вчора в тому бутіку, коли я втекла.

Подарунок такий ідеальний, що майже витягає з мене болісний стогін, але, піднявши очі, я змушую себе усміхатися. Є великі шанси, що втрачу емоційну стійкість, яка потрібна, аби надіти цю футболку. Імовірніше, що я просто спатиму поряд із нею, поки мені не стукне вісімдесят і вона не розлізеться на купку ниток під тиском мого розбитого серця, а тоді мені доведеться обіймати одного з семи сотень своїх котів.

— Дякую, Ендрю.

— Не варто.

— Вона чудова.

Він рухає підборіддям, киваючи на вогонь:

— Ага.

Бенні тихо супиться на свої черевики. Мама з татом обмінюються стурбованими поглядами. Рікі з Лізою теж.

Тепер моя черга обирати наступний подарунок. Вставши, я нетвердою ходою прямую до ялинки та беру перший-ліпший пакунок. Він для Кеннеді, дякувати Богу, і її щастя притьмом привертає загальну увагу.

Подарунки розпаковано. Всі обіймаються. Навколо мене кімната, сповнена радісних голосів, захоплення, барв. Я роблю все можливе, аби бути присутньою; усміхаюсь, коли треба, і відповідаю, коли мене щось запитують. Видаю «о-о-о» та «а-а-а» в потрібних місцях — принаймні так здається. Батьки подарували мені новий годинник Apple. Майлз — велетенський снікерс. Моїм справжнім таємним Сантою виявився Аарон, який подарував мені квитки на концерт гурту the Lumineers у лютому. Протягом кількох митей хвилювання, коли я знову їх проживаю, мої почуття щирі.

Але потім мама встає, аби налити собі ще чаю, і я чую, як відчиняються двері кухні, лінолеумом цокотять собачі лапи, а тоді мама сумно зітхає.

— Ох. О ні. Ох, Місо, — вона гукає: — Ендрю!

Не знаю, чи має він це на меті, але очі Ендрю впиваються в мене. Гадаю, ми обоє знаємо, що зараз відбудеться, проте коли мама заходить у вітальню з розірваними залишками бридкого різдвяного светра Ендрю, на мить мені здається, що мене врятовано.

Він мені повірить.

Але в цьому й проблема. Я бачу в його очах, що він вірить усьому, що я йому розповіла, і від цього почуваюся гірше.

Ендрю встає, бере в мами светра й виходить із кімнати.

Розділ двадцять п’ятий

Католицька церква Пресвятої Марії в Парк-Сіті — надзвичайно дивовижна старовинна споруда з каменю й дерева, розташована посеред засніженого поля. Влітку її оточують високі дерева, вкриті пухнастою зеленню, проте цієї пори голе гілля прикрашене кришталевим блиском снігу.

Ми йдемо на ранкову різдвяну службу — мама, Майлз, Ліза та я — частково тому, що не втратимо багато цінного часу, який могли би провести з рештою, а ще для того, щоб уникнути метушні молодших дітей, яка розпочнеться згодом.

Хоч я й люблю нашу церкву вдома, той факт, що я навідуюся до святилища Пресвятої Марії раз чи два на рік, займає глибоко ностальгійне місце в моєму житті. Всередині — красива простота: м’яко заокруглені стелі, розп’яття зі світлого дерева, невибагливі кам’яні стіни. Гладенькі дерев’яні лави та високі вікна роблять це місце яскравим і чистим.

Тут же, на жаль, знаходиться і вівтар — та сама річ, яка демонструє, що я — жахлива католичка і, певно, потраплю прямісінько до пекла, що б там не робила щонеділі. Кам’яна арка обрамляє ідеально прилаштоване вікно, і все це разом нагадує піхву, якщо дивитися з того місця, де ми сидимо, тож ні Майлз, ні я не можемо підвести очі на вівтар, не пирснувши придушеним сміхом.

Однак сьогодні я стою проти нього цілих п’ять хвилин, перш ніж усвідомлюю, що вдивляюсь у темну глибину вагінального каналу споруди. Що зі мною не так?

Відвівши погляд, зосереджуюсь на своїх долонях, які лежать на колінах. Я перебуваю в теплій компанії мами, що сидить ліворуч, та Лізи з правого боку. Їхні руки притискаються до моїх; такий простий контакт, але такий заспокійливий. Дві мої матері: одна за народженням та вихованням, інша — її найліпша подруга. Ви б могли подумати, що сьогодні з Лізою буде складно після мого емоційного фіаско щодо обох її синів, яке відбулося за останні пару днів, але це не так.

Можливо, тому, що вона знає мене довше, ніж будь-хто, за винятком моїх батьків. Сьогодні вранці вона відвела мене вбік дорогою до машини та сказала: «Я хочу, аби ти знала: неважливо, що станеться, — я завжди, завжди поряд». Розмова тривала недовго — тільки обійми й сумна усмішка розуміння, проте це — саме те, що мені треба було почути, щоб випустити пару зі стресової парової труби. Розчарувати дорослих — криптоніт[41] для спокою моєї душі.

З-поміж усіх присутніх мама — найбільш набожна, але кожен з нас має власні стосунки з церквою. Мої загалом схилилися більше до сентиментального комфорту: я люблю слухати пісні, люблю цю спільноту, красу церковної архітектури, від якої перехоплює подих (забудьмо про піхву). Мені подобається послідовність ритуалів. Мама ніколи не вимагала, щоб ми вірили у будь-що, у що вірить вона — зрештою, тато має стійку незацікавленість в усіх релігійних речах — чи робили все, чого хоче від нас церква, і це добре, бо я виявила, що ніколи не була здатна сприймати Біблію як нехудожню літературу. Мама лише просить, аби ми приходили та слухали з повагою, а ще — старалися бути хорошими та добрими й жити щедро.

Але зараз — мої перші відвідини церкви після того, як я отримала справжній незаперечний доказ існування іншої сили, більшої за мене, яка розпоряджається цим світом. Я досі не визначила, що це за сила така, проте мушу визнати, що треба осягнути значно більше, ніж я розумію. Тепер я вірю, що всесвіт посилає випадкові акти доброти, і нам вирішувати, що з ними робити.

Мені потрібно з’ясувати, як рухатися після закінчення цього тижня та шукати щастя — з Ендрю чи на якомусь іншому життєвому шляху.

Коли священник виголошує ідилічну проповідь про Євангеліє від Луки, я заплющую очі й намагаюся розчинитись у звуках та образах. Прагну бути присутньою в цьому спокійному моменті, увібрати мамине тепло збоку та масивну форму лави за спиною. Я стараюсь, як тільки можу, подумки не просити ні про що, — чи то пробачення від Ендрю, чи про роботу, яку хотілось би виконувати щодня. Роками я не вірила у свою здатність приймати рішення й тихо дозволяла життю просто відбуватися зі мною. Те, що я перестала бути пасивною та почала слідувати власним інстинктам, і мить, коли все розсипалось на уламки — не збіг. Я знаю, що робить мене щасливою — довіра до себе. Який дар, хіба ні? Ось воно, щастя.

Тепер лишилося зрозуміти, чи існують способи повернути його.

Мама схиляється до мене й шепоче на вухо:

— З тобою все гаразд?

Моя мати ніколи не говорить під час служби — особливо під час різдвяної — хіба що є потреба заткнути нас. Але вона скоріше відріже собі руку, ніж дозволить своїм дітям страждати на самоті.

— Просто замислилась, — шепочу у відповідь. — Я хочу, аби ти мною пишалася. Щоб я сама пишалася собою.

— Я завжди тобою пишаюся, — вона накриває мою долоню своєю. — Я вірю в тебе. Єдина людина, чиїм очікуванням ти маєш відповідати, — це ти сама, — взявши мою руку, вона цілує її. — Хочу, аби ти знайшла своє щастя.

Мама сідає рівно й дивиться перед собою, а її слова вже розпалили жаринку в моєму серці. Це правда. Мені слід попрацювати над багатьма речами, але я знову почуваюся так, ніби з плечей падає валун, ніби я бачу, як пазл стає на місце.

«Єдина людина, чиїм очікуванням ти маєш відповідати, — це ти сама».

Коли я подумала, що це не має значення і ніхто не запам’ятає, то нарешті почала жити по-справжньому. Звільнилася з роботи. Перестала приховувати почуття. Пішла за бажаним без страху.

Мої стопи відчувають підлогу, спина — лавку.

Всередині церкви — свіже чисте повітря, навколо мене — гомін і людський гул. Мама повторює моє бажання, і в мене з’являється ідея.

* * *

Майлз торкається плечем мого плеча, коли ми з хрускотом проїжджаємо стежкою до хижки.

— Як ти?

Це вперше ми по-справжньому говоримо від самого ранку, і я не сумніваюся, що мій сімнадцятирічний брат неймовірно стурбований тим, що в біса відбувається з його нудною холоднокровною сестрою.

— Нормально, — видихаю поволі. — Ну й тиждень видався.

— І не кажи.

Я зупиняюсь за кілька кроків від сходів, дивлячись на хижку. Змовницьки мені кивнувши, мама проводжає Лізу всередину, збивши сніг із чобіт, і зникає в теплому приміщенні. Навіть попри знання, що частина мого рятувального плану дня здійснена, переляк проймає мене від голови до ніг. Сьогодні — останній день нашої відпустки.

Майлз волочить свої блискучі туфлі мокрою стежкою до будинку. Мама не зрадіє сльоті й солі, що вбирається в холоші його найкращих церковних штанів, але я теж іще не готова заходити. Якщо мій брат хоче потинятись без діла, хай буде так.

— Тео жалкує, що перестав говорити з тобою останніми днями, — говорить він.

Ох.

Його слова привертають мою увагу. Майлз уже вищий за тата. Так легко сприймати його за вічну дитину, але за якихось кілька місяців він поїде з дому в коледж. Почне навчатися й буде в цілковитому порядку.

Я мружусь проти сонця, що відбивається від вкритого снігом подвір’я.

— Тео це сказав?

Він киває.

— Минулого вечора. Зненацька. Що там у вас відбувається?

— Це стосується тільки мене й Тео.

Брат дивиться повз мене, потім опускає погляд на свої ноги.

— Що ще тебе тривожить, любчику? — цікавлюсь я.

— Правда, що Рікі з Лізою продають хижку?

Я обдумую це питання, не певна, як багато можу розповісти, перш ніж вони самі нам розкажуть.

— Гадаю, так. Принаймні такі ходять чутки. Від кого ти почув?

— Тато сказав щось таке, — Майлз підіймає очі на хижку, насупившись. — Фігово. От би мама з татом її викупили.

У моїх думках виникає тріщина, скриня зі скарбами поволі відчиняється. Я чмокаю брата в щоку й біжу сходами, переслідуючи другу чудову ідею за цей ранок.

* * *

— Беніто Муссоліні, — виголошую, з’явившись на порозі блаженно мовчазної вітальні. — Так і думала, що ти тут.

Різдвяна ялинка сяє в кутку, ніби на показі ювелірних прикрас, поряд тріскотить і клацає камін. Чую, як нагорі гасають двійнята, мабуть, і досі в піжамах, але вже наїлися солодощів, які знайшли в панчохах.

— Що ж, — Бенні відриває погляд від книжки й кладе великий палець туди, те зупинився. — Оце неочікувано бадьоре вітання.

— Я в неочікувано бадьорому настрої. Зрештою, сьогодні Різдво, — показую на коридор. — Поговорімо?

Він встає та йде за мною, ми простуємо нагору, в його кімнату на горищі. На шляху я ніде не помічаю Тео, а Ендрю, напевно, сидить у плавучому будинку з гітарою та жалем. Це й на краще: не можу говорити про таке, якщо він поряд.

Нагорі холодно порівняно з тріскучим теплом вітальні, тож Бенні стягує плед із ліжка, щоб я накинула на плечі, а собі бере зелений кашеміровий светр. Бенні зараз на піку — має достатньо грошей, аби купляти речі з кашеміру, але використовує їх, щоб придбати светр, який має точнісінько такий вигляд, як і той, який він завжди носив.

Сівши на розхитаний стілець біля вікна, він запрошує мене зайняти надійніше місце — на дерев’яному табуреті — й відкидає волосся з обличчя.

— Як ти, недотепо?

— Згідно з великим задумом, я — чудово. Безробітна, але здорова, в прекрасному оточенні, якщо можна так сказати, — замовкаю, спостерігаючи, як пташка сідає на гілку за маленьким горішнім вікном. — Зате в царині романтичного кохання я… як би сказати… доволі фігово.

Він сміється попри темну правду моїх слів.

— Тобі хоч добре було, поки це тривало?

— Ти про мить мого романтичного життя з Ендрю Поллі Голлісом? Так, Бенні, це було справжнє блаженство.

Кутики усміхнених губ Бенні опускаються, і, перш ніж я це усвідомлюю, він повністю насуплюється. Роками цей чоловік слухав, як я безнадійно марніла за Ендрю. Влітку перед дев’ятим класом Бенні помітив, як я писала наші імена на чеку з гірського курорту Парк-Сіті. Я так зніяковіла, що намагалася спалити свідчення однією з ароматичних свічок Лізи. Зрештою, підпалила подушку. Бенні просидів зі мною чотири години на онлайн-занятті з протипожежної безпеки, яке змусили мене відвідати батьки, тож я не була на самоті весь день.

Коли мені виповнилося дев’ятнадцять, Бенні перший прибіг у кімнату, щойно я набила собі лоба: мала розвантажити посудомийку, а натомість спостерігала, як Ендрю бриньчав на гітарі за кухонним столом. Я встала, не роззирнувшись, і стукнулась головою об відкриті дверцята шафи. Існує ціла сотня таких історій, і Бенні став свідком практично кожної з них.

— Мені тебе шкода, — говорить він тепер.

— Мені теж, — кажу я, ковтаючи непідробний сум, — але, гадаю, з цього можна винести хороший урок: неможливо стерти помилку. Можна тільки з’ясувати, як її виправити.

— То он чому ми тут?

— Взагалі, — затискаю долоні колінами, — так. Але я тут не для того, щоб роздумувати над проблемою з Ендрю.

Чолом Бенні пробігає борозна, і він тягнеться до сумки по люльку.

— У чому річ?

— У забігайлівці ти сказав щось про Spotify.

Він киває, клацаючи запальничкою. Від іскри в мене в очах пливуть кольорові кола, які повільно зникають. Бенні глибоко вдихає та видихає вбік, щоб дим не курився між нами, а потім сідає на місце.

— Хіба я про таке казав?

— Може, це й не моє діло, але мене здивувало, що ти можеш заплатити сотню баксів за мою каву, бо не маєш менших купюр.

— Ага, — киває він, прикипівши увагою до чогось за моїм плечем. — Оце так новина. Нічогенька.

— А коли… — починаю я, а потім незграбно пробую ще раз. — Я хотіла сказати, ми й гадки не мали….

— Ну, якщо говорити чесно, я не таївся; зазвичай ми не плямуємо відпустку балачками про копійки, — говорить він, вишкірившись. — Але скажу правду: я зовсім нещодавно продав шмат своїх акцій. Ти мене знаєш, — Бенні жестом показує на свої драні джинси. — Я не надто переймаюся речами. Мені до душі використовувати їх на повну та зношувати. Я й гадки не маю, куди подіти ті гроші. Знайшов хлопця, який мені допомагає. Він хороший. Розумний. Гадаю, йому можна довіряти.

— Що ж, — мій шлунок увесь перекручується від нервів, — зробивши це, я боюсь перетворитись на простісінького друга, але мені цікаво, чи не міг би ти мені з дечим допомогти?

Бенні ледь вловимо усміхається.

— Здається, я знаю, до чого ти хилиш.

Я кліпаю.

— До чого ж?

Він підіймає підборіддя.

— Кажи.

Мої плечі повільно здіймаються все вище й вище до вух у примітивному зніяковінні, але я відкидаю його:

— Я тут подумала, чи не міг би ти дати мені кредит на купівлю хижки? — його вираз змінюється. Вочевидь, це його здивувало, тож поспішаю додати: — Певно, я зможу покрити перший внесок — назбирала трохи. Як тільки знайду нову роботу, платитиму іпотеку. Я живу вдома, не маю ніяких витрат. Переконана, я відносно швидко знайду роботу. Потрібна лише твоя згода, присягаюся.

Бенні все ще насуплений, і це мене засмучує, але я продовжую:

— Ти міг би жити тут і не платити оренду й просто займатися своїми справами. Грати на гітарі. Тинятись кімнатами. Я платитиму іпотеку, а коли почну відкладати гроші, то, мабуть, зможу оплачувати й більші речі. Це буде гарний внесок. Я думаю, що це залежить від того, скільки вони просять… Гаразд, це залежить від багатьох речей… — я замовкаю, щоб нарешті перевести подих. — Мені просто до болю не хочеться втрачати це місце.

— Мені теж, — він кілька секунд мовчки розглядає мене. — Тобі важливо саме володіти ним?

Заперечно хитаю головою:

— Я знаю, що володіти будинком — особливо старим і особливо в іншому штаті — не просто. Але, може, було би простіше, якби ти мешкав тут? Не знаю. Згодна, звучить божевільно, і, чесно кажучи, деталі вималювались у моїй голові якісь пів години тому. Не те щоб я прагну заволодіти хижкою, просто це місце має лишитися, щоб ми могли й далі тут збиратися. Гадаю, це — найперша річ, яку мені треба виправити, тому мене й відправило в минуле.

Він із розумінням киває.

— Ясно.

— Подумай про це, — додаю швидко. — Чи ні. Може, я образила тебе чи…

— Анітрішечки.

— … люди й мають таке робити? — корчу гримасу вибачення. — Яка ж я наївна.

— Пробач, — говорить Бенні, усміхнувшись, а потім нахиляється й бере мою долоню.

— Ти не образила мене й не поводишся наївно, дорогенька. Я не прагнув поставити тебе в скрутне становище; просто хотів зрозуміти твою мотивацію, щоб знати, чи не відбираю я в тебе щось важливе.

— Відбираєш? — струшую головою. — Не розумію.

— Відбираю твою можливість володіти цим місцем. Я вже зробив пропозицію Рікі та Лізі.

У мене відкривається рот, але звідти нічого не виходить, крім мертвотного хрипу. Нарешті збираю слова докупи:

— Пропозицію стосовно хижки?

Він стискає мою руку.

— Коли ти вперше прожила цей тиждень, то до останнього не знала про їхній намір продати її. Хтозна, — може, тоді я б і зробив їм пропозицію, але я знаю себе. Мені нелегко брати відповідальність за щось велике. Може, я просто засмутився б, як і решта, а може, на мить задумався би про покупку, але ще до повернення в Портленд відмовив би себе від такого. Але ти розповіла мені в перший день. Отже, — говорить Бенні та знов усміхається, — я пробув тут тиждень, роздумував про те, як сильно люблю це місце, та намагався уявити, як знову проводитиму час тут із вами. Знаючи про неминуче, стало простіше звикнути до думки про цей крок. До того ж я трохи натякнув Рікі, — шкіриться хижо. — Звісно, дуже тонко. Це питання сьогоднішнього чи завтрашнього дня.

— Пробач, — розводжу руками, неспроможна стримати захоплення. — Що ти хочеш сказати?

— Я купую хижку.

Виструнчившись, я хапаю його в обійми. Стілець Бенні тріщить і ламається; ми падаємо на вкриту пилом дерев’яну підлогу.

— Гадаю, тебе це не засмутило? — регоче Бенні піді мною.

* * *

Я впевнена, що моя наступна розмова не перевершить досконалого рішення Бенні, але мені стає легше, коли Тео бачить, як я спускаюсь, і не тікає.

До речі, він усміхається.

Тео сидить за картярським столиком у замалому для себе різдвяному светрі з Капітаном Америкою та стискає в руках горня кави.

— Я шукав тебе цілий ранок.

— Вже схоже на тебе, — сміюся, опускаючись поряд. — Більшість людей у будинку, здається, відвернулися, коли я зайшла.

— Ого. Але ж усе не так і погано?

Мотаю головою.

— Я пожартувала. Усі неймовірно людяно ставляться до мого лиха з розуму, як і очікувалося.

— За винятком мене.

Зненацька голосно сміюся:

— Так, за винятком тебе.

— Слухай, — говорить він, — учора я повівся як нікчема. Пробач. Ти ж мене знаєш — іноді мені просто потрібно остудитися.

Не думаю, що зрозуміла, наскільки засмутилася через розкол у наших стосунках до цієї миті, а тепер відчуваю, як очі от-от наллються слізьми. Звісно, я знаю його. Злість завжди накриває Тео поступово, а от пару він випускає ще повільніше. Чому було не посіяти в ньому сумніви ще першого разу? Якщо пригадати минуле, то йому вистачило б одного ранку після того, як ми цілувалися, щоб вибратися з власного пригнічення. Весь цей час я ходила засмучена через те, що Тео просто був таким, як завжди.

Та перш ніж я встигаю проковтнути їх, сльози виливаються через край. Тео миттю підскакує та оббігає стіл, обіймає мене, ставши на коліна. Впевнена, його вразила моя реакція, але йому ніколи не дізнатися, як сильно мені було потрібно почути це вибачення — за те, чого ця версія Тео навіть не робила. Все одно що сердитись на когось через те, що вони погано поводились уві сні; немає провини Тео в тому, що мені потрібно було від нього емоційно відгородитися.

Він бурчить мені в плече:

— Ти мені розкажеш, що трапилося?

Сама думка про те, щоб пройти все це знову, — все одно що битися головою об цегляну стіну. Це ніяк не допоможе: якщо Тео страждав, дізнавшись про нас із Ендрю, останнє, що йому треба — почути, що відбулося зі мною в альтернативній реальності. Навіть розказавши, я не почуватимусь краще, і він — теж, та й у нас із Ендрю нічого вже не налагодиться.

— Не проти, якщо ми упустимо повний переказ? — пропоную. — У цій ситуації мені краще рухатися вперед.

Відхилившись, він підіймає підборіддя та з милим виразом вивчає мене.

— Гаразд. Відчеплюсь від тебе. Але якщо передумаєш, то я завжди поряд, готовий дати тобі погану пораду.

Регочу у відповідь:

— Дякую.

Після довгої миті замисленого мовчання Тео запитує:

— Отже, ти справді весь цей час була закохана в мого брата?

Киваю:

— Відколи нам із тобою виповнилося по тринадцять.

Він тихо співчутливо присвистує:

— Довгенько, Мей. Святий Боже.

— Буде надто дивно, якщо я тобі зізнаюся, що не уявляю, як це — не обожнювати Ендрю?

— Зовсім ні, — говорить Тео. — Знаєш, круто, що ми з тобою про таке говоримо.

— Ага.

— Я зіпсував ваші стосунки?

Це мене веселить.

— Боюся, що ні. Я вже зробила це без твоєї участі.

— Як гадаєш, усе можна виправити?

Прикусивши губу, відповідаю:

— Треба спробувати.

Тео встає з колін та сідає на стілець поряд.

— Не знаю, що там у вас сталося, але Ендрю замкнувся в собі. Тож той факт, що він просто взяв і все розповів — справжнє божевілля, — нігтем великого пальця Тео колупає подряпину на столі. — Гадаю, через це я вчора й скипів. Фамільярність. Я думав, що у вас вже давно роман.

Сухо сміюся:

— Ні.

— Знаєш, він тримався стійко. Тож ти як хочеш, але, на мою думку, якщо в тебе до нього є почуття, варто ще трохи поборотися, перш ніж здаватися.

Подивившись на годинник на телефоні, усвідомлюю, що якщо я хочу зробити великий крок назустріч, краще почати зараз.

— Мені простіше відрізати собі руку, ніж спекатись твого брата, тож я не здамся, — вставши, я нахиляюся та цілую Тео в щоку. — У мене є ще кілька карт у рукаві. Побажай удачі.

Розділ двадцять шостий

У першій версії відпустки Ендрю не сидів у плавучому будинку на самоті все Різдво. Приблизно в цей час — десь о п’ятій ранку — він був на кухні з Кеннеді та Захарією. Вони розвішували металеві гірлянди й паперовий гостролист, наспівували колядки голосами мапетів та істерично гиготіли.

Однак цього разу на кухні тихо. Подарунки розпаковано, папір утрамбовано в сортувальному ящику. Ніде не видно ні гірлянд, ні крихітних ножиць на столі чи розкиданих підлогою папірців. Приблизно за годину ми їстимемо залишки вчорашнього бенкету, але в цю мить простою всі вирішують скористатися нагодою подрімати, почитати чи випити коктейлю біля каміна, смакуючи наші останні хвилини разом. Усі, крім мене: я беруся до справи прямо на горищі у Бенні.

А потім моє серце завмирає: настав час узяти пакунок, який мама допомогла мені зібрати, й віднести крізь свіжий сніг до маленької Фортеці Самотності[42] Ендрю.

Він не відповідає на мій стукіт, тож дві хвилини я марно топчуся на вулиці, сперечаючись сама з собою про те, що робити, панікую, бо він мене ігнорує, дозволяю істериці досягти точки кипіння — перш ніж збагнути, що, може, варто просто постукати сильніше.

— Заходьте, — зрештою озивається він. — Відчинено.

Штовхнувши двері, зазираю всередину.

Туристична сумка Ендрю спакована, спальні мішки зібрані біля стіни. Він сидить на голому ліжку, перекинувши ногу на ногу, та бриньчить на гітарі.

Я планувала почати з маленької підготовленої промови, але так і завмираю, уздрівши зібрані речі. Цікаво, він узагалі збирався прощатися?

— Ти сьогодні повертаєшся в Денвер?

— Ага, — він підводить погляд, намагаючись усміхнутися. Навіть попри напругу між нами, йому не властива злість.

Я затинаюся, не в змозі підібрати краще продовження.

— Ти чув про Бенні й хижку? — здригнувшись, пригадую, як у цьому самому місці він говорив про мою рятувальну місію.

— Тато щось таке згадував учора ввечері, — голос Ендрю неприродно тихий. — Гарні новини.

— Ага, — мене затягує трясовиння; немає ніяких ідей, що іще сказати. — Я принесла тобі подарунок, — говорю нарешті, а він здивовано супиться, спостерігаючи за мною з іншого кінця кімнати.

— Мей, ти не зобов’язана нічого мені дарувати.

— Це не на Різдво, — пояснюю та вирішую перейти до промови. — Слухай, Ендрю, я знаю, що ти на мене сердишся…

— Я серджуся не на тебе, — обережно каже він. — Я злий сам на себе, — струснувши головою, відсторонено бриньчить, роздумуючи. — Зазвичай я не заглиблююсь у речі так зразу, і от укотре переконався чому.

Не стримуюсь і питаю:

— Чому ж?

Ендрю дивиться на мене страждальницьким поглядом, ніби знає, що його слова завдадуть мені болю.

— Тому, що я можу змарнувати ціле життя, аби пізнати людину, і все одно помилятимуся в ній.

Отакої. Гарний удар. Але він має рацію: усе життя ми пізнавали одне одного, але разом з ним я поводилася так природно, як ніколи раніше.

— Ти не помилився в мені, — зробивши іще один крок, зупиняюсь за десять футів від Ендрю. — Тобто… може, ми набрали надто високої швидкості на старті, але ти не помилився. І все було добре, Ендрю. Інакше ти б зараз не сидів такий засмучений.

Він зазирає мені в очі іще кілька митей, а потім відводить погляд, повертаючись до гітари.

— Кілька років тому, — продовжую, — я запитала маму, що вона відчувала, коли вперше зустріла мого тата, і вона буквально сказала, що вони зустрілися в гуртожитку й почали зустрічатися, і з того часу влилися в цю сумісну буденність.

Він не відповідає, але слухає, я знаю. Навіть граючи на гітарі, Ендрю зі мною.

— Я спитала її: «Ти просто знала?» — і замість того, аби пояснити, була це доля чи щось далеке від романтики, вона сказала: — «Вгадала. Він був приємний та виявився першою людиною, що заохотила мене малювати». Знаю, вони розлучилися, і тепер минуле набуло іншого відтінку, але вона говорила зі мною — плодом свого шлюбу — і жодного разу не згадала закоханість або те, як не могла уявити себе з кимось іншим. Це просто сталося.

Я чекаю на реакцію, але її немає. У тиші теплим потоком повітря мене накривають слова пісні, яку Ендрю відсторонено награє: «Не знаю багато про історію…

І якби вона могла бути з тобою…»

Його рухи такі неуважні, що я не розумію, чи він узагалі усвідомлює, що грає.

— Тобто, вочевидь, — кажу далі, — це було не те, що я хотіла почути, — пауза. — Оскільки ніхто з нас не хоче уявляти, як наші батьки насправді трахалися, ми думаємо, що спалахнув принаймні вогник, чи пристрасть, чи бодай щось доленосне.

— Ага, — він відкашлюється та ще кілька митей безладно перебирає кілочки.

— Ми прогоріли, — визнаю, — але хай там як, я вважаю, що вийшла хороша історія. Я так довго цього хотіла, а ти й уявлення не мав, а коли дізнався… в тобі ніби щось перемкнуло, — замовкаю, підбираючи правильні слова. — Між нами виникла справжня романтика.

Ендрю вагається, але за мить прилаштовує пальці на лади й продовжує гру.

— Романтика відбулася не тільки в теорії, а й на практиці. Кожна секунда поряд із тобою була ідеальною, — переминаюся з ноги на ногу. — Коли ми обирали ялинку. Коли у твоєму волоссі застрягли сніжинки. Санчата. Шафа, наш вечір у ній. Усе це відбулося через моє бажання. Бажання! Хто повірить, що бажання справджуються? Світ і близько не такий, як я думала — тобто в ньому насправді відбувається магія — але в це не важко повірити. Найнеймовірніша частина — що я була з тобою. Людиною моїх мрій.

Схиливши голову, Ендрю притуляється до стіни, заплющує очі й ставить гітару на ліжку поруч із собою. Він видається втомленим і повільно глибоко вдихає. Не спішить підіграти мені, але й не просто пасивно слухає, а поглинає кожне слово. Це дає впевненість продовжувати.

— І я не тільки бажала цього, а й працювала над цим. Я б і слова тобі не сказала про те, що зі мною сталося, чи як вляпалась у халепу з Тео, — задираю підборіддя. — Але я пишаюся, що розповіла це тобі. Чи хотілося б мені знайти краще пояснення? Авжеж. Але я відкрила тобі правду, бо хотіла розпочати наші стосунки — які б вони не були — з чесності. Я не збрехала про свої почуття, — проваджу далі. — Чесно говорила про помилки. Чесно робила найкращі й найгірші речі цього тижня, — заспокійливо вдихаю, бо голос починає бриніти. — І якщо існує лиш одне, що ми зробили ідеально, то це розмови, прозорість і чесність одне щодо одного з самісінького початку. Ми одразу ж розговорилися. Я не знаю більше нікого в цьому світі, з ким мені було б так само комфортно.

Бачу: його це зачепило. Він стискає щелепи; адамове яблуко рухається, коли він ковтає.

— Є щось таке інтимне в тому, аби ділитися вголос речами, які б ніколи не сказав іншій людині, — кажу я, — дозволити комусь побачити тебе без фільтрів. Шкода, що вся ця ситуація стала неприємною. Пробач, якщо сила моїх почуттів змусила тебе рухатися швидше, ніж ти хотів би. Але я покохала тебе, відколи дізналася, що таке кохання, і це не зміниш. Ніколи від цього не відмовилася б. Кохати тебе — єдиний доказ, який був потрібен, аби я впевнилась: любов триває десятиліттями. Може, й ціле життя, хто знає… — відкашлююсь і, не подумавши, додаю: — Але сподіватимемось, що в майбутньому я б із тобою порвала, бо інакше кепсько стало б нам обом, ще й твоїй майбутній дружині.

Я незграбно сміюся, проте кімната лишається мертвотно тихою… аж поки я дуже гучно ковтаю. А бодай мене би земля поглинула.

Але тепер мене вже не спинити. З припливом хоробрості я крокую через усю кімнату й простягаю йому подарунок, загорнутий у товстий блискучий зелений папір з матовим червоним бантом. Коли я закінчила його створення, мама допомогла запакувати, віддала мені зі сльозами на очах і поцілувала в долоню.

— Я хотіла подарувати тобі це, — киваю. — Називається «Щастя».

Нарешті Ендрю опускає голову та розплющує очі, але на мене не дивиться. Він обережно вивчає пакунок у моїй руці.

— Що це?

— А ти відкрий.

Помітивши спантеличений блиск у його очах, додаю:

— Це — оригінал від Мейлін Джонс. У рамці, розмальованій Еліс Джонс. Ми зробили це сьогодні.

Він нерішуче побожно бере пакунок. Самими кінчиками пальців, які торкалися майже кожного дюйма моєї шкіри, з легкістю розпускає шовковий бант. Кімнатою відлунює тріскіт розірваного паперу. Подарунок не поклали в коробку, тож пакування клеїли прямо на обрамлений малюнок, виконаний вугіллям на папері.

На мить замислююся, де мама знайшла просту дерев’яну рамку, яку так мило прикрасила майстерно намальованою осикою — хіба що Ліза витягла з неї якусь стару світлину, аби звільнити місце, чи Бенні допоміг відкопати щось на горищі — але у мене справді немає часу досліджувати це питання, тому що Ендрю перехопило подих, і він перетворюється на надувну іграшку, з якої викачали повітря. Як же швидко він здався.

Фігурі на моїй замальовці років вісімдесят, але очевидно, що це — портрет Ендрю. Працюючи, я намагалась упіймати теплу доброту його очей, дику неслухняність волосся, грайливий вигин рота. Жінка поряд — моя точна копія. Я спробувала пом’якшити старістю вилиці, змалювати круглу припухлість нижньої губи й широку глибину своїх усміхнених очей.

Ми сидимо на гойдалці при хижці пліч-о-пліч, переплівши пальці. Моя ліва рука спочиває на коліні, прикрашена простою весільною стрічкою; рот відкритий, голова закинута назад від радощів, а його очі сяють щасливою самовпевненою гордістю. Ми не граємо на публіку, навіть не переймаємося, що поряд хтось може спостерігати.

Хто знає, через що ми пройшли за останні шістдесят років, але досі беззаперечно щасливі.

— Мендрю та Мейзі, — тихо промовляю я тонким голосом. — У мене не було часу зробити повну картину, але й так гарно. Це така собі замальовка, лише можливість. Навіть якщо вона ніколи не втілиться у щось більше, ти — єдиний, хто робить мене щасливою, і я вдячна за це.

Нахилившись, поспіхом цілую його в лоб і повертаюся до виходу, перш ніж розревітися.

Я берегла сльози до того часу, поки не опинюсь на вулиці, на самоті, серед снігу.

* * *

Мені не хочеться повертатись у хижку. Звуки зсередини дивним чином викликають клаустрофобію. За останні кілька днів я зробила стільки відкриттів, що мені потрібно трохи тиші, аби все перетравити, дати всьому утрамбуватися, щоб я змогла зрозуміти, куди рухатись далі.

Алея, що веде в напрямку від хижки, завдовжки з чверть милі, припорошена свіжим снігом. Мої чоботи скриплять на тонкій пороші, але на вулиці нетипово для цієї пори року теплий вечір, і я чую, як крига тане на гіллі дерев, шумно крапає та хлюпає. Опинившись на головній вулиці неочікувано незахищеною від вітру, я застібаю пальто й звертаю ліворуч, проходжу іще близько милі в напрямку вулиці, такої ж знайомої, як і та, на якій стоїть мій дім.

Ми з Ендрю й Тео весь час гуляли тут, коли наші батьки виставляли нас із дому, щоб під ногами не метушилися. Ми збирали палиці й використовували їх як мечі, ціпки чи чарівні палички. По черзі тицяли на хижки, які кожен з нас би купив, подорослішавши, а ще роздумували над тим, чим би займалися щодня, ставши постійними сусідами. Ми рубали дерева в марних пошуках ведмежих барлогів чи мисливських пасток. З часом деякі з будинків продали та реконструювали чи й узагалі повністю оновили. Цій вуличці не вистачає трішки хвалькуватого блиску інших частин шикарного Парк-Сіті; навіть реконструйовані будинки зберегли атмосферу безпечної лісистої місцевості. Улітку, якщо примружитись, можна побачити в кінці вулиці зимову країну чудес, яка от-от готова з’явитися.

Дим клубочиться з димарів, а безладна суміш святкової музики ллється дорогою. Я зупиняюся біля свого улюбленого будинку на цій вулиці — обвитої плющем споруди, що нагадує оселю лісових гномів — та дивлюсь на еркер[43], який виходить на вулицю. Дві затінені фігури рухаються в передній кімнаті біля різдвяної ялинки, що яскраво сяє. Ще одна постать порається на кухні. Навіть звідси я вловлюю запах печеної індички й маслянистої солі холодних соснових дерев. Якби я прихопила з собою скетчбук, то зробила б замальовку прямо тут.

Якщо мені так добре серед снігу, чому б не оселитися там, де сніжить? Таке собі раптове перегрупування думок, усвідомлення, що мені не обов’язково лишатись у Каліфорнії та не слід втискати ціле життя в нинішній шаблон. Я можу рухатися. Можу покопирсатися в тунелях думок та уявити роботу мрії. Можу з’ясувати, хто ж така ця бісова Мейлін Джонс. Я спробувала підкорити Ендрю, але він вислизнув із моїх рук, хоча це й не означає, що варто дозволити іншим ниточками хоробрості розірватися.

* * *

Мій настрій, яскравий після прозріння, спадає, щойно я повертаюсь у хижку та усвідомлюю, що Ендрю немає серед решти у вітальні.

— Всім привіт, — вітаюся.

Бурхливі балачки завмирають із моєю появою.

— Здоров, Мей, — виструнчився Майлз.

Усі в очікуванні вирячилися на мене. Не думала, що моє повернення так точно підмітять.

— Здоров…

Захарія катається по килиму і хихоче.

— Що таке? У мене на голові пташине гніздо?

Аарон проводить долонею по темному, як чорна діра, волоссю, говорячи:

— Та ні, нічого такого, — ніби це було серйозне запитання.

Нарешті Ліза цікавиться:

— Ти зайшла через сіни?

Заперечую:

— Через головний вхід. А що?

Вони продовжують витріщатись на мене, ніби чекають продовження.

— Гаразд. М-м-м… Ендрю досі в плавучому будинку?

— Він… — починає Кеннеді, але в ту ж мить Рікі бовкає:

— Надворі холодно?

Спантеличено закліпавши, відповідаю натягнуто:

— Так.

Опустивши очі на новий годинник, усвідомлюю, що мене не було майже дві години, а я навіть не подивилася, чи машина Ендрю досі стоїть у під’їзді. Я б запитала, чи він тут, але не певна, що хочу знати.

Незграбно кручусь на місці, не впевнена, що з собою вдіяти.

— Що ж, ви всі поводитесь якось дивно, тож я трохи посиджу внизу. Дайте знати, коли буде потрібна моя допомога з вечерею.

— Ти повинна піднятись нагору, — виспівує Захарія на підлозі.

— Повинна?

Усі голови в кімнаті зі згодою кивають.

Запитально глянувши на них, кажу:

— Гара-а-азд, хай буде по-вашому, — принаймні це дає мені привід, щоб утекти. Човгаю коридором, огинаю поруччя, аби піднятися сходами, але щось хрустить під моєю стопою в шкарпетці. Піднявши ногу, виявляю на підлозі якийсь сріблястий предмет і вивчаю його.

Це — розчавлений м’ятний «цілунок». На мить мені перехоплює подих від здивування, але потім очі знов зосереджуються на підлозі, і я усвідомлюю, що іще по одній цукерці лежить за фут від мене в обох напрямках: одна вказує нагору, інша — в кухню, куди б я пішла одразу ж після прогулянки.

У моїх думках сріблясто спалахує надія. Побігши сходами, простую стежкою з цукерок, розсипаних коридором і за поворотом.

Слід веде прямо до спальні Ендрю й зупиняється точнісінько біля його шафи.

Серце перетворюється на маніяка в грудній клітці, коли я тягну на себе двері й бачу Ендрю, який мружиться проти світла.

— Щось ти загулялася, Мейзі. Я вже пів години тут сиджу.

Я занадто вражена, щоб говорити, але точно не настільки, щоб розридатися.

— Ендрю?

Знизу лунає шквал аплодисментів і вітань.

— Я ж казав піти нагору! — горланить Захарія, перш ніж хтось ляскає його долонею по роту й виводить з режиму крику.

Зі скреготливим сміхом Ендрю тягне мене в шафу.

Не знаю, чи я кричу, але моє серцебиття так гучно відлунює у вухах, що скидається на грім.

— Що тут коїться?

Його голос ніжний, трішки гіпнотичний:

— А на що схоже?

Схоже на те, ніби він солодко мене спокусив, ніби дивиться на мій рот, ніби збирається поцілувати. Але, враховуючи мій крихкий вразливий емоційний стан, припустити таке — дуже погана ідея.

— Що ж, — прикусивши губу, оглядаю маленьке тьмяне місце. Констатувати факти — чудовий початок. — Схоже на те, ніби ти залишив стежку з моїх улюблених цукерок, щоб заманити мене до шафи.

Ендрю сліпучо усміхається. Відчуваю, як його рука обережно опускається на мою талію, ковзає вниз по стегну, пальці стискаються, притягаючи мене ближче.

— Як гадаєш, навіщо?

Мені хочеться відповісти, що в цілях безпеки краще йому самому це сказати, але слова в моєму горлі здаються втомленими та вкритими пилом. Те, що виходить, мене дивує:

— Ти хотів усамітнитися зі мною в місці, де ми вперше цілувалися, щоб ти зміг визнати, що весь цей час я мала рацію.

Ендрю схиляється й ніжно притискає губи до моїх.

— Весь цей час ти мала рацію, Мейзі.

Знаю, він говорить про нас і те, що я сказала у плавучому будинку, але його дихання пахне м’ятою і шоколадом.

— Я знаю: м’ятні «цілунки» справді смачні.

Він сміється, видихаючи теплий потік повітря проти моєї шиї.

— Ти знала, що насправді вони називаються Hershey’s Kisses Candy Cane Mint Candies, а на смак як «білий крем та свіжий хрускіт м’яти»? — він цілує мене в шию. Це означає, що технічно вони не з білого шоколаду. Більше не буду тебе присоромлювати за любов до них.

— Ого, дякую.

Його усмішка розгладжується.

— Ти так швидко вибігла з плавучого будинку, я й сказати нічого не встиг.

— Мені здалося, тобі треба побути самому.

— От якби слова прийшли мені швидше… — визнає він. — Я просто не створений таким.

— Але якби ти сказав щось, — говорю я, — тоді не зміг би зробити красивий жест у своєму улюбленому місці — в цій шафі.

— З твоєю улюбленою річчю — жахливою цукеркою.

— Не будь скромним, Ендрю Поллі Голлісе. Ти — моя найулюбленіша річ, і ти про це знаєш.

Його грайлива усмішка зникає, а вираз сповнюється полегшенням, щойно ми зупиняємо гру. Ендрю бере долонею моє обличчя й пристрасно цілує в губи. Він притягує мене ближче і тихо стогне, коли його язик торкається мого.

— Тепер можна це сказати? — запитує він, відхилившись на кілька дюймів.

— Що саме?

— Що я кохаю тебе.

Мені аж у вухах клацає, ніби зачинилися двері і крізь шпаринку присвиснув вітер. Увага Ендрю зосереджується на моїй усмішці, що розтягується на обличчі.

— І я тебе кохаю.

Він накручує моє пасмо собі на палець.

— І тобі не треба завтра повертатись у Каліфорнію?

— Не треба. Я стою на слизькому шляху пригод і готова до будь-чого.

— Це — гарні новини.

— Ага, без жартів. Останнє, чого я хочу, — опинитись у літаку.

Він сміється.

— Так сталося, що у мене є позашляховик, а Денвер усього за вісім годин їзди звідси. Можливо, ми могли б трохи покататися?

Я тягнусь до нього, а він схиляється мене поцілувати, і полегшення таке потужне, що схоже на шаленство, яке струменить венами.

Ендрю щасливо бурмотить, повільно відходячи після поцілунків, схожих на підсолоджені краплі дощу. Йому потрібна мить, аби розплющити очі, і, я присягаюся, через ту усмішку, сповнену глибоких почуттів, я закохуюсь у нього ще більше.

— Я радий, що ми подолали нашу першу сварку.

Стривожено відступаю:

— Це була наша перша сварка?

Він теж відходить.

— А ти гадала, то був кінець?

— Ну… так. Ти сказав, що взагалі мене не знаєш, — недовірливо й нервово гигикаю, спостерігаючи, як його очі наповнюються бісиками, а обличчя розтягується в усмішці. — Що? Чого регочеш?

— Бо знову твоя правда, але щось ти рано здалася після тринадцяти років очікування.

Я грайливо штовхаю Ендрю, але той не може відійти надто далеко.

— А що мені було думати?

— Ти знаєш мене цілих двадцять шість років! Один день — крапля в морі.

— Ми були парою лише тридцять шість годин! Один день — це дві третини нашого роману.

Він радісно з цього сміється, а потім на мить завмирає. Ендрю дивиться на мене з сяйливою пристрастю. Я починаю непокоїтись. Інстинкт самозбереження підступає до горла.

— Мої батьки не сваряться, — нагадую йому. — Вони бурчать, проявляють пасивну агресію, а після єдиної великої сварки тато з’їхав.

— Гаразд, що ж, ти вчишся вправлятися з конфліктами, бо розумні люди, як ми, у стосунках не весь час погоджуються одне з одним. Це — наука.

— То он що таке, — шкірюсь я, — ці ваші стосунки?

Він — мила комбінація зворушення й нервування.

— Сподіваюся.

— Прямо зараз Мей, якій від тринадцяти до двадцяти шести років, грає в «Людину, що біжить»[44], — стукаю себе по скроні.

Ендрю поволі вгамовується.

— Тож… ми…

— Важко сказати, — виштовхувати слова — все одно, що ковтати скло, бо настала мить правди. — Ти мені віриш?

— Ти про бажання?

Це — водночас найбільш ясний та дивовижний досвід у моєму житті, і поряд із коханням до нього виникає невпевненість у тому, як продовжувати стосунки з Ендрю, якщо він вважає, що це все був лише сон.

— Ага.

— Звісно, вірю.

Плечі опускаються, мов вощаний папір.

— І… тобі з цим усім… нормально?

— Дозволь запитати, — опирається Ендрю. — У нинішній версії Різдва твій тато зламав зуб, відкусивши мамин злаковий батончик?

— Звісно, ні.

— А Кеннеді поранила коліно?

Я розумію, до чого він веде, й розпливаюсь в усмішці:

— Ні.

— Бачиш? Ти знала про спальні мішки у коморі. Переконала тата стосовно джину. Якось умовила Бенні купити хижку. І якби я послухав твої слова про Місо, то мій улюблений бридкий святковий светр був би цілий, чи не так?

— Це навчить тебе слухати твою… — усміхаюся й затинаюсь, коли частина мого речення зависає, мов стрічка на вітрі.

Очі Ендрю звужуються з розумінням.

— Мою кого?

І ось на мить я втрачаю впевненість. Маючи надії достатньо високі, аби відірвати хижку від землі, хіба не було б ідеально, якби всесвіт востаннє відсунув з-під мене стілець?

Але цього разу я не стрибаю в минуле.

— Твою кохану дівчину, яка мандрує в часі.

Усмішка Ендрю осяює шафу зсередини.

— Нарешті, Мейзі. Гадав, ти ніколи цього не скажеш.

Епілог

Шість місяців по тому

— Помагайбі, — гукає Бенні з ґанку. — Я за милю тебе побачив.

Мені не треба уточнювати, до кого з нас він звертається. Сто відсотків, що це не я в майці приглушеного вересово-сірого кольору та вицвілих шортах.

— Та невже? — Ендрю пригладжує свій бридкий светр. — Що скажеш? Він мені личить?

— Ти в ньому ще не запарився? — запитує Бенні. На вулиці справді так спекотно, що, присягаюсь, я бачу, як його голос прорізає хвилясте повітря.

Ендрю мотає головою:

— Те що треба.

Кинувши оком на коханого, помічаю, як крапельки поту скупчуються на його лобі при спеці в дев’яносто градусів[45]. Який же він милий брехун. Я б із радістю відпустила його руку, поки ми крокуємо алеєю — така вже вона липка. Усі ми знаємо, що заради власної правоти він пожертвує особистим комфортом. Цього разу Ендрю вирішив, що його «родзинка» в хижці — святкові светри. Будь-яка урочистість підійде. Волошково-синій, вишнево-червоний, сліпучо-білий — його любовна ода нашим батькам. Б’юсь об заклад: до обіду він його скине.

— З четвертим! — горланить Ендрю.

— З четвертим. Ходіть сюди, — махає Бенні.

Гравій хрускотить під моїми снікерсами, коли я біжу до парадних сходів назустріч моєму улюбленому дядькові. Наша автівка стоїть на головній дорозі, припаркована якомога далі від будівельних машин, які скупчились на алеї біля хижки — чи печери, як обізвав її Бенні. Я вже бачу пророблену роботу, і вона приголомшлива. Ґанок мов новий. Усю хижку перефарбували у той самий відтінок коричневого з зеленими віконницями, але вражає те, яке диво обмивання та свіжий шар фарби можуть зробити з цим місцем. Усі вікна перемістили, карнизи перебудували. Новий дах, нова панорама і засклений з одного боку ґанок перебувають у процесі розробки на західному боці будинку, що зі сторони гори. Я вже вмираю від бажання побачити, який вигляд усе має зсередини.

Обійми Бенні поглинають мене, але я одразу ж здивовано з них вириваюся. Він пахне своїм звичайним трав’яним шампунем, а ще — сосною та осикою, ґрунтом і лаком для дерева. Моїм тілом гуркотить його сміх, і відчуття повернення сюди разом з Ендрю вперше з моменту свят схоже на те, ніби залазиш у пінисту ванну з видом на океан під час заходу сонця. Просто рай.

Бенні відхиляється, тримаючи мене на відстані витягнутої руки, й вивчає.

— Маєш гарний вигляд, недотепо.

Переконана, він має рацію, — щастя накладає сяйво на нашу шкіру й підстрибує в наших кроках — але зараз черга Бенні говорити. Він засмаглий, волосся вигоріло на сонці та вкрилося пилом від, як я припускаю, постійної роботи над будинком. Його усмішка вигинається по-новому зморшками в куточках очей, і я помічаю на мить, що він тут не просто задоволений, а голову втрачає від щастя.

Далі свої обійми отримує Ендрю, — чоловіче потискування з плесканням по спині — і коли мої очі вже роздивилися ґанок, і мені вже не терпиться увійти, Бенні нарешті заводить нас усередину.

Мене переповнює побожний страх. Поруччя — ті ж, які ми бачили з дитинства, проте реконструйовані, сяють медовим коричневим відливом у вечірньому світлі, що ллється крізь парадні двері. Сходи переробили, як і всю підлогу внизу. Бенні залишив більшість старих меблів, але відполірував, полагодив і вимив їх усі, тож всередині яскраво та затишно водночас. Від свіжого шару фарби внутрішній простір здається набагато світлішим.

— Повірити не можу, що ти зробив усе це протягом шести місяців, — говорить Ендрю, поволі обійшовши по колу. — Тут ніколи не було так гарно, відколи… ну, хіба що до мого народження.

— Зажди, — Бенні проводить нас у кухню, де нове покриття яскраво сяє у вечірньому промінні, а чисті сталеві приладдя замінили всі оригінальні. Холодильник — справжнє здоровило з технологіями на дверцятах, і я підозрюю, що він може навіть обчислити домашнє завдання Майлза. Мама, Аарон і Кайл почнуть своє нове кулінарне шоу, коли це все побачать. Кухонний стіл із суцільного шматка дерева стоїть посеред широкого простору, оточений шістнадцятьма сидіннями.

Бенні перетворив їдальню, яку ніколи не використовували за призначенням, на вітальню з дивовижними вбудованими полицями, напханими книжками. Підвал уже закінчили, а свіжий гіпсокартон розділив його на чотири окремі кімнати: широка сімейна кімната унизу сходів, де, за словами Бенні, він поставить столи для більярду й пінг-понгу, а ще — машину для пінболу; з головної кімнати відкриваються три спальні зі спільною ванною в глибині будинку.

— Відтепер ніяких двоярусних ліжок, — радісно наспівує Ендрю.

— Віддав їх родині в кінці вулиці, в той кам’яний будинок на Гірському Хребті, — Бенні підіймає викрутку, що валяється на підлозі. — У обох їхніх дочок — двійнята. Скажіть, дивина?

Ендрю перехоплює мій вражений погляд, його очі зблиснули. Ми обоє знаємо, про який саме будинок говорить Бенні. Ендрю відомо, що я там гуляла, поки він поїхав по цукерки, аби заманити мене в шафу та зізнатись у коханні. Як дивовижно влаштований всесвіт.

Бенні обводить поглядом кімнату, киваючи сам собі:

— Тепер у нас вдосталь місця для всіх, ще й рости є куди.

Спальні вгорі так само велетенські, за винятком горища, яке переробили в хазяйську кімнату Бенні. Там роботи ще не закінчили — поки що приміщення нагадує захаращену зону реконструкції — але я бачу її кістяк серед хаосу. Вікно з вітражного скла все ще на місці. Стеля зі схилами не зміниться. До речі, вигляд кімната має майже як і завжди, просто трохи кращий.

Голос унизу гукає Бенні, лишаючи нас із Ендрю дивуватися наодинці. Меблі в його старій кімнаті на місці, аромат евкаліпта досі не вивітрився з матраца, стін, одягу в шафі. Проводжу долонею по тумбочці, коли пара рук огортає мене за талію ззаду, з хихотінням затягуючи в шафу. Двері скриплять за нами, й Ендрю перетворюється на містера Липкі Руки й напівлоскоче-напівобмацує мене.

— Я починаю вірити, що в тебе якась шафоманія.

Він бурмотить мені в шию:

— Подумай, скільки років ми змарнували, уникаючи цього.

Я верещу, грайливо відштовхуючи його, а він тягнеться до мене й пригортає до себе.

— Ходи сюди, — каже Мендрю й треться обличчям об мою шию. Він задоволено стогне й питає: — Як воно — повернутись назад?

— Неймовірно, — хапаю його плечі, занурюючи пальці в його кучері. — І дивно. В хорошому сенсі.

— Дивно, ніби зустріти Крістофера Вокена?

— Саме так, — відступивши, я цілую його підборіддя. — Де хочеш спати цими вихідними?

— Мабуть, тут, — вагається Ендрю. — Всі ліжка внизу одномісні, а в плавучому будинку буде занадто спекотно.

Та і як ми туди підемо? Звісно, з’явиться ностальгія, а може, ще й гірка радість. Знаю, в Бенні на будиночок великі плани, але, наскільки мені відомо, робота над ним ще не почалася. Я б не проти поспати в ньому, щоби згадати старі добрі часи, але там зовсім немає вентиляції. Ендрю має рацію: в пік літа там, швидше за все, буде дуже некомфортно.

— Тут із тобою колись спала якась дівчина?

— Одного разу, — зізнається Ендрю, відступаючи й гладячи долонею мої щоки. — Ліз, — одне з довготривалих кохань Ендрю. Вони зустрічалися кілька років тому. Кілька місяців тому ми перетнулися з нею та її новим чоловіком у якомусь барі, і вона була така бунтівна. — Але нічого такого не було.

Ця маячня мене смішить. Не можу уявити, як це: лежати в ліжку з Ендрю Голлісом і не роздягнути його.

— Брехун.

— Ні, я серйозно, — каже він. — Мама з татом знаходилися на відстані п’яти футів від нас. А я був надто сором’язливий, щоб до такого довести.

— Що ж, цього разу твоїх батьків тут не буде, — нагадую йому. — А речі Бенні лежали в одній з незакінчених кімнат унизу, тож… гра починається.

Ендрю гарчить, знову притискаючись обличчям до моєї шиї.

Цими вихідними тут тільки ми й Бенні; у всіх решти свої проблеми. Мама з татом допомагають Майлзу переїхати в КУЛА — Каліфорнійський університет у Лос-Анджелесі, де він уже почав відвідувати футбольні тренування. У Кайла репетиції в хорі — ми всі сподіваємося на нову бродвейську сенсацію. У Тео розпал будівництва нового будинку біля Каньйону Огдена, що за півтори години їзди звідси, а Рікі з Лізою вирушили у літній круїз із Сієтла на Аляску. Проте ми з Ендрю з легкістю змогли приїхати з Денвера. У нас довга відпустка, і ми вмираємо від жаги побачити, що Бенні зробив із хижкою.

У двері м’яко постукали, й ми перезираємось — нас спіймали! — а потім Ендрю відчиняє дверцята, впускаючи яскравий шматок світла та вид ошелешеного обличчя Бенні.

Той регоче.

— Так і думав, що ви тут.

— Бо, Бентлі, — шепочу я, — ця шафа — наше священне місце.

— Я ж пообіцяв це не змінювати, — він киває на вихід. — Ходімо. Хочу дещо показати.

Ми спускаємось униз, і я намагаюся вгадати, що ж буде далі. Я вже почуваюся вкритою ідеальною сумішшю нового і старого, яку Бенні вдало створює. Що ми ще не бачили? Задній двір? Круту можливість нового ґанку? Ендрю знизує плечима, коли я запитально дивлюся на нього, та витирає долоні об штани. Він видається збудженим, і я замислююся, чи якась частинка його сутності бореться з бажанням побачити, як сильно змінився будинок. Хоч це й на краще, але все ж таки.

Ми повертаємо внизу та йдемо коридором у кухню, через сіни й до задніх дверей.

Двір не змінився, але я все одно зупиняюся. Ендрю продовжує йти, та я не можу слідувати за ним, не можу зрушити з місця, бо структура, яку я бачу, лише віддалено нагадує плавучий будинок, із яким я росла. Переді мною красиве сільське лігвище. Маленька рибальська хижка з гігантським вікном, яке все ще виходить на гору. Там є димар, сходи, крихітний ґанок із двома яскраво-жовтими кріслами адірондак і столиком.

Я не помічаю, що плачу, поки Ендрю не повертається й не бере мене за руку, любовно регочучи з мене та втираючи моє обличчя своєю вільною долонею.

— Ну, годі.

Він тремтить.

— Ти знав? — запитую.

Він не відповідає, лише тягне мене вперед, усередину. Там усе ще одна кімната, — ну, за винятком нової ванної — але в глибині стоїть ліжко з балдахіном, диван і зручний стілець біля входу при журнальному столику на прекрасному килимі. Камін, вочевидь, не придатний для користування, проте нова система клімат-контролю вже люб’язно дзижчить, підтримуючи всередині свіже й комфортне повітря.

Мій погляд прикипів до фотографій у рамках, які прикрашають стіни — їх там щонайменше двадцять: деякі маленькі, інші розміром не менш як вісім на десять, і ми на них у різноманітних комбінаціях. Я з татом на санчатах. Ендрю, Рікі, Тео й Ліза на ґанку головної хижки. Бенні з мамою підносять коктейлі до фотографа. Майлз і двійнята грають у шашки на підлозі вітальні. Кайл тримає п’ятирічну мене догори ногами біля сніговика. Аарон із мамою куховарять у фартухах. Бенні зі мною-юначкою, Тео та Ендрю влітку, коли ми ходили в похід стежкою Залізного каньйону.

— Це нереально, — повертаюсь і бачу, як Ендрю поглинає це все, але він більше не стоїть поряд зі мною, він…

Він стоїть на коліні.

Невже в мене — найповільніший мозок у світі? Можливо. Але минає повних п’ять секунд чи й більше, перш ніж мені вдається скласти літери докупи у слово й вимовити єдине:

— Ой.

— Мейзі, — говорить Ендрю й розкриває долоню, демонструючи золоте кільце з ідеальним овальним сапфіром. Він дивиться на мене кілька мовчазних секунд, схвильований.

— Протягом останніх шести місяців ми отримали свою долю пригод, — продовжує він хрипким голосом. — Твій переїзд у Денвер, нова робота, наша нова квартира. Я нічого не люблю більше, ніж готувати з тобою вечерю, говорити про наш день, мріяти про те, чим займемося далі, — ковтає, але не зводить з мене очей. — Я й ночі не провів без тебе, відколи ми були тут востаннє. Не знаю, як ми на це спромоглися, хіба що зробили ці стосунки нашим пріоритетом. Ти — мій пріоритет, Мей. Я такий в тебе закоханий. Здається, неможливо уявити, що я був би з кимось іншим. Будь ласка, — завершує він тихіше, — ти вийдеш за мене?

* * *

Тільки ідіотка не загорлала б «ТАК!», і — переконавшись, що Бенні лишив нас самих собі, — не стрибнула б на цього чоловіка. Близько десяти секунд Ендрю нерішуче намагається вмовити мене поділитися з Бенні хорошою новиною, а потім здається та дозволяє мені штовхнути його до ліжка й здерти жахливий светр з його тіла.

Мені ніколи не набридне відчувати гладеньке тепло його торсу, те, як його руки зголодніло нишпорять мною, ніби він хоче торкнутися всього зразу, як він зариває пальці в моє волосся, коли я вкриваю його цілунками. Живіт Ендрю напружується під моєю долонею, стегна вигинаються, а потім він підтягує мене вгору й кладе під себе, рвучко дихає та грайливо нашіптує непристойності мені на вухо.

Ми покращили свої навички, — старанно практикувалися — але мене все ще дивує глибина емоцій, що накривають мене, коли б я не відчула його близькість, щоразу як він стає напруженим і трохи здичавілим. Ендрю дражнить мене через те, як я дивлюся на нього, але, гадаю, йому потай це подобається, бо те, як його очі поволі заплющуються тієї ж миті, як він опускається, — найгарячіше, що я колись спостерігала.

Я не дозволяю йому піднятися, не зараз. Виставляю руку вперед, і ми обоє дивимось на обручку на моєму пальці, сміємось із того, як по-іноземному звучать нашими голосами слова «чоловік» і «дружина».

Де ми це зробимо? Цікаво. Ендрю дивиться на мене, мов на дурну. Звісно, тут.

Ми влаштуємо маленьку весільну вечірку в колі нашої вибраної сім’ї. Таїті — гарне місце для медового місяця. Спершу собака, потім — діти.

Солодкі поцілунки сповільнюються, глибшають, а потім я сідаю зверху, а він дивиться з милою зосередженістю, граючись із кінчиками мого волосся, проводячи подушечками пальців по моїх вигинах, скеровуючи моє стегно, поки не починає пітніти й ставати наполегливим.

Я падаю на ліжко поряд із ним. Простирадла з м’якої гладенької бавовни холодять мені спину, а Ендрю заходиться кашлем зі сміху.

— І як я маю після такого ходити?

— Сподіваюся, Бенні мав на увазі, що ми спатимемо тут, — кажу я, повільно затамовуючи подих.

* * *

Але нам потрібні їжа та вода, до того ж лишається ще кілька годин до сну.

Він дивиться на мене й сміється.

— Не хочеш розчесатися?

Кинувши оком на дзеркало ванної кімнати, розумію, що моє волосся перетворилось на дике гніздо, губи розпухли й вкрилися синцями від поцілунків. Моя усмішка — любовно-п’яна й крива. Я роблю все можливе, щоби поправити волосся пальцями, але зрештою здаюся.

— Мої речі в машині, — кажу. — Бенні все одно, що в мене на голові.

Лише коли ми заходимо в кухню й семеро захоплених голосів вигукують: «СЮРПРИЗ!» — я розумію, чому Ендрю хотів, аби ми зайшли всередину та розповіли все Бенні, чому він запропонував мені розчесати волосся й чому почервонів мов буряк і регоче вдвічі більше. Рікі з Лізою не в круїзі. Тео не в Огдені за роботою над новим будинком, і хоча Кайл досі в Мангеттені, Аарон і двійнята — ні. Не впевнена, коли вони опинилися тут, чи як довго чекали на наш прихід, аби привітати нас із заручинами.

— Ви займалися боротьбою? — шепелявить Захарія, якому тепер не вистачає двох передніх зубів, а Аарон ледве тримається, щоб не вибухнути сміхом.

— Так, — серйозно відповідає Ендрю. — І поглянь — Мей виграла перстеник!

Мене поглинають обійми майбутніх свекра та свекрухи (!), а також Аарона та двійнят. Бенні не втрачає можливості покепкувати з катастрофи у мене на голові, а потім міцно мене стискає. Хоча це й найкращий сюрприз за весь день, дуже незвично не бачити моїх батьків і Майлза.

Взявши телефон із того місця, де лишила його на кухні, я фотографую свою ліву руку й пишу повідомлення мамі:

Я дивлюсь на екран в очікуванні позначки, що повідомлення прочитане, але воно відправляється надто повільно.

— Я чув, тобі подобається нове заняття, — каже Аарон, повертаючи мою увагу.

— Так! — широко усміхаюся. Тепер я — головна графічна дизайнерка в «Пивоварні на Їздових Собаках» — перспективній мікро-пивоварні лише за пів милі від Ред-Рокс і найкрутішого пивного саду в містечку. У мене в команді є двоє, що керують вебсайтом і соціальними мережами, а я створюю дизайн усякого обладнання — футболок, пивних кухлів, капелюхів, шапок та іншого фанатського мерчу. Власник був такий вражений моєю роботою, що попросив заново створити дизайн усіх їхніх лейблів і позначок, що означає, що мій витвір мистецтва одного дня буде на морозильних камерах по всій країні. На цю мить «Їздові Собаки» стали найвеселішою та путньою роботою, яку я колись мала.

— Куштував якось їхній імперський стаут, — відмічає Аарон.

— Не може бути! — Імперський стаут щойно здобув міжнародну золоту медаль; практично неможливо знайти його тут, не те що в Нью-Йорку.

— Один із батьків у школі — агент із продажів. Він мене з ними звів.

— Обожнюю тебе, — потягнувшись, цьомкаю Аарона у щоку. Навіть на іншому кінці країни в Мангеттені він лишається пов’язаним із тим, що відбувається на заході. Слідом за поцілунком я пригладжую рукою його посивіле волосся. — І шевелюру твою теж обожнюю.

— Ага, — усміхається він. — Найкоротша криза середнього віку в історії.

— Сподіваюся, Ліза десь записала обсяг виконаної роботи з фарбування.

— Чи бодай половину, — жартує він.

Та попереджувально регоче:

— Гей!

Я навіть не помічаю, як Ендрю вислизнув у машину й повернувся з моєю сумкою, поки не вручив її мені:

— Не хочу руйнувати сюрприз, але тобі це може знадобитися.

— Який ще сюрприз?

Він здригається:

— Переліт твоїх батьків затримався. Але вони майже тут.

— Справді? — верещу я і швидко дістаю гребінець, зав’язую волосся у вузол на маківці.

Саме вчасно, бо мама вже виспівує моє ім’я, перш ніж з’явитися на порозі:

— Мей! Де моя дівчинка?

Позаду неї тато несе свою та її сумки й усміхається від вуха й до вуха.

Ендрю виринає за мною, щойно мама підіймається сходами й обхоплює руками нас обох.

— Я знала! — співає вона. — Знала, знала, знала!

— Як давно? — запитую.

— Що ж, порахуймо, — вона дивиться на Ендрю, прикидаючи, а тато обіймає кожного з нас. — Може, два місяці?

— Ми придбали квитки у квітні… — говорить він. — Виходить, довше.

— Я просив вашого дозволу в лютому, — хихотить Ендрю. — На нашу двомісячну річницю.

Виходить Ліза, і вони з мамою переходять на високі частоти й жвавішають, розділяючи щастя. Рікі, тато й Аарон дивляться один на одного — ну, почалося — й крокують всередину — очевидно, щоби відшукати пиво в новому модному холодильнику Бенні. Той вітає моїх батьків, а потім спускається вниз із Кеннеді, яка тримає книжку про листя. Тео бавиться з Захарією у вітальні. Я сумую за Кайлом, а ще за братом, але можу закластися, в їхньому настрої є крихітний електричний спалах навіть посеред їхніх зайнятих життів.

Я вловлюю невеликий шматочок того, що говорить мама:

— …тут, але до чи після Різдва? — і припускаю, що наше весілля планується без нас, що тиск стосовно онуків розпочнеться зовсім скоро, і що ми по лікоть будемо в клопотах решту життя. Усе це треба буде обговорити, але після того, як ми дамо наші присяги — коли б це не сталося — і, на щастя, нам не доведеться вести перемовини стосовно того, як взаємодіяти нашим родинам. Вони змішалися задовго до нашої появи.

Коли ми заходимо з сонячної вулиці назад у будинок, мої очі затримуються на картинці в рамці на стіні в новій вітальні. Здалеку важко сказати, що це, але зблизька я усвідомлюю, що переді мною — аерофотографія. Ендрю кладе руки на мої плечі, а потім нахиляється, і собі вивчаючи фото. Нарешті він тягнеться вперед і тицяє пальцем прямо в центр.

— Це ми.

— Що?

Він відводить палець убік, і я дивлюсь на те, що він мені показує. Це — хижка посеред скупчення інших споруд, у центрі метушливого виру вулиці на ще метушливішому гірському хребті. За ним світ простягається в обидва напрямки, і кожнісінька точка на поверхні Землі — центр чийогось усесвіту, але на цій фотографії усе гаразд.

Центр мого світу — прямо тут, де я стою.

Подяки

Лише трішки магії, говорили ми. Впораємося швидко, говорили ми. Це буде нескладно!

Може, писати цей роман було й не так просто, але точно весело. Ми написали його до настання 2020 року, перш ніж вивергнулось усе пекло, а ідея зануритись у романтичну петлю часу здавалась ідеальною сезонною втечею.

Вона здається ще кращою тепер, коли ми повертаємося на початок і перечитуємо її. Мей у безпеці в цій хижці, зі своїми близькими людьми та єдиною вимогою — з’ясувати, який шлях їй призначено. Якби всім нам треба було зосередитися на чомусь такому простому, життя виявилось би набагато легшим.

Гадаємо, саме це й дає нам романтична література, — натхнення та здійснення бажань, веселощі та бадьорість — але цього року саме така продухлина й потрібна. Романтика виконує ту роль, яку й повинна, і зараз вона потрібна нам більше, ніж будь-коли. Тож ми маємо почати з подяки деяким авторам, чиї видовищні роботи висмикнули нас із реальності й перемістили у справжню радість цього року. Пак Чі-юн («Аварійна посадка на тебе»), Алексіс Голл («Матеріали бойфренда»), Скарлетт Пекгам («Розпусниця»), Ребеко Везерспун («Ксені»), Марто Вотерс («Мати й кепкувати»), Кейт Клейборн («Любовні листи», а також ваша стрічка у твіттері), Лізо Клейпес (привіт, богине) та Норо Ефрон, дякуємо вам за… ну… за все. Ми глибоко вами натхненні й безмежно вдячні за змогу повертатися до вашої креативності та розважливості в ці дивні дикі часи.

Наша основна команда — найкраща. Агентка Голлі Рут — твердий голос спокою та мудрості й чудовий снарк[46]. Наша редакторка в Simon & Schuster/Gallery, Кейт Дрессер, мириться з нашими численними змінами курсу. Дякуємо, Кейт, за те, що сповнені ентузіазму щодо CLo, а також на початку роботи за те, що проявляєте непохитність, коли ми застрягаємо, за ніжний червоний прапорець, коли ми редагуємо. Крістіна Дваєр — наша PR-представниця, наше золото. Навіть коли час зупинився й ми більше не знали, який вигляд має світ за вікном, усе було гаразд. Ми зробили це, завершили: люди отримали нашу книжку. Ти завжди так гарно працюєш, дівчинко.

Дякуємо команді S&S/Gallery за те, що трудилися найважче, як завжди: Джен Берґстром (ми справді обожнюємо тебе), Еймі Белл, Джен Лонґ, Рейчел Бреннер, Моллі Ґреґорі, Еббі Зайдл, Енне Джейконет, Анабель Джайменез, Селлі Мервін, Лізі Літвак, Джону Вейро і всім силам відділу продажів та вторинного авторського права видавництва Gallery Sales. В розпал пандемії втрата Керолайн Рейді сильно похитнула всіх. Нам так її бракуватиме. Через це ми вдвічі вдячніші кожному в S&S за те, що завжди були нашою неймовірною командою.

Дякуємо Мерієн Ерчер за читання, перечитування та перечитування знову. Ваші примітки й відгук завжди по суті й неодмінно цінні. Айрін Сервір, наша мета — перетворити вас на прекрасного лебедя. Читачам CLo and Friends — дякуємо за те, що змушуєте нас сміятися та триматися купи (і, звичайно, за любов до наших книжок). Ми обожнюємо кожнісінького з вас.

Любі читачі, ми сподіваємось, ця книга знайде вас у безпеці та щасливими. Дякуємо, що обрали її. Наше найбільше бажання до всесвіту — щоб історія Мей та Ендрю допомогла вам утекти від реальності, але (заради вас) стала тією, якої ви не потребуватимете відчайдушно. Це був важкий рік, і ми надсилаємо вам усю свою любов і, сподіваємося, шалену дозу магічних веселощів.

З величезною любов’ю

Крістіна та Лорен

Примітки

1

Ег-ног — слабоалкогольний молочний коктейль із додаванням яйця, що традиційно готується на Різдво в Америці та Європі. — Тут і далі прим. пер.

2

Тут: рейвах на ім’я Мей.

3

Джиміні Крікет — цвіркун-балакун, герой серії казок про пригоди Піноккіо, який неодноразово застерігає та рятує останнього в скрутних ситуаціях.

4

Оригінальна назва — Animal House, комедія Джона Лендіса, 1978 рік.

5

Відсилка до американського музичного фестивалю Lollapalooza.

6

Оригінальна назва — Care Bears.

7

Дошка віджа — дошка з літерами та знаками, яку використовували медіуми для спілкування з душами померлих.

8

Magic 8 Ball — іграшка, схожа на восьму більярдну кулю, яку використовують для передбачень або прийняття рішень.

9

Октанове число — одиниця, що характеризує здатність палива забезпечити якомога меншу вибухоспроможність під час згорання.

10

Оригінальна назва — Back to the Future, культова американська трилогія про подорожі у часі режисера Роберта Земекіса. Перший фільм був знятий у 1985 році.

11

Док — герой фільму «Назад у майбутнє», винахідник машини часу.

12

Оригінальна назва — The Avengers, фільм 2012 року режисера Джосса Відона, знятий за мотивами однойменного коміксу від Marvel Comics.

13

Картярська гра, в оригіналі — War.

14

Різновид гри у хованки.

15

Герой серії фільмів «Зоряні війни». Таунтаун — вигадана істота з тієї ж кіносаги.

16

Оригінальна назва — Groundhog Day, американська комедія з елементами фантастики режисера Гарольда Реміса 1993 року.

17

«Викрутка» — назва алкогольного коктейлю.

18

Дуґласія — вид вічнозелених хвойних рослин.

19

Міорелаксанти — медичні препарати для зниження м’язового тонусу.

20

Mayday — міжнародний сигнал лиха у радіотелефонному зв’язку.

21

Benihana — американська ресторанна компанія.

22

Оригінальна назва — Christmas Vacation — американський комедійний фільм 1989 року режисера Джерімая Чечик.

23

Лиха Відьма Сходу та Дороті — персонажі книжки «Дивовижний чарівник країни Оз» Лімана-Френка Баума.

24

Фільм 2012 року режисера Хуана Дієґо Соланаса, оригінальна назва — Upside Down.

25

Оригінальна назва — How the Grinch Stole Christmas.

26

Айс-брейкер (ice-breaker) — гра чи тема, яка сприяє знайомству та початку розмови, часто використовується в навчанні.

27

«Доказ» (Cluedo) — настільна гра детективного жанру.

28

Едвард Каллен — персонаж саги «Сутінки».

29

Оригінальна назва — The Hunger Games, американський фантастичний фільм 2012 року режисера Ґері Росса.

30

Йода — герой кіносаги «Зоряні війни».

31

Оригінальні назви — Halloween, The Shining і Return of the Living Dead.

32

Оригінальна назва — Scream.

33

Оригінальна назва — A Quiet Place.

34

Оригінальна назва — Silence of the Lambs.

35

Професор Плам — один із персонажів гри «Доказ».

36

Стакато — уривчасте коротке виконання звуків голосом або на музичних інструментах.

37

Оригінальна назва — Gidget.

38

Дрейдл — чотиристороння дзиґа, з якою граються під час єврейського свята Ханука.

39

У середині 1800-х в Німеччині почали створювати перші у світі штучні ялинки. Для їх виготовлення використовували пір’я гусей, індиків та курей. Такі ялинки нагадували білі сосни, що ростуть у Німеччині.

40

Оригінальна назва — Walking Dead, постапокаліптичний телесеріал режисера Френка Дарабонта.

41

Криптоніт — вигаданий мінерал із серії коміксів про Супермена. Згідно з коміксами, буває переважно зеленого кольору, здатний позбавляти героя сил та може його вбити.

42

Фортеця Самотності — вигадана фортеця, що з’являється в серії коміксів від компанії DC Comics. Штаб-квартира Супермена.

43

Еркер — частина споруди вище першого поверху, що виступає за межі основної конструкції, часто у формі заскленого балкона.

44

«Людина, що біжить» — південнокорейське телешоу.

45

Дев’яносто градусів за Фаренгейтом дорівнює тридцяти двом градусам за Цельсієм.

46

Снарк — фантастична істота з творів Л. Керрола.

Content

Крістіна Лорен
Різдвяні кружляння

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п’ятий

Розділ двадцять шостий

Епілог

Подяки

Примітки