Сюзанна Кларк

Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл

УДК 821.131.1’06-312.9-93

К 47

Susanna Clarke

Jonathan Strange and Mr Norrell

This translation of Jonathan Strange and Mr Norrell is published by Ridna Mova by arrangement with Bloomsbury Publishing Pic.

Cover design: © William Webb

Illustrations: © Portia Rosenberg

Кларк, C.

K47 Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл: роман / Сюзанна Кларк ; пер. з англ. Б. Стасюк, К. Пітик, Анатолій Пітик. — Київ : РІДНА МОВА, 2021. — 904 с.: іл. — (Серія «Сузір’я світів»).

ISBN 978-966-917-785-8.

ISBN 978-966-917-384-3 (серія).

УДК 821.131.1’06-312.9-93

ISBN 978-966-917-785-8

ISBN 978-966-917-384-3 (серія)

ISBN 978-074-757-055-4 (англ.)

© Susanna Clarke, 2004

© Стасюк Б., Пітик К., Пітик А. пер. з англ., 2021

© ПП «РІДНА МОВА», 2021

Пам’яті мого брата

Пола Фредріка Ґанна Кларка (1961 — 2000)[1]

Передмова

Надворі січень, я під’їжджаю до заміського будинку в Йоркширі. Дощ і туман огортають парк. Усередині споруди розкинувся напівтемний лабіринт прекрасних, але порожніх кімнат, якими гуляють зимові тіні та лункий відзвук кроків. Мені тут усе до вподоби, адже це неперевершений антураж для роману із квазідев’ятнадцятого століття.

Телефонним розмовам про гіпотетичну екранізацію «Джонатана Стрейнджа і містера Норрелла» чимало років[2], проте саме зараз, коли нарешті настала ця мить і я стою у Вентворт-Вудгаусі[3], мені раптом ніяково. Бентежить не лише розмах. (Тільки гляньте на цю валку вантажівок навпроти парадного входу. Може, навіть варто в когось перепросити за весь завданий клопіт?) І мова тут не тільки про інакший світ, не про конфлікт із реальністю. Напевно, будь-який майданчик, де знімають кіно, може таким похвалитися. (Гляньте-но на кілометри електрокабелів, що тягнуться вгору-внизу по кам’яних сходах і зникають, немов змії, у мороці котроїсь із сотень безіменних кімнат.) Ні, найбільше мене спантеличують люди із зачісками початку дев’ятнадцятого століття і в одязі початку дев’ятнадцятого століття. Думаю, без них тут не могло обійтися, а як порівнювати зі знімальною бригадою, то акторів не так уже й багато.

Однак ніщо не могло мене підготувати до того, що мої персонажі розгулюють навколо. На них міг би очікувати сценарист або драматург, але не романіст. Хіба що з’їде з глузду. (Для чого їм стільки парасольок? Хіба вони не усвідомлюють, що уявні?)

У тій частині Вентворт-Вудгаусу, де зараз ставлять Палату громад, до мене на слово-друге підходить сер Волтер Поул. Він усміхається мені. В неймовірно пишній бальній залі леді Поул і місис Стрейндж виконують танець, який самі вигадали. (Пізніше мені подарують фотографію цієї сцени.) Поважний і сповнений гідності Стівен Блек тримається в тінях. Чилдермасс — по-йоркширськи просто — хвалиться колодою таро і дає її потримати. Карти теплі і приємно шорсткі на дотик. З-поміж лав танцівників-фейрі мені по-дружньому махає рукою джентльмен із будяковим волоссям. (Охоче визнаю, це геть не в його дусі.)

Трохи тішуся, що двох людей я так і не зустріла: Джонатана Стрейнджа й Ґілберта Норрелла. В цьому я певна, бо визначальні їхні риси — зверхність і себелюбство. (Прикро казати таке про рідних мені людей, але це правда.) Натомість знайомлюся з Берті Карвелом та Едді Марсаном, котрі на них зовсім не схожі, - це люди добродушні та милі.

Десь через місяць ми всі збираємося в Йорку біля собору. Люди простують додому з роботи, їдуть машинами через центр міста, вечеряють у ресторанах. Усе, як завжди. Крім одного місця — якраз перед величним західним фасадом, де крутить сніговій і крізь нього з ліхтарями в руках пробирається зграйка магів у чорних плащах і трикутних капелюхах. У Йоркському соборі знову чаруватиме м-р Норрелл. Люди зупиняються і не можуть відвести очей. Так одного звичайного буднього вечора посеред Йорка двадцять першого століття раптом утворилася химерна бульбашка Англії століття дев’ятнадцятого, якої ніколи не існувало.

Наступного дня я гуляю з подругою біля собору. Дивлюся під ноги і бачу ледь помітні білі сліди між каменями бруківки.

— Дивись, — кажу я, — це ж мій сніг.

Сюзанна Кларк

листопад 2014 р.

ТОМ І

М-р Норрелл

Про магію він майже ніколи не говорив, а коли й говорив, то це скидалося на якийсь нестерпний урок з історії

1

Книгозбірня в Гертф’ю

осінь 1806 — січень 1807 року

Кілька років тому в місті Йорк було собі товариство магів. Вони збиралися щотретьої середи кожного місяця і виголошували довгі нудні реферати з історії англійської магії.

Це були маги-джентльмени, себто люди, які ніколи й нікому не завдавали магією ніякого лиха, як і не приносили з її допомогою навіть найменшого добра. Насправді, коли вже говорити щиро, то жоден із цих магів ніколи в житті не накладав ані однісінького закляття, не змушував чарами тремтіти жодного листка на дереві, не ворухнув жодної порошинки в повітрі й не перемінював кольору жодної волосини на чиїйсь голові. Попри це дрібне застереження маги з Йорка мали славу чи не наймудріших та найбільш магічних джентльменів у цілому Йоркширі.

Один великий маг якось сказав про свою роботу, що ті, хто в ній вправляються, «…мають сушити голови й ламати їх, аби навчитися бодай чомусь зі свого фаху, зате сперечаються дуже просто, немов це їх природний стан»[4], і маги Йорка не один рік доводили правдивість такого твердження.

Восени 1806 року до товариства долучився новий джентльмен на ймення Джон Сеґундус. Найпершого ж зібрання він узяв слово. Свою промову він розпочав із вихваляння джентльменів за їхню видатну історію; перерахував безліч іменитих магів та істориків, що в той чи інший час перебували в лавах товариства Йорка. Він натякнув, що одною з найголовніших його спонук приїхати в Йорк був саме факт існування в цім місті такого зібрання. Адже магів із Півночі, нагадав він присутнім, завжди шанували понад магів із Півдня. М-р Сеґундус розповів, що й сам багато років опановував магію, тому знав життєписи всіх великих чарівників минулих літ. Він стежив за новими публікаціями на ці теми й навіть сам зробив скромний внесок, але останнім часом усе більше замислювався над тим, чому всі великі магічні діяння, про які він читав, лишаються на сторінках книг, а не трапляються на вулицях, чому про них не пишуть у газетах. М-р Сеґундус, за його словами, бажав би знати, чому новочасні маги не в змозі чинити те, про що самі ведуть мову. Одним словом, він бажав би знати, куди з Англії поділася магія.

Це було найбуденніше питання в світі. Це було питання, яке рано чи пізно ставить своїм гувернанткам, учителям або й батькам усяка дитина в королівстві. Але вченому товариству з Йорка, виявилося, не до вподоби його чути, і ось чому: нічого сказати з цього приводу вони не могли.

Голова Товариства магів Йорка (котрого звали м-р Фокскасл) звернувся до Джона Сеґундуса і пояснив йому, що той неправильно сформулював питання:

— Ви припускаєте, що на магів нібито покладено обов’язок займатися магією, а це — повна нісенітниця. Певно, ви не будете твердити, ніби завдання ботаніків — вигадувати нові квіти? А чи клопіт астрономів — перестановка світил? Маги, містере Сеґундусе, вивчають магію, якою займалися багато літ тому. Чого ж іще бажати?

Підстаркуватий джентльмен із вицвілими голубими очима та невиразним одягом (званий чи то Гарт, чи то Гант — м-р Сеґундус так і не розчув) промимрив, мовляв, неважливо, хто чого бажає, адже справжній джентльмен не може займатися магією. Лише вуличні чаклуни вдають, ніби на щось здатні, аби видурити останні монетки в дітлахів. Магія (в практичному значенні слова) украй занепала, стала вірною подругою неголених облич, циган та крадіїв; перетворилася на завсідницю халуп із брудними жовтими завісками. О, ні! Джентльменові не личить займатися магією. Джентльменові можна вивчати її історію (воістину шляхетне заняття), але до чарування — зась. Підстаркуватий джентльмен з вицвілими очима по-батьківськи глянув на м-ра Сеґундуса й висловив надію, що м-р Сеґундус ніколи не пробував накладати заклять.

М-р Сеґундус зашарівся.

А втім, максима знаменитого мага справдилася і тут: не могли двоє чарівників — у цім разі д-р Фокскасл і м-р Гарт чи Гант — одностайно зійтися в чомусь, не наразившись на цілком протилежну думку ще двох інших. Кілька джентльменів виявили, що цілком пристають на думку м-ра Сеґундуса, та погодились, що жодне питання магічної науки не має більшої важливості від цього. Найзавзятіше підтримував м-ра Сеґундуса джентльмен на прізвище Ганіфут — милий, дружній чоловік п’ятдесяти п’яти років із червоним обличчям та сивою чуприною. Коли суперечка розпалилася і д-р Фокскасл став із особливим сарказмом напосідати на м-ра Сеґундуса, то м-р Ганіфут кілька разів повертався до нього і промовляв пошепки слова розради:

— Не звертайте на них уваги, сер. Я цілком пристаю на вашу думку.

Або:

— Маєте цілковиту рацію, сер. Не дайте їм похитнути ваші переконання.

А ще:

— У самісіньке яблучко, сер! Так тримати! Просто раніше ми ніяк не могли правильно поставити питання. А тепер, коли ви тут, у нас попереду великі справи.

Ці добрі слова не могли не лити єлей на душу Джона Сеґундуса, з чийого обличчя ніяк не сходив приголомшений вираз.

— Боюсь, я нажив собі кепської слави, — прошепотів він м-ру Ганіфуту. — Але ж я це ненавмисне. Мені була цікава щира думка цих джентльменів.

М-р Сеґундус уже збирався був поступитися, та одна вкрай злостива тирада д-ра Фокскасла збурила в ньому гнів.

— Того джентльмена, — д-р Фокскасл прошив холодним поглядом м-ра Сеґундуса, — немов хтось напоумив завдати нам нещасливої долі Товариства магів Манчестера!

М-р Сеґундус нахилився до м-ра Ганіфута й промовив:

— Звідки ж мені було знати, що маги в Йоркширі такі затяті? І якщо в магії не лишилося друзів навіть тут, то де їх узагалі шукати?

Сердечність м-ра Ганіфута до м-ра Сеґундуса на тім зібранні не вичерпалась. І він запросив м-ра Сеґундуса до себе додому на вулицю Гай-Пітерґейт, де почастував доброю вечерею, яку вони з’їли в товаристві місис Ганіфут і трьох їхніх гарненьких дочок. М-р Сеґундус, одинак і не дуже заможний джентльмен, радо прийняв запрошення. Після наїдків міс Ганіфут зіграла на піаніно, а міс Джейн заспівала італійською. Наступного дня місис Ганіфут сказала чоловікові, що м-р Сеґундус — щирий джентльмен, але, на жаль, на її переконання, навряд чи матиме з того зиск, бо скромність, спокійна вдача й добре серце давно не в моді.

Ці двоє джентльменів швидко заприязнилися. І вже незабаром м-р Сеґундус проводив два чи три вечори із сімох у домі на вулиці Гай-Пітерґейт. Одного разу в оселі зібралася велика компанія молодих людей, після чого, природним чином, почалися танці. Все проходило просто чудово, але м-р Ганіфут і м-р Сеґундус часто відлучалися, щоби поговорити на тему, яка й справді цікавила їх понад усе: чому в Англії ніхто більше не займається магією? Та хай скільки вони говорили — інколи до другої чи третьої години ночі, — все одно ні на крок до відповіді наблизитись не могли; утім, це геть не дивина, адже маги, й антиквари, й учені усіх мастей і порід повторювали це питання от уже понад дві сотні років.

М-р Ганіфут, високий, веселий, усміхнений джентльмен, сповнений завзяття, постійно щось робив, планував, рідко замислюючись, наскільки його дії комусь потрібні. І ця проблема нагадала йому про великих магів середньовіччя[5], котрі, наразившись на нерозв’язну задачу, сідлали коня і їхали світ за очі на рік і день, у компанії лиш одного чи двох прислужників-фейрі — в такий спосіб вони завжди знаходили вихід. Тож м-р Ганфіут зауважив м-ру Сеґундусу, що, на його думку, найліпше було би їм наслідувати цих великих мужів, декотрі з яких були мандрували до найвіддаленіших частин Англії, Шотландії чи Ірландії, де магія була найсильніша, а інші кидали цей світ поготів, так що зараз ніхто й гадки не мав, куди вони подалися і що робили, коли сягали мети своєї подорожі. Ні, м-р Ганіфут нічого такого далекосяжного не пропонував, бо не мав ані найменшого бажання їхати кудись узимку, коли відразливі всі дороги. Однак був твердо переконаний, що їм варто кудись таки з’їздити і з кимось таки поспілкуватися. М-рові Сеґундусові він зауважив, мовляв, засиділися вони обоє тут і зачерствіють, якщо не скористаються несказанними перевагами свіжої думки. Однак ні такого пункту призначення, ні об’єкта зацікавлення знайти вони не могли. М-р Ганіфут впав у відчай, аж раптом пригадав одного мага.

Кілька років тому до Йоркського товариства долетіла чутка, нібито в Йоркширі є ще один маг. Той джентльмен мешкає у глибокій провінції, де — подейкували — збуває свої дні та ночі за штудіюванням рідкісних магічних текстів із власної пречудової бібліотеки. Д-р Фокскасл спромігся роздобути відомості про ім’я того мага та де його можна шукати і написав йому щонайчемнішого листа із пропозицією долучитися до Йоркського товариства. Інший маг на листа відписав, що волів би оддячити на таку шану, та мусить з прикрістю відмовитися, пославшись на неспроможність, на довгу путь од абатства Гертф’ю до Йорка, на кепські дороги, на роботу, якою не міг знехтувати, тощо.

Проглянувши листа, всі маги Йорка одностайно висловили сумнів, що людина з таким дрібним почерком може претендувати на звання хоча би пересічного мага. Відтак маги, трохи побідкавшись, що так і не побачать дивовижної книгозбірні, начисто викинули того чародія з думок. Проте м-р Ганіфут заявив м-рові Сеґундусу, що питання «Куди з Англії поділася магія» аж надто важливе, і гребувати бодай найдрібнішим відкриттям украй неправильно. Хтозна, раптом думка іншого мага варта уваги? Тож він написав листа про те, що вони з м-ром Сеґундусом матимуть приємність відвідати колегу третього вівторка по Різдві. Відповідь не забарилася. Доброзичливий і приязний м-р Ганіфут негайно послав по м-ра Сеґундуса і показав йому листа. Дрібним почерком інший маг повідомляв, що буде надзвичайно радий знайомству. М-рові Ганіфуту цього цілком вистачило, і, радісний, він одразу ж побіг до кучера Вотерса повідомити, коли знадобляться його послуги.

М-р Сеґундус лишився в кімнаті сам із листом, у якому прочитав: «…Мушу зізнатися, я дещо заскочений тією високою честю, яку мені виявили враз. Хіба можна помислити, що в щасливім та вигіднім товаристві премудрих однодумців магам Йорка несподівано знадобляться поради такого всамітненого вченого, як я?..»

Весь лист був просякнутий тонким сарказмом, і в кожнім своїм слові автор немовбито глузував із м-ра Ганіфута. М-ру Сеґундусу навіть полегшало від того, що м-р Ганіфут навряд чи це помітив, а то не побіг би до Вотерса в такому піднесеному настрої. Послання здавалося настільки недружнім, що м-рові Сеґундусу геть перехотілося їхати до іншого мага. Дарма, подумалося йому, все одно мушу супроводити м-ра Ганіфута, бо йому конче кортить, та й що лихого з того може статись? Ну, познайомимося, ну, розчаруємося, та й по всьому.

За день до гостини зчинилася негода; злива вкрила голі бурі поля довгими баюрами з нерівними краями, і мокрі дахи блищали, неначе холодні кам’яні дзеркала. Карета м-ра Ганіфута котилася світом, де прохолодного сірого неба стало значно більше від звичної твердої землі, якою було би значно приємніше подорожувати.

Від першої зустрічі м-р Сеґундус ніяк не міг зібратися й розпитати м-ра Ганіфута про Вчене товариство магів Манчестера, що його був згадав м-р Фокскасл. Аж ось дійшло і до цього.

— Товариство було досить молоде, — почав розповідь м-р Ганіфут, — до нього входили переважно клір побідніше, респектабельні негоціанти на пенсії, аптекарі, правники, колишні мірошники та інші, всі — трошки нахапані в латині, що дозволяло вважати їх напівджентльменами. По-моєму, м-р Фокскасл радий, що їхнє товариство розпустили, бо гадає, таким людям немає ніякого діла до магії. Та знаєте, хай там як, а поміж них траплялися і розумні люди. Почали вони з того самого, що й ви — їм кортіло повернути практичну магію. Вони були люди практичні й хотіли вибудувати магію на засадничих принципах здорового глузду та науки, подібно до будь-якого виробництва. Це мало називатися «раціональною тавматургією». Нічого не вийшло, і невдача їх розохотила. Це цілком природно, та їхнє розчарування спричинило багато труднощів. Вони почали заявляти, нібито магії немає не тільки зараз, але й узагалі ніколи не було. Вони стали твердити, немовби авреати займалися суцільним ошуканством або дозволили себе ошукати. А Короля Крука вигадали на півночі Англії, аби вберегтися від тиранії Півдня (манчестерці — самі північани, тому це їм болить). А які хитромудрі аргументи вони наводили, о-о! Я вже забув, як вони потрактовували фейрі. Як я вже казав, товариство саморозпустилось, і один із чоловіків, здається, на ім’я Обрі, схотів записати і видати книгою історію товариства[6]. Та коли дійшло до діла, його спіткала така гостра меланхолія, що він навіть не міг змусити себе підвестися з ліжка і взятися за перо.

— Сердешний джентльмен, — зітхнув м-р Сеґундус. — Може, це все через наш вік? Хіба, сер, назвеш його Віком магії чи вченої справи, еге ж? Цвіте комерція, мореплавство, політика, але не магія. Наша епоха минула.

На якусь мить він замислився.

— Три роки тому, — правив м-р Сеґундус далі, — був я в Лондоні і зустрів вуличного мага, ворожбита-перекотиполе, з тих, що ведуть прийом за жовтою ширмою. І ще він мав дивний ґандж. Так от, виманивши в мене чималеньку суму, на знак подяки він обіцяв поділитися великим секретом. Коли я віддав гроші, вуличний чарівник заявив, що настане день, коли два маги повернуть магію в Англію. Я, взагалі-то, анітрохи не вірю віщунам, але поміркувавши, вирішив зайнятися пошуками відповіді на питання, чому наша магія в такому жалюгідному стані. Вас це не дивує?

— Маєте цілковиту рацію. Віщування — це суцільна нісенітниця, — розсміявся м-р Ганіфут, аж раптом його осінило: — Ми — двоє магів. Ганіфут і Сеґундус. — М-р Ганіфут немовбито смакував, як імена виглядатимуть на шпальтах газет і сторінках підручників з історії. — А Ганіфут і Сеґундус звучить нівроку.

М-р Сеґундус помотав головою:

— Той чолов’яга знав, чим я займаюся. Слід було чекати натяків, ніби я і є один із двох. Та насамкінець він мені прямо заявив, що йдеться не про мене. Спершу здавалося, він і сам був не певний цього. Щось таке в мені змусило його замислитись… Він загадав написати на папірці моє ім’я і потім довго його розглядав.

— Мабуть, він утямив, що більше грошей із вас не витрусити, — припустив м-р Ганіфут.

Абатство Гертф’ю розташувалося миль за чотирнадцять на північний захід від Йорка[7]. Саме ім’я його було старожитністю. Абатства давно вже не існувало, а нинішні споруди звели за правління королеви Анни[8]. Це була красива, простора й солідна садиба в приємному парку, сповненому примарних і вогких дерев (день уже вбирався в туман). Парком бігла річка (звана Герт), через яку був перекинутий гарненький класичний місток.

Інший маг, на ім’я Норрелл, приймав гостей у залі. Він виявився таким же дрібним, як і його почерк, а голос, який промовляв слова привітання у Гертф’ю, звучав так тихо, що складалося враження, ніби м-р Норрелл не звик промовляти вголос. Тугий на вухо м-р Ганіфут нічого не розчув:

— Я старію, сер, і кепсько чую. Сподіваюся, ви будете зі мною терплячі.

М-р Норрелл провів своїх гостей в ошатну вітальню з каміном, де палахкотів огонь. Свічок не палили. Вистачало сонячного проміння з двох прекрасних вікон, хоч воно й здавалося сірим і безрадісним. Та все ж, м-ра Сеґундуса не полишало враження, немов у кімнаті було ще одне джерело світла, хоча, крутячись навсібіч, він і не помітив ані другого каміна, ані інших свічок. Помітив хіба що дзеркало та старовинний дзиґар.

М-р Норрелл сказав, що знайомий із нарисом м-ра Сеґундуса про фейрі, які служили Мартінові Пейлу[9]:

— Гідна робота, сер, хоч ви й забули про мастера Дрібномисла. Другорядного духа, ніде правди діти, чия користь для великого доктора Пейла сумнівна[10]. І попри все, без нього ваша стисла історія не повна.

Запала мовчанка.

— Дух на ім’я Дрібномисл, сер? — перепитав м-р Сеґундус. — Я… е-е, мені… вперше доводиться чути про таку істоту… байдуже, в тутешнім світі чи інакшім.

М-р Норрелл уперше посміхнувся, але скоріше сам до себе.

— Звісно ж, — промовив він, — і як я забув? Про це йдеться в роботі Голґарта і Пікля, присвяченій їхній особистій історії спілкування з мастером Дрібномислом, але ви навряд чи могли її читати. З чим я вас і вітаю, — відразлива парочка, скоріше злодійська, ніж магічна. Що менше про них знають, то ліпше.

— О, сер! — озвався тут м-р Ганіфут, запідозривши, що м-р Норрелл веде мову про одну зі своїх книжок, — ми в Йорку чули дивовижні речі про вашу бібліотеку. Всі маги Йоркширу аж затремтіли від заздрощів, коли почули про її розміри!

— Та невже? — холодно поцікавився м-р Норрелл. — Вам вдалося мене подивувати. Не знав, що мої справи набули аж такого розголосу… Певно, це все через Тороґуда, — замислився він, пригадавши чоловіка із завулка Коффі-ярд у Йорку, де він купував книжки і старожитності. — Чилдермасс неодноразово застерігав мене, що Тороґуд — торохтій.

М-р Ганіфут був трохи спантеличений. Якби в нього було стільки книжок про магію, він би залюбки говорив про них, радів би, коли про них згадували чи ними захоплювались. Йому не вірилося, що м-р Норрелл інакший. А тому м-р Ганіфут, подумавши, що причиною всьому сором’язливість м-ра Норрела, навмисне продовжив, із добрим наміром заспокоїти співрозмовника:

— Чи не були б ви такі ласкаві, сер, показати нам вашу дивовижну книгозбірню?

М-р Сеґундус був чомусь упевнений, що м-р Норрелл відмовить, але натомість хазяїн будинку прикипів до них поглядом (а він мав маленькі блакитні очі та, здавалося, визирав ними із якогось сховку в глибині душі) і раптом великодушно погодився задовольнити прохання м-ра Ганіфута, що, пройнятий безмежною вдячністю, гадав, ніби м-р Норрелл потішений цим не менше від нього самого.

Обоє джентльменів рушили за м-ром Норреллом дуже простим, на думку м-ра Сеґундуса, коридором з дубовими панелями й паркетом, а ще — запахом воску, яким той дуб натирали. Потім вони піднялися трьома-чотирма сходинками, перейшли в інший, цілковито пересічний коридор із прохолодним повітрям та кам’яною підлогою, вимощеною добротним йоркширським піщаником. (Правда, той другий коридор міг бути й перед сходинками. Чи ні? А може, сходи узагалі примарились?) М-р Сеґундус належав до щасливого числа джентльменів, котрі завжди знали, стоять вони обличчям на північ чи на південь, на схід чи на захід. Не можна сказати, що він пишався цим своїм талантом (йому він здавався настільки ж природним, наскільки й знання, що він має голову на плечах), от тільки в оселі м-ра Норрелла цей хист йому зрадив. Потім йому ніяк не вдавалося пригадати, в якій послідовності вони минали кімнати й коридори, або ж як довго добиралися до бібліотеки. Він заплутався в напрямках, ніби м-р Норрелл відкрив якусь п’яту сторону світу, не схід чи південь, захід, чи північ, а щось геть інакше. І саме в цьому напрямку він їх вів. З іншого боку, м-р Ганіфут узагалі не помітив нічого дивного.

Книгозбірня виявилася трохи меншою за щойно покинуту вітальню. У каміні жваво палахкотів огонь, тут було затишно й спокійно. І знову-таки кімнату заливало світло, яке не могло йти лише від трьох високих вікон на дванадцять шибок кожне, тому м-р Сеґундус знову не знаходив собі місця через неминуще відчуття, немов у кімнаті є свічки, інші вікна чи додатковий камін. Похмурий англійський дощ надворі не давав збагнути, куди саме виходили вікна і в якій частині будинку вони опинились.

У бібліотеці джентльмени виявилися не самі: за столом сидів чоловік, який підвівся, щойно вони зайшли. М-р Норрелл представив його як Чилдермасса, свого повіреного в справах.

М-ру Ганіфуту й м-ру Сеґундусу, яко магам, не потрібно було говорити, що бібліотека абатства Гертф’ю мала значно більшу цінність для власника, ніж усі інші багатства. Відтак їх не подивувало, що м-р Норрелл спорудив прекрасну скарбничку для коштовності всього його життя. Вишикувані вздовж стін книжкові шафи були виготовлені з англійського дерева та нагадували тесані готичні портали з різьбленим листям (сухим і скрученим, немов майстер-тесляр зображував осінь), різьбленим плетивом коренів та віття, різьбленими ягодами та плющем — усе неперевершеної роботи. Але диво книжкових шаф тьмяніло поруч із дивом самих книжок.

Будь-який дослідник магії першим ділом дізнається, що існують книги про магію і книги самої магії. А далі дослідник дізнається, що перші можна придбати в хорошого книгаря за дві-три гінеї (коли мова йде про найліпші видання), а останні ціннійш над рубіни[11] [12]. Колекція Товариства магів у Йорку мала славу дуже пристойної, навіть виняткової. Серед її численних книг збереглося п’ять трактатів, писаних між 1550 і 1700 роками, які претендували на звання саме книг магії (попри те, що одна з них була лиш купкою видраних сторінок). Книги магії становили велику рідкість. Ані м-ру Сеґундусу, ані м-ру Ганіфуту ніколи не доводилося бачити більше двох-трьох в одній колекції. У бібліотеці Гертф’ю всі стіни прикрашали полиці, на всіх стояли книги, і всі ці книги — ну, майже всі — були старі, старі книги магії. О, багато з них могли похвалитися новенькими охайними палітурками, але вочевидь, це були видання, наново переплетені на замовлення м-ра Норрелла. (Схоже, він оддавав перевагу простому пергаменту із срібним тисненням великими буквами.) Але ж скільки тутешніх видань мали старі-старезні обкладинки з розкришеними корінцями та обтріпаними краями!

М-р Сеґундус поглянув на найближчу поличку, і найпершим йому трапився трактат «Яко ставити питання Тьмі і розуміти одповідь її».

— Робота нетямущої людини, — зауважив м-р Норрелл. М-р Сеґундус аж підскочив, бо не знав, що господар так близько. А м-р Норрелл правив далі: — Я би радив ні секунди часу на неї не марнувати.

Тож м-р Сеґундус поглянув на наступну книгу, якою виявилися «Настанови» Беласіса.

— Ви, певно, знаєте Беласіса? — уточнив м-р Норрелл.

— Тільки його репутацію, — відповів м-р Сеґундус. — Мені неодноразово доводилося чути, мовляв, він мав ключ до дуже багатьох відповідей, але ж так само я чув (і чимало поважних умів зі мною погодяться), що кожнісінький примірник «Настанов» давним-давно знищили. Але ж ось він перед моїми очима! Сер, це просто надзвичайно! Це дивовижно!

— Можна багато очікувати від Беласіса, — відповів м-р Норрелл, — я й сам колись був саме такої думки. Пам’ятаю, я щодоби витрачав по вісім годин на вивчення його праці — честь, мушу сказати, якої я не вдостоював жодного іншого автора. Та врешті-решт він мене розчарував. Він містичний там, де слід було писати простіше, і простий, коли слід напустити туману. Деякі речі взагалі не годиться описувати в книгах, щоб їх потім міг прочитати цілий світ. Тож зараз у моїх очах Беласіс стоїть невисоко.

— А ось книга, сер, про яку я раніше навіть не чув! — мовив м-р Сеґундус. — «Штука юдео-християнської маґіки». Що ви про неї скажете?

— Ха! — вигукнув м-р Норрелл. — Вона походить із сімнадцятого століття, але мені вона не до вподоби. Її написав питущий облудник, чужоложець і шахрай. Я радий, що про нього цілковито забули.

Складалося враження, ніби м-р Норрелл зневажав не тільки живих магів. Він зважив ще й усіх мертвих і знайшов їх легкими[13].

Тим часом м-р Ганіфут похапцем ходив від шафи до шафи, здійнявши руки, мов протестант-методист у молитві. Він не міг бодай затриматися, щоб прочитати назву книжки, бо його увагу вмить привертала інша з протилежного боку кімнати.

— О, містере Норрелле, — кричав він, — скільки ж їх! Ми тут знайдемо відповіді на все на світі!

— Сумніваюся, сер, — сухо відповів м-р Норрелл.

Повірений м-ра Норрелла коротко засміявся, вочевидь, у відповідь на слова м-ра Ганіфута. Та м-р Норрелл не став його ганити ні поглядом, ні словом, і м-р Сеґундус раптом замислився, в яких же таких справах був цей чоловік повіреним. Бо мав він довге й недоглянуте чорне волосся, що грозовою зливою спадало на плечі, і природно виглядав би на якійсь обвітреній вересковій пустці, або в чорнім як смола завулку, або й навіть на сторінках роману місис Редкліфф[14].

М-р Сеґундус зняв із полиці «Настанови» Беласіса і, незважаючи на погану думку м-ра Норрелла про них, вмить знайшов два неперевершені абзаци[15]. Потім, зауваживши химерний і похмурий погляд повіреного, який от уже яку хвилину спостерігав за ним, розгорнув «Штуку юдео-християнської маґіки». М-р Сеґундус очікував на стародрук, а побачив манускрипт, писаний нашвидкуруч на звороті зшитих папірців найрізноманітнішого походження, більшість із яких виявилася рахунками з пивниць. Зі сторінок перед очима м-ра Сеґундуса постали дивовижні пригоди, що їх зазнав у сімнадцятім столітті маг, який воював проти сил могутніх і дужих, користаючись своїми небагатими вміннями. До такого бою не мав ставати жоден із магів роду людського, і в поквапливих цидулках віддзеркалювалася фрагментарна історія перемог, яку писав оточений усе ближчими ворогами автор. Складаючи свій рукопис, він чудово розумів, що його час минає з кожною хвилиною і смерть — його найліпше сподівання.

У кімнаті темніло. І крива старожитня писанина тьмянішала на сторінках зшитка. Зайшло двоє лакеїв і під поглядом повіреного, котрому сам м-р Сеґундус ніколи нічого не довірив би, запалили свічки, запнули штори на вікнах та підкинули свіжого вугілля в камін. Тут м-р Сеґундус подумав, що час нагадати м-ру Ганіфуту про мету їхнього візиту до м-ра Норрелла.

На виході з бібліотеки м-р Сеґундус помітив одну дуже дивну, на його думку, річ. Біля каміна стояло крісло, а поруч із ним невеличкий столик. На столику лежали шкіряна палітурка дуже старої книги, пара ножиць і замашний суворий ніж, яким би садівник міг обрізати гілки на кущах. От тільки сторінок цієї книги ніде не було видно. Можливо, подумалося м-рові Сеґундусу, їх відіслали майстрові з переплетення книг. З іншого боку, стара палітурка все ще виглядала міцною, тож навіщо м-ру Норреллу було би відділяти старий книжковий блок, ризикуючи завдати шкоди сторінкам? Цим мав би займатися вправний палітурник.

Знову розмістившись у вітальні, м-р Ганіфут звернувся до м-ра Норрелла:

— Сер, те, що сьогодні постало перед моїми очима, переконує мене, що ми звернулися по допомогу до найпотрібнішої людини. Нам із містером Сеґундусом здається, сучасні маги пішли хибним шляхом. Вони марнують сили по дрібничках. Ви згодні з цим, сер?

— Аякже! — погодився м-р Норрелл.

— Ми хотіли спитати, — правив далі м-р Ганіфут, — чому занепала магія, колись така могутня в нашій державі? Ми хотіли спитати, сер, чому в Англії більше немає магії?

Погляд дрібних блакитних очей м-ра Норрелла раптом став твердіший і ясніший, він стулив губи, немов намагався придушити якусь велику потаємну радість. М-ру Сеґундусу здалося, ніби хазяїн багато років чекав, коли його нарешті про це запитають і вже давним-давно підготував відповідь.

— Ніяк не можу допомогти вам із цим питанням, сер, — відказав м-р Норрелл, — бо не розумію його. Ви, сер, неправильно його ставите. В Англії магія все ще існує. Я й сам цілком пристойний практик магії.

2

У заїзді «Старої зорі»

січень-лютий 1807 року

Коли карета виїхала за ворота м-ра Норрелла, м-р Ганіфут вигукнув:

— Практик-маг у Англії! Ще й де — в Йоркширі! Як же нам пощастило! Ох, містере Сеґундусе, за це мусимо дякувати тільки вам. Ви зорили в цій ночі, поки ми всі спали. Якби не ваше завзяття, може й ніколи не знати би нам містера Норрелла. І я чомусь певний, що сам би він нас ніколи не шукав. Отака він стримана людина. Містер Норрелл нам нічого не розказав про свої вміння, тільки згадав, що мав успіх на цім поприщі. Гадаю, це знак його скромної вдачі. Містере Сеґундусе, мабуть, ви розумієте, що наше завдання ясне. Саме нам випало подолати природну сором’язливість містера Норрелла, його відразу похвалі, і тріумфально представити його широкій публіці!

— Напевно, — зітхнув із сумнівом м-р Сеґундус.

— Ніхто не каже, що перед нами легке завдання, — правив далі м-р Ганіфут. — Він небагатослівний і цурається товариства. Та він повинен розуміти, що заради рідної країни має поділитися своїми знаннями. Містер Норрелл — джентльмен, йому відоме почуття обов’язку; я переконаний, він від нього не відступить, Ах, містере Сеґундусе! Ви заслуговуєте на щиру вдячність кожного мага в цій країні.

Та на що б там не заслуговував м-р Сеґундус, а маги в Англії, на жаль, мають славу особливо невдячних людей. Може, м-р Ганіфут із м-ром Сеґундусом і зробили найзначніше відкриття в магічній науці за останні триста років? То й що? В Йоркськім товаристві, мабуть, не знайшлося нікого, хто би, дізнавшись про новину, не був певен, що особисто в нього все вийшло би куди краще, тож коли наступного вівторка Вчене товариство магів Йорка зібралося на позачергове засідання, мало хто був ладен утриматися від подібних заяв.

О сьомій годині вечора у вівторок горішня зала заїзду «Стара зоря» на вулиці Стоунґейт ломилася від присутніх[16]. Складалося враження, ніби обговорити відомості, що їх принесли м-р Ганіфут і м-р Сеґундус, злетілися чи не всі місцеві джентльмени, яким щастило бодай раз зазирнути в книгу магії. А Йорк усе ж — одне з найбільш магічних міст Англії, і хіба що королівське місто Ньюкасл може похвалитися більшим числом магів.

Наразі в кімнаті не було де голки встромити, багатьом довелося стояти, хоча служки постійно підносили нагору нові стільці. От д-рові Фокскаслу дістався чудовий екземпляр — чорний, з високою спинкою та хитромудрим різьбленням, радше схожий на трон, всівшись на який (ще й на тлі червоних оксамитових завіс), він по-панськи склав руки на великім круглім животі — справдешній образ величі.

Добрячий вогонь у каміні заїзду «Стара зоря» розігнав холод січневого вечора і зібрав у кріслах навколо старезних магів, народжених ледь не за королювання Ґеорґа II[17], загорнутих у картаті пледи і з жовтуватими обличчями, обліпленими павутинням зморшок, їм прислуговували такі самі древні челядники, по кишенях яких розпихано було пляшечки з ліками.

— Як ся маєте, містере Ептрі? — привітався з ними м-р Ганіфут. — Як ся маєте, містере Ґрейшипп? Сподіваюсь, ви при доброму здоров'ї, містере Танстолл? Дуже радий всіх вас бачити тут, джентльмени! Маю надію розділити з вами сьогодні нашу спільну радість, адже дні, що ми їх проводимо в спорохнявілому забутті, добігли свого кінця. Ах, кому як не вам, містере Ептрі чи містере Ґрейшипп, знати, які це були роки. Вам їх випало так багато. Відсьогодні магія знову на сторожі Британії! Її порадниця та оборониця. А французи, містере Танстолл?! Уявляю, що відчують французи, коли дізнаються про це! Леле! Не здивуюсь, якщо вони вмить капітулюють перед нами.

М-р Ганіфут ще довго збирався говорити у такому роді. Він підготував промову, у якій мав намір геть усім доповісти про дивовижні здобутки, якими мала примножитися Британія завдяки його відкриттю. Однак більше кількох речень йому сказати не дали, бо здавалося буквально кожен джентльмен у кімнаті просто не міг утриматися від того, щоб негайно ж не висловити свою опінію з цієї теми джентльменові по сусідству. Першим м-ра Ганіфута перебив д-р Фокскасл, звернувшись до нього з висоти свого велетенського чорного трону:

— Дуже прикро мені бачити, як ви, сер, знаний і щирий шанувальник магії, фантастичними балачками й дикими вигадками накликаєте на неї лиш лиху славу. Містере Сеґундусе, — д-р Фокскасл озвався до джентльмена, котрого вважав винним у зчиненій веремії, — я не знаю звичаїв вашого рідного краю, але тут, у Йоркширі, ми не шануємо людей, хто будує свою репутація за рахунок чужого душевного спокою.

Решта слів д-ра Фокскасла потонула в гучнім та гнівнім лементі прихильників м-ра Ганіфута й м-ра Сеґундуса. Наступний джентльмен, котрий спромігся перекричати галас, поцікавився, що ж так підкупило м-ра Сеґундуса та м-ра Ганіфута. Адже зрозуміло, що Норрелл несповна розуму, нічим не краще від будь-якого склистоокого шаленця, що стовбичить на розі вулиць і горлає, нібито він Король Крук.

Перезбуджений джентльмен із пісочного кольору чуприною заявив, що м-р Ганіфут і м-р Сеґундус мали би вмовити м-ра Норрелла негайно покинути дім й тріумфально прибути в Йорк у відкритому (січень надворі!) екіпажі, так щоб джентльмен із пісочною чуприною міг услати його шлях плющовим листям[18]; а ще один дід з-під каміна пристрасно щось говорив, та його старечий голос виявився слабкий, і ніхто не мав снаги до нього дослухатися.

Поміж інших був і високий розважливий чоловік на прізвище Торп. Цей джентльмен дуже кепсько знався на магії, та міг похвалитися здоровим глуздом, що не часто траплялося серед магів. Йому завжди здавалося, що м-ра Сеґундуса слід заохочувати в його пошуках, куди подівалася практична магія з Англії, хоча, як і решта, м-р Торп не сподівався, що м-р Сеґундус так швидко знайде відповідь на своє запитання. Та коли вони вже мали відповідь, м-р Торп вважав, що від неї не можна просто взяти й відмахнутися.

— Джентльмени! За словами містера Норрелла, він практикує магію. От і добре. Про Норрелла ми знаємо мало, хіба що про рідкісні тексти, які нібито в нього є, і хоча би через це не варто зневажати його твердження, належно їх не обдумавши. На його користь говорять такі аргументи: двоє з нашого числа — обоє виважені вчені — бачили Норрелла на власні очі, відтак приїхали переконані. Ви вірите в цю людину, — повернувся він до м-ра Ганіфута. — Це можна прочитати на вашому обличчі. Значить, побачили щось, що вас переконало. Чи не зволите нам про це розповісти?

Та м-р Ганіфут якось дивно поставився до запитання. Спершу він вдячно посміхнувся м-рові Торпу, так наче тільки й чекав на справжню нагоду повідати всім про чудові підстави вірити м-ру Норреллу та його заявам про заняття магією. Він розтулив вуста; він раптом замер; він озирнувся: всі ті чудові підстави, які ще мить тому здавалися суттєвими, раптом розвіялися на туман та розчинилися в роті, й крихтою не затримавшись на зубах чи язику, щоб вистачило скласти осмислене речення. І м-р Ганіфут щось пробурмотів про чесний вираз на обличчі м-ра Норрела.

Товариство міста Йорка такою відповіддю годі було вдовольнити — а якби вони на власні очі бачили вираз обличчя м-ра Норрелла, то дослухались би до неї ще менше. Тож Торп розвернувся до м-ра Сеґундуса і запитав:

— Містере Сеґундусе, ви також бачили містера Норрелла. Якої ви про нього думки?

У товаристві магів Йорка тільки зараз помітили, як зблід м-р Сеґундус, і дехто із джентльменів пригадав, що він не відповів на їхні привітання, наче ніяк не міг зібратися з думками.

— Вам зле, сер? — лагідно перепитав м-р Торп.

— Ні, ні, — пробурмотів м-р Сеґундус, — пусте. Дякую.

От тільки вигляд він мав настільки розгублений, що інший джентльмен поступитися йому стільцем, а третій пішов по келих білого вина, поки перезбуджений джентльмен із пісочною чуприною, котрий перед цим висловив бажання услати шлях м-ра Норрелла плющовим листям, потайки плекав надію, що на м-ра Сеґундуса так діють чари і на всіх них чекає щось надзвичайне!

— Дякую, — зітхнув м-р Сеґундус. — Мені не зле, але весь минулий тиждень я якийсь неповороткий і нетямущий. Місис Плезанс дає мені ароурут[19] і напуває відваром локриці, але все марно. Та мене це не дивує, бо здається, справа в голові. Мені вже ліпше. Якби ви мене, джентльмени, спитали зараз, чому я вірю, що в Англію повернулася магія, я би сказав: це тому, що я бачив, як вона твориться. Найбільше враження сотворена магія справляє тут і тут… — м-р Сеґундус показав на лоба і на серце. — І все одно, я знаю, що нічого такого не бачив. У нашій присутності Норрелл не чарував, тому, мабуть, мені це все примарилося.

І знову джентльмени йоркського товариства магів жваво загомоніли. Слабкий джентльмен слабко усміхнувся і спитав, чи хто щось утямив.

— Боже мій! — вигукнув м-р Торп. — Це повне безглуздя — сидіти тут і сперечатися, чи містер Норрелл може чарувати, чи ні. Гадаю, ми всі розважливі люди, тож, по-моєму, відповідь проста: ми запросимо містера Норрелла продемонструвати нам щось магічне на доказ своїх слів.

Пропозиція виявилася настільки розумною, що маги на якусь мить аж замовкли, хоч «розумна» і не означає, буцімто всі на неї пристали одностайно. Анітрохи! Декого з магів — передусім д-ра Фокскасла — вона геть не задовольняла. Просити м-ра Норрелла про демонстрацію означало наразитися на небезпеку, що він і справді практикуватиме магію. А практичну магію їм ажніяк не хотілося бачити; їм кортіло тільки читати про неї в книжках. Інші вважали, що Товариство міста Йорк виставить себе на посміховисько навіть таким дріб’язковим учинком. Урешті-решт більшість магів погодилася з м-ром Торпом:

— Ми як учені, як джетльмени маємо принаймні дати містерові Норреллу нагоду продемонструвати свої вміння.

Приставши на те, маги вирішили написати ще одного листа м-ру Норреллу.

Усі беззастережно зрозуміли: м-р Ганіфут та м-р Сеґундус дуже кепсько впоралися принаймні з завданням, що стосувалося дивовижної бібліотеки м-ра Норрелла, бо поводилися напрочуд безглуздо і не змогли розповісти нічого путнього. Що вони бачили? О, книги, багато книг. Невже так багато? Так, тоді здалося, на диво багато. Рідкісних книг? Ах, напевно. Їм дозволили брати їх у руки, розгортати? О, ні! М-р Норрелл не наважився на таке. Але ж заголовки вони бачили? Так, бачили. То які ж заголовки в тамтій книгозбірні? Вони не знали, не пам’ятали. М-р Сеґундус пригадав, що назва одного з трактатів починалася на П, і на цім його відповідь не тільки почалася, але й закінчилася. Така от чудасія.

М-р Торп і раніше мав намір власноруч написати листа м-рові Норреллу, але серед присутніх було забагато магів, котрі у відповідь на зухвальство м-ра Норрелла головним чином збиралися образити його, і ці маги мали рацію, що найкращим способом завдати образи м-ру Норреллу буде дозволити д-ру Фокскаслу написати цей лист. Так і вчинили. За якийсь час прийшла гнівна відповідь:

Абатство Гертф’ю, Йоркшир

1 лютого 1807 р.

Сер!

За останні роки я двічі мав честь отримати листа від джентльменів із Ученого товариства магів міста Йорк із проханням про зустріч. Щойно от я одержав третього, в якім ідеться про невдоволення Товариства мною. Схоже, утратити добру славу в очах магів-джентльменів із Йорка настільки ж просто, як і здобути її, але причини цього в кожному разі лишаються незбагненними. Ваш лист звинувачує мене в тому, що я перебільшую свої здібності та тверджу, ніби володію силами, що їх не міг би мати. У відповідь мушу сказати лиш одне: деякі радше залюбки спишуть свої невдачі на вади довкільного світу, аніж на значний брак власної освіти; от тільки істина полягає в тім, що в наш час магія настільки ж доступна, наскільки й в інші епохи, у чім я міг неодноразово та повною мірою переконатися на особистому досвіді за минулі двадцять років. І що я маю у винагороду за свою любов до мистецтва, у якому ступив уперед значно далі від інших? У якому вправлявся старанніше від решти? Репутацію облудника! Мої фахові вміння применшено, і моє слово взяте під сумнів. За таких обставин, смію гадати, Вчене товариство міста Йорк не сильно здивується, що я анітрохи й нічим не почуваюся йому винним, тим паче коли йдеться про демонстрацію магії. Наступне зібрання Вченого товариства магів міста Йорка відбудеться у середу, і до того дня я повідомлю вас про свої наміри.

Ґілберт Норрелл,

до ваших послуг

Лист видався неприємно загадковим. І маги-теоретики збентежено чекали подальших кроків мага-практика. Нічого страшного м-р Норрелл їм не прислав, лиш звичайного повіреного, котрий всміхався, вклонявся й панебудьласкав — якнайзвичайнісінького повіреного на прізвище Робінсон, убраного в акуратний чорний костюм та лайкові рукавички, що в них він тримав папір, подібного якому джентльмени з Йоркського товариства не бачили ніколи. То була чернетка угоди, складеної за давно забутим в Англії кодексом магічного права.

Рівно о восьмій м-р Робінсон прибув на другий поверх заїзду «Стара зоря» із думкою, що на нього чекають. Його правнича контора з двома діловодами розташовувалася на Коні-стрит, і чимало джентльменів знали його в обличчя.

— Зізнаюся вам, шановні добродії, — всміхнувся м-р Робінсон, — що угоду, власне, склав мій віродавець м-р Норрелл. Сам я на тавматургічній[20] юриспруденції не знаюся. Та й хто ж нині знається? Тому насмілюсь, якщо ваша ласка, просити виправляти мене, коли я робитиму щось не так.

Кілька магів Йорка при цьому мудро кивнули.

М-р Робінсон був взірцевим чоловіком. Весь такий чистий і вдоволений усім, він пашів здоров’ям, а тому буквально сяяв, немовбито фейрі чи янгол, яких люди інакшими і не уявляли. Однак коли на них скидається правник, це трошки спантеличує. Із джентльменами з товариства магів міста Йорк м-р Робінсон спілкувався підкреслено поштиво, бо сам у магії не розбирався, але вважав її мистецтвом складним і таким, що потребує найбільшого зосередження від тих, хто ним займається. Та крім професійної стриманості та щирого захоплення товариством магів міста Йорк, у м-рові Робінсоні відчувалися ще й нотки вдоволеного марнославства, які забриніли, коли він оголосив, що зараз великі уми повинні облишити езотеричні матерії та послухати його. З цими словами він начепив золоті окуляри на носа, чим додав зайвого блиску і без того осяйній своїй персоні.

М-р Робінсон заявив, що м-р Норрелл узяв на себе відповідальність учинити магічну дію у певний час у певному місці:

— Сподіваюся, ви не заперечуватимете, джентльмени, якщо ці місце і час мій віродавець заявить сам?

Джентльмени не заперечували.

— Тоді нехай це буде наш собор за два тижні в п’ятницю[21].

М-р Робінсон заявив, що в разі коли м-р Норрелл не спроможеться продемонструвати ніякого магічного діяння, він публічно відцурається всіх своїх претензій зватися магом-практиком, ба більше — відмовиться від усякого звання мага і заприсягнеться більше ніколи таким не послуговуватися.

— Навіщо заходити так далеко? — промовив м-р Торп. — Ми зовсім не хочемо його карати; ми просто хочемо перевірити його здібності.

Осяйний усміх м-ра Робінсона трошки потьмянів, ніби він мусив повідомити щось неприємне і не дуже знав, із чого почати.

— Заждіть, — озвався м-р Сеґундус, — давайте послухаємо: ми ще не чули другої частини угоди і не знаємо, чого хочуть від нас.

М-р Робінсон кивнув. Схоже, м-р Норрелл хотів добитися такої ж самої обіцянки від кожного мага в Йорку. Іншими словами, в разі його успіху Товариство магів міста Йорк має негайно саморозпуститися і більше ніколи жоден із його магів не матиме права так зватися. Зрештою, зауважив м-р Робінсон, це лише справедливо, бо таким чином м-р Норрелл доведе, що він єдиний істинний маг у Йоркширі.

— Чи буде яка-небудь третя, незалежна, сторона, яка засвідчить, мало місце магічне діяння чи ні? — поцікавився м-р Торп.

Це питання, здається, спантеличило м-ра Робінсона, і він перепросив наперед, якщо неправильно його зрозумів, бо найменше в світі хотів би кого-небудь образити, та поцікавився, чи справді всі присутні джентльмени — маги.

Звісно, так, аякже, закивало головами товариство магів міста Йорк, вони всі тут маги.

Тоді невже, поцікавився м-р Робінсон, вони не здатні розпізнати магічне діяння? Хіба є хто більш підхожий для цього?

Ще один джентльмен спитав, до якої саме магії збирається вдатися м-р Норрелл, і м-р Робінсон ґречно перепросив та вибачився, вдавшись до розлогих пояснень, що не зможе просвітити їх, бо не знає сам.

Якби треба було викласти всі ті плутані й чималі суперечки, через які пройшли маги товариства міста Йорк, перш ніж підписати угоду з м-ром Норреллом, мої читачі втомились би, а їхній терпець піддався би значним випробуванням. Багато хто поставив свій автограф через марнославство; вони привселюдно заявили, мовляв, не вірять у здатність Норрелла чарувати, привселюдно кинули йому виклик, і за таких обставин було би повною дурницею міняти свою думку — принаймні їм так здавалося.

З іншого боку, м-р Ганіфут підписався під угодою саме тому, що вірив у магію Норрелла. М-р Ганіфут сподівався, що, продемонструвавши здібності в такий спосіб, м-р Норрелл здобуде собі широку відомість та славу і відтак прислужиться магією своїй батьківщині.

Декотрі джентльмени були змушені підписати угоду, бо припускали (чи не під впливом самого м-ра Норрелла, який висловив свою думку через Робінсона), інакше визнають, ніби самі не є істинними магами.

Отак один за одним отут і на місці маги міста Йорк поставили свої підписи на документі, який приніс м-р Робінсон. Останнім лишився м-р Сеґундус.

— Я не буду, — заявив він. — Магія — це моє життя. Хоч м-р Норрелл, безперечно, має рацію, коли говорить, що я нікчемний учений, та що ж я без неї робитиму?

У залі запанувала тиша.

— А! — озвався м-р Робінсон. — Ось воно як! Сер, ви точно впевнені, що не підписуватимете угоду? Адже погляньте, її скріпили підписами всі ваші друзі. Ви лишитеся сам один.

— Впевнений, — відповів м-р Сеґундус. — Дякую.

— А! — правив далі м-р Робінсон. — У такім разі мушу зізнатися, що не знаю, як чинити далі. Мій віродавець ніяк не застеріг, що робити в разі, коли підпишеться тільки частина джентльменів. Уранці я пораджуся зі своїм віродавцем.

Хтось почув, як д-р Фокскасл зауважив джентльмену, званому чи то м-р Гарт, чи то м-р Гант, що на їхнє спільне лихо веремію вкотре зчинив чужинець.

За два дні д-ра Фокскасла знову зустрів м-р Робінсон, тепер зі звісткою, що за такої особливої нагоди м-р Норрелл буде радий не зважати на відмову м-ра Сеґундуса підписати угоду і вважатиме її укладеною між ним і всім товариством магів міста Йорк за винятком м-ра Сеґундуса.

Надвечір останнього дня проти дати, встановленої для демонстрації магії м-ром Норреллом, у Йорку пішов сніг, і вже вранці грязь та болото міста вкрила бездоганна біла ковдра. Вона приглушила цокотіння копит і звуки кроків, навіть голоси йоркців перемінились у цій білій тиші, яка всотала геть усі звуки. М-р Норрелл призначив дуже ранню годину. Маги міста Йорк снідали по своїх домівках на одинці. Спостерігали в тиші за тим, як слуга розливає каву, розламує для них булки щойно з печі, подає масло. Дружина, сестра, невістка чи племінниця, які зазвичай виконували ці дрібні обов’язки, все ще спали, і приємні домашні жіночі теревені, яких джентльменам товариства магів міста Йорк годилося цуратись, хоч ті бриніли милим і ненав’язливим рефреном крізь усе буденне життя, ще не точилися. Їдальні в оселях джентльменів також змінилися у порівнянні з учорашнім днем. Зимовий присмерк поступився місцем жаскому світлу зимового сонця, стократно підсиленому засніженою землею. Біле зимове укривало сліпило очі. І на гарненьких доньчиних чашках для кави мало не витанцьовував візерунок із трояндовими бутонами. Сонячні зайчики стрибали на срібному кавнику племінниці, а невістчині всміхнені пастушки з порцеляни раптом усі перетворилися на осяйних янголів. Стіл немовби накрили сріблом та кришталем фейрі.

Виткнувши голову з вікна третього поверху по вулиці Леді-Пекіттс-ярд, м-р Сеґундус подумав, що, можливо, це і є Норреллова магія. Раптом над головою щось загрозливо прогуркотіло, і він ледве встиг сховатися назад у кімнату, як із даху обвалився сніг. М-р Сеґундус слуги не мав, так само як не мав дружини, сестри, доньки, невістки чи племінниці, зате господиня, в котрої він винаймав житло, місис Плезанс, вставала ще вдосвіта. Хіба один раз протягом останніх двох тижнів вона чула, як він зітхає над книжками? Тож сподівалася, що збадьорить його настрій, підсмаживши на сніданок два оселедці, зготувавши чай зі свіжим молоком, нарізавши скибок білого хліба з маслом та розклавши їх на біло-синій порцеляновій тарелі. Такі самі шляхетні мотиви спонукали її сісти поговорити з м-ром Сеґундусом. Та побачивши його понуру парсуну, вона вигукнула:

— Ох! Мені вже терпець уривається од цього діда!

М-р Сеґундус не казав їй, ніби м-р Норрелл дід, але дарма — їй здавалося, саме такий він і має бути. З усіх розповідей м-ра Сеґундуса вона зробила висновок, що м-р Норрелл — це такий собі скнара, котрий, замість золота, копичить магію. Трошки згодом, як розгортатиметься наша історія, я дозволю читачам самостійно вирішити, наскільки справедливим вийшов портрет мага у вустах місис Плезанс. Подібно до неї, я також вважаю, що скнари завжди старі. Не знати, правда, чому, адже, безперечно, юних скнар не менше від старих. Ну, а щодо старості самого м-ра Норрелла маю сказати: такі, як він, уже діди в сімнадцять літ.

— Коли ще був живий містер Плезанс, — правила далі місис Плезанс, — то він завжди казав, що жодному чоловіку чи жінці в Йорку не зрівнятися зі мною у випіканні хліба. Інші люди також із добрості своєї хвалили, казали, ніколи не їли такого смачного хліба, як у мене. Мені завжди кортіло мати добрий стіл удома — люблю робити все до ладу… Так от, якби з цього заварничка зараз явився один із тих дивних духів, що про них ідеться в арабських казках, і запропонував сповнити три мої бажання, мені навряд чи зло заслало би очі і я не просила би його одібрати пекарні в інших людей. Якщо в них добрі булки, то я від цього не змалію. І навіть навпаки — так ліпше для всіх. Нумо, пане, скуштуйте. — 3 цими словами вона підсунула таріль знаменитого хліба поближче до свого комірника. — Не хочеться, щоб ви змарніли. А то скажуть, мовляв, Гетті Плезанс геть розучилася глядіти за домом. Мені дуже прикро, що ви такі невеселі, пане. Ви не скріпили підписом того віроломного папера, тож коли всіх інших джентльменів змусять визнати поразку, ви йтимете своїм шляхом далі і, дуже сподіваюся на те, зробите багато відкриттів, так що той розумник містер Норрелл буде радий взяти вас у партнери та пошкодує, що був такий зарозумілий і пихатий.

М-р Сеґундус усміхнувся та подякував їй:

— Не думаю, що все буде саме так. Моїм головним клопотом стануть першоджерела. Своїх у мене дуже мало, а коли розпустять товариство… Навіть не знаю, що стане з його книгозбірнею, але навряд чи вона дістанеться мені.

М-р Сеґундус з’їв хліба (що й справді виявився настільки смачним, наскільки його хвалив блаженної пам’яті м-р Плезанс та його друзі), оселедці і випив чаю. Напевно, сила цих наїдків у заспокоєнні зворохобленого серця виявилася більшою, ніж він очікував, бо м-рові Сеґундусу трохи покращало, зі свіжими силами він убрався в шинель, надягнув шапку, рукавички, накинув теплий шарф і вибрався на заметені вулиці, рушаючи до місця, призначеного м-ром Норреллом для демонстрації чудес — Йоркського собору.

Сподіваюся, моїм читачам знайоме це давнє англійське місто, що водночас є і єпископською резиденцією, бо інакше, боюся, символізм обраного м-ром Норреллом місця лишиться незбагненним. Адже треба розуміти, що в давньому англійському місті та єпископській резиденції старожитній собор не просто одна зі споруд; це всім спорудам споруда — відмінна як за розміром, так і за красою та величчю. Навіть у наш модерний час, коли давнє англійське місто обросло вишуканими додатками громадських споруд і зібрань (а в Йорку їх не бракувало), собор однаково панує над усім як свідчення побожності наших пращурів. Це так ніби в місті є щось значніше від самого міста. Чвалаючи в справах по бруду вузеньких вулиць, ви подекуди губите з поля зору собор, та варто вийти на відкритий простір — й ось він раптом на виду, вищий і більший від будь-якого іншого будинку. В цю мить подорожній розуміє, що він у самісінькім серці міста, а всі вулиці й завулки урешті-решт ведуть сюди, в хитросплетіння таємниць, значно глибших, ніж м-р Норрелл міг би собі уявити. З цими думками м-р Сеґундус ввійшов у двір собору, зупинившись у голубому затінку його західного фасаду. А ось із-за рогу велично виплив д-р Фокскасл, схожий на пузатого чорного вітрильника. Помітивши й собі м-ра Сеґундуса, він ліг на інший галс і підійшов привітатися.

— Коли ваша добра ласка, містере Сеґундусе, — проказав д-р Фокскасл, — чи не могли би ви представити мене містерові Норреллу? Мені давно кортить познайомитися з цим джентльменом.

— Матиму за велику радість, сер! — м-р Сеґундус роззирнувся. Негода позаганяла людей у приміщення, і білим килимом перед великим сірим храмом блукало лиш декілька темних постатей. При ближчому розгляді виявилося, що всі вони джентльмени товариства міста Йорк або ж тутешній клір чи служки при соборі: паламарі, сторожі, підпомічники регентів, провости, трансептові підмійтали тощо, — яких старші вигнали під сніг займатися церковними справами.

— Мав би за велику радість, сер, — повторився м-р Сеґундус, — догодити вашому побажанню, та я не бачу містера Норрелла.

Але хтось тут усе-таки був.

Цей хтось стояв самотньо в снігу якраз навпроти собору. Похмурий хтось, не дуже поважний хтось, що зараз розглядав м-ра Сеґундуса та д-ра Фокскасла із величезним зацікавленням. Довгі пасма лягали на плечі, немов чорний водоспад; у рішучому худому обличчі, здавалося, є щось покручене, немов той корінь дерева; чоловік мав довгий тонкий ніс і бліду шкіру, хоча в цілому його лик був темний — можливо, через чорні очі, можливо, через довгий чорний і масний чуб. За якусь мить чоловік підійшов до двох магів, вклонився для годиться, перепросив за втручання та зауважив, що вони справляють враження джентльменів, котрі прибули сюди в тій самій справі, що й він сам. Його звуть Джон Чилдермасс, і він повірений м-ра Норрелла у певних справах (хоч і не уточнив, яких саме).

— Здається мені, — замислено сказав м-р Сеґундус, — я впізнаю ваше обличчя. Певно, ми вже раніше бачилися?

Темним обличчям Чилдермасса пробігла якась мінлива хвиля, але вона зникла враз, тож неможливо було сказати, збирався він насупитися чи засміятися.

— Я часто приїжджаю до Йорка в справах містера Норрелла, сер. Можливо, ми бачилися в котрійсь із книгарень міста?

— Ні, — заперечив м-р Сеґундус. — Я вас бачив у… прямо уявляю вас у… Де ж?.. О! Зараз-зараз, крутиться на язику!

Чилдермасс повів бровою, ніби дуже в цьому сумнівався.

— Але ж містер Норрелл буде тут власною персоною? — запитав д-р Фокскасл. Чилдермасс перепросив і заявив, що навряд чи м-р Норрелл приїде; він не бачив причин, навіщо м-рові Норреллу сюди являтися.

— Ага! — вигукнув д-р Фоккасл. — То він визнає свою поразку, правда? Ну й ну. Сердешний джентльмен. Боюся, почувається останнім дурнем. Хай там як, а це була шляхетна спроба. Ми не тримаємо на нього зла за його старання. — Д-рові Фокскаслу аж відлягло від серця, що він не побачить магії, тому на слова він не скупився.

Чилдермасс іще раз перепросив у д-ра Фокскасла; здається, д-р Фокскасл хибно його зрозумів. М-р Норрелл, безперечно, учинить магію, але в абатстві Гертф’ю, а її результат буде видно в Йорку.

— Джентльмени, — заявив Чилдермасс д-рові Фокскаслу, — надто полюбляють свій затишок біля каміна і покидають його лише в крайньому разі. Смію припустити, сер, що якби вам хоч трошки було видно сьогоднішню справу з власної вітальні, ви би не стояли зараз тут, змерзлий та промоклий.

Д-р Фокскасл голосно засопів і подарував Джону Чилдермассу погляд, який говорив, що на думку д-ра Фокскасла Джон Чилдермасс — страшенний нахаба.

Проте Чилдермасса, схоже, мало обходила опінія д-ра Фокскасла, і він ажніяк не розгубився, радше навіть, потішився.

— Час настав, джентльмени, — проказав він. — Займайте свої місця в соборі. Я певен, ви дуже шкодуватимете, якщо пропустите бодай щось, коли так багато на кону.

Минуло двадцять хвилин по годині, і джентльмени з йоркського товариства уже заходили до храму через двері південного трансепту. Дехто навіть озирався навколо, так ніби від усього серця прощався з білим світом, який боявся більше не побачить.

3

Камені Йорка

лютий 1807 року

Навіть у найкращі часи будь-яка стародавня велика церква взимку — сумовите місце; ніби холод сотень зим зберігається в її каменях і поволі сотається назовні. У холодній вогкій сутіні собору джентльменам із товариства міста Йорк довелося стояти і чекати на диво, що мало би їх приголомшити, хоч не мали найменшої певності, що несподіване чудо порадує їх.

М-р Ганіфут намагався підбадьорювати товаришів своїми усмішками, але як на джентльмена, що роками вправлявся у мистецтві дружнього усміху, то спроба вийшла не дуже вдала.

Аж ось закалатали дзвони. То було в святого Михаїла-з-Дзвіницею, дзвонарі якого били щопівгодини, але всередині собору ті звуки ніби долинали з далекої далечини, з іншого краю. Радісним цей дзвін було не назвати. Джентльмени з товариства міста Йорк добре знали, що дзвони часто йдуть пліч-о-пліч із магією, особливо тих неземних створінь, що їх звуть фейрі. За сивої давнини люди знали: сріблястий передзвін часто знаменує момент, коли якогось невимовно прекрасного англійця чи англійку ось-ось викрадуть фейрі і навіки заберуть із собою жити в дивний, примарний край. Навіть Король Крук (сам англійського роду, а не один із фейрі) мав прикру звичку викрадати чоловіків і жінок, аби ті складали йому товариство в одному із замків у Інакшім Краю[22]. Проте, якби я чи ви мали магічну здібність захоплювати будь-кого й утримувати його до скону віків, якби ми з вами мали перед собою цілий білий світ на вибір, наважуся припустити, що цей вибір упав би на когось принаднішого від магів із Ученого товариства міста Йорк. Однак ця думка не розрадила жодного джентльмена в Йоркському соборі й навіть нікому не прийшла в голову, відтак дехто замислився, наскільки ж сильно розсердив м-ра Норрелла лист д-ра Фокскасла, і почав боятися по-справжньому.

Дзвони враз замовкли, як звідкілясь згори, із мороку тіней над головами, пролунав голос. Маги понашорошували вуха, намагаючись розібрати слова. Багато кого пойняла така бентежна бентега, аж їм здалося, що це звучать чарівні Настанови, як у казках про фейрі[23]. Можливо, йшлося про якусь таємну засторогу. Адже магам було добре відомо із казок, що такі Настанови й застороги зазвичай трохи чудні, але навряд чи складні для виконання. Принаймні на перший погляд. Зазвичай вони схожі на «Не їж останню цукрову сливу із синьої банки в кутку буфета» або «Не бий жони полиновою різкою». Однак усі казки про фейрі погоджуються на тому, що обставини завжди перешкоджають людині, котра одержала Настанови, вона повсякчас примудряється чинити саме те, що заборонено, а тому її напевне чекає страшна доля.

Хай там як, а ця повільна декламація звучала як рокований присуд. От тільки що за мова лунала, ніхто не розумів. Одного разу м-рові Сеґундусу немов почулося щось про згубу, потім латинське interficere, себто «вбивати». Цей голос було не просто розібрати. Він анітрохи не скидався на людський, чим тільки примножував страх джентльменів побачити фейрі. Грубий, глибокий й шорсткий, він звучав неначе це один об одного терлися два камені, хоча й мав би бути мовленням, точніше ним і був. Обійняті страхом, джентльмени вглядалися в темряву, де тільки й виднівся, гублячись у понурій порожнечі, невиразний обрис кам’яної постаті на велетенській колоні. Призвичаївшись до дивних звуків, джентльмени розрізняли все більше слів: давні англійські та старолатинські переплелися так, наче мовець не мав ані найменшого уявлення про те, що це різні мови. На щастя, ця осоружна мішанина не становила труднощів для магів, звиклих до розплутування письмових просторікувань учених із сивої давнини. У перекладі на нормальну мову слова звучали якось так: «Давним-давно, — промовляв голос, — років п’ятсот тому або й більше, в присмерках одного зимового дня, до церкви зайшов юнак, а з ним — юнка із плющовим листям у волоссі. Тут були лише камені. І ніхто, крім них, не бачив, як він її задушив. Дівчина замертво повалилася на камені, і це бачили тільки вони. За свій гріх юнак покарання не отримав, бо за свідків були тільки камені. Минали літа, та коли б той чоловік не заходив у храм, не ставав поміж іншими парафіянами, камені кричали: ось! цей чоловік замордував дівчину з плющовим листям у волоссі — однак ніхто їх не чув. Та ще не пізно! Ми знаємо, де його поховано! У закуті південного трансепта! Хутчіш! Хутчіш! Піднімайте плити! Дістаньте його кістки! Нехай їх розтрощать лопати! Жбурніть його череп об колони й розбийте його! Ввольте бажання каменів помститись! Ще не пізно! Ще не пізно!»

Навряд чи магам стало часу осмислити ці слова і подивуватися з того, хто їх промовив, аж раптом почувся новий камінний голос. Цього разу він, здавалося, долітав з-над вівтаря і мов не мішав, дарма що звучав чудно і вживав стародавні й забуті слова. Голос скаржився на якихось вояків, які були побили вікна зсередини. За сотню років вони явилися знову й розтрощили хресну переділку — лекторій — між нефом і хорами, позбивали лики святих, украли таріль. Якось вони гострили вістря своїх стріл об край купелі; через триста років — палили з пістолів у домі капітулу[24]. Схоже, другий голос не розумів, що хоч велика церква і живе тисячоліттями, людям такого довгого віку не відпущено. «Вони тішаться з руйнування! — викрикував голос. — Але заслуговують на нього самі!» Як і перший промовець, цей, здавалося, пробув у церкві незліченні роки, певно, чув незліченні служби й молитви, однак усе одно не спізнав наймиліших християнських чеснот: милосердя, любові, смирення. І весь цей час перший голос надалі журився за мертвою дівчиною з плющовим листям у волоссі, тож два шкарубкі промовці злилися дуже неприємно для слуху.

Тільки м-р Торп, мужній джентльмен, наважився сходити до вівтаря і поглянути на того, хто говорить.

— Це статуя, — озвався він.

І тільки тоді джентльмени з товариства міста Йорк знову попіднімали голови, вглядаючись у горішній морок, звідки лунав перший голос. Тепер мало хто сумнівався, що промовляла маленька кам’яна скульптура, бо навіть поки вони дивилися на неї, можна було розгледіти, як відчайдушно вона метеляє в повітрі куцими кам’яними рученятами.

Тут заговорили всі інші статуї та пам’ятники в соборі, переповідаючи камінними голосами про побачене в своїм каміннім житті, й галас зчинився такий, розповідав пізніше м-р Сеґундус своїй господині місис Плезанс, що описати його геть неможливо. Адже Йоркський собор повниться малим, різьбленим у камені людом та химерними крилатими тваринками.

Немало скаржилося на сусідів, що, мабуть, і не дивно, бо мусили стояти вони пліч-о-пліч сотні років. На величному лекторії перед вівтарем було викарбувано п’ятнадцятьох королів із такими густими кучерями, ніби хтось їм накрутив папільйотки й потім ніколи не розчісував — місис Ганіфут зізнавалася, що їй уже давно кортить взяти щітку та понаводити лад на монарших головах. Варто було їм заговорити, як королі вмить пересварилися і заходились лаяти один одного. П’єдестал їх усіх урівняв, а королі — хоч і з каменю — однаково не люблять бути рівними з іншими. Крім того, був і ще один гурт дивних фігур із переплетеними руками — вони зорили кам’яними очима з капітелі стародавньої колони. Щойно подіяло закляття, вони почали штовхатися, немовби зімкнуті в ланцюг руки так розболілися за минулі сторіччя, що всім кортіло позбутися решти його ланок.

Якась статуя нібито говорила італійською. Ніхто не розумів чому, і тільки пізніше м-р Сеґундус встановив, що це була копія роботи Мікеланджело. Вона немовбито описувала геть інший храм, у якому живі чорні тіні різко контрастували зі сліпучим світлом. Іншими словами, статуя описувала те, що бачив її оригінал у Римі.

М-р Сеґундус із задоволенням одмітив, що попри великий страх маги не розходилися та не покидали стіни церкви. І вже незабаром дехто під впливом таких вражень геть забув про переляк, бігав у пошуку нових див, спостерігав, занотовував щось олівцем у записничках, ніби начисто забув про існування віроломного паперу, який відсьогодні забороняв займатися магією. Ще довго маги Йорка (яким незабаром уже, на жаль, не судилося так називатись) блукали проходами та розглядали чудеса, щомиті наражаючись на бридку какофонію тисяч кам’яних голосів, які хором лилися їм у вуха.

У домі капітулу кам’яні балдахіни над сидіннями для кліру були прикрашені численними голівками з дивними уборами, які тепер усі хихотіли й теревенили між собою. А ще тут сницарі сотнями викарбували чудні образи англійських рослин: глоду, дуба, терену, полину, вишні та переступня[25]. М-р Сеґундус угледів двох кам’яних дракончиків, завбільшки зо пів руки, які бігали одне за одним, петляючи межі кущів глоду, їх листям; коренями та камінними пагонами. Здавалося, дракончики не забарніші від всякої живої істоти, хоча звуки, з якими кам’яні мускули ворушилися під кам’яною шкірою, шкребучи по кам’яних ребрах, всередині яких билося кам’яне серце — а ще цокотіння кам’яних пазурів по кам’яному віттю, — викликали огиду, що м-р Сеґундус ледве витримував. Розчиняючись у повітрі, за малими зміями тягнулась хмарка куряви, яка зазвичай супроводжує роботу різьбяра, і чоловікові здалося, що, коли ці чари протримаються досить довго, дракончики врешті-решт зітруться на вапняковий порох.

Кам’яне листя й трави дрижали й тремтіли, як ніби їх ворушив легіт, і росли, наслідуючи своїх живих відповідників. Пізніше, коли дія чарів розвіялася, деякі сидіння, пюпітри та молитовники знайшли обплетеними кам’яним плющем та колючими гілками чагарів, де їх раніше ніколи не було.

Однак того дня свідками чудес стали не лише маги товариства міста Йорк. Зумисне чи ні, але магія м-ра Норрелла вийшла за межі собору. Три скульптури із західного фасаду саме перебували в майстерні м-ра Тейлора на реставрації. Століття йоркширських злив настільки обшарпали статуї, що ніхто тепер і не знав, яких великих людей вони вшановували. О пів на одинадцяту один із каменярів м-ра Тейлора підняв був своє долітце із наміром перетворити лик статуї на обличчя гарненької святої, як скульптура скрикнула і метнула руками, відбиваючись від стамески сердешного сницаря, котрий знепритомнів од того й повалився долі. Пізніше всі статуї повернули у собор незмінними, і тепер їхні образи, пласкі й прісні, немов нескоромні млинці, знову прикрашають зовнішнє убранство храму.

Аж раптом зі звуком відбулася якась нова переміна, й один за одним голоси замовкли, а маги почули дзвони святого Михаїла-з-Дзвіницею, які ще раз відбили півгодини. Найперший голос (той, що лунав од крихітної скульптури в мороку під дахом) ще трошки поговорив у цій тиші, розводячись на давній мотив нерозкритого вбивства («Ще не пізно! Ще не пізно!»), а потім і він затих.

Поки маги лишалися всередині церкви, світ надворі змінився. В Англію повернулася магія, хотіли вони того чи ні. Відбулося й кілька банальніших змін: небо затягли свинцеві, обтяжені снігом хмари. Хоча сірими їх було геть не назвати — вони радше відігравали сланцево-синіми й темно-зеленими, кольору моря, барвами. Це дивне поєднання додало сутінкам незвичного казкового відтінку, родом немов із якогось легендарного підводного королівства.

Сьогоднішня пригода дуже втомила м-ра Сеґундуса. Інші джентльмени злякалися сильніше від нього; а він зустрівся з магією, прекраснішою за все, що він тільки міг уявити. Тепер же, коли все скінчилося, його чуття не знали меж, тому він хотів тихенько піти додому і ні з ким не говорити. І саме в такому вразливому стані його спинив повірений у справах м-ра Норрелла:

— Гадаю, сер, — почав м-р Чилдермасс, — тепер товариство мусить припинити свою діяльність. Мені дуже прикро.

І хоча думки м-ра Сеґундуса були в той мент цілковито затьмарені його понурим станом, він підозрював, що попри свій ґречний тон зараз м-р Чилдермасс десь глибоко в душі глузував із магів міста Йорк. Чилдермасс належав тій скрушній верстві людей, чиє низьке походження прирікає їх на служіння родовитішим людям, та які водночас мають гострий і меткий розум, що змушує їх прагнути до визнання та винагороджує понад міри. Подекуди дивні збіги щасливих обставин торують таким людям шлях до величі, хоча значно частіше думки про можливе та нездійснене отруюють їм життя. Вони перетворюються на недбалих слуг, що виконують свої обов’язки не ліпше, а то й гірше від значно менш обдарованих товаришів. Вони нахабнішають, втрачають роботу й погано кінчають.

— Перепрошую, сер, — правив далі Чилдермасс, — та в мене є до вас питання. Сподіваюся, воно не здасться вам зухвалим. Скажіть, ви коли-небудь читали лондонські газети?

М-р Сеґундус відповів ствердно.

— Справді? Як цікаво. Сам я страшенно люблю газети. Але в мене дуже мало часу на читання, його вистачає хіба що на книжки, які потрапляють до мене в справах містера Норрелла. Скажіть, а про що зараз пишуть у цих лондонських газетах? Я ще раз перепрошую, сер, просто містер Норрелл, який зроду не брав газет у руки, вчора спантеличив мене питанням, на яке, боюся, я не годний відповісти.

— Що ж, — трохи подивувався м-р Сеґундус, — вони пишуть про найрізноманітніші речі. Що саме вас цікавить? У газетах розповідають про дії Королівського флоту проти француза, друкують парламентські промови, переповідають скандальні новини й те, хто з ким розлучається. Вас таке цікавило?

— Так, звісно! — вигукнув Чилдермасс. — Ви все дуже добре пояснили, сер. От я гадаю, — продовжував він замислено, — а чи публікують у столичних газетах провінційні відомості? Чи могла би, наприклад, наша сьогоднішня прикметна подія заслужити в них бодай на один абзац?

— Не знаю, — зізнався м-р Сеґундус. — Мені це видається цілком можливим, але ж, знаєте, Йоркшир так далеко від Лондона; боюся, лондонським редакторам ніколи не доведеться про неї почути.

— Он як, — зітхнув м-р Чилдермасс і замовк.

Пішов сніг. Спершу впало кілька сніжинок, потім — уже чимало; аж поки за якийсь час із низького зеленкувато-сірого неба посипалися мільйони дрібних сніжинок. Усі будинки в Йорку наче трохи потьмяніли в снігопаді, трохи посіріли; люди неначе трохи здрібніли, а всі крики й вигуки, кроки людей і стукіт копит, рипіння екіпажів та грюкіт дверей трохи віддалилися. Все це ніби змаліло на фоні справдешнього сніговію, неба зелено-морського кольору, тьмяно-сірого привиду Йоркського собору і… Чилдермасса.

І весь цей час Чилдермасс мовчав. М-р Сеґундус подивувався, чого ще тому було потрібно, коли він повідповідав на всі питання. Та Чилдермасс чекав, не зводячи з м-ра Сеґундуса чудних чорних очей, немовбито чекав на ще якусь відповідь — ніби знав, що м-р Сеґундус не промовчить, і був цілковито у цім упевнений.

— Якщо хочете, — промовив м-р Сеґундус, обтрушуючи сніг із плаща, — я міг би усунути всю цю невизначеність. Я можу написати редакторові газети «Таймс» і повідомити про надзвичайні діяння містера Норрелла.

— Он як! Яка щедра пропозиція з вашого боку! — промовив Чилдермасс. — Повірте, сер, мені дуже добре відомо, що далеко не кожен джентльмен здатен на таку великодушність після поразки. Але від вас я іншого і не чекав. Саме так я і сказав містерові Норреллу: услужливішого джентльмена від містера Сеґундуса годі й знайти.

— Прошу, — відповів м-р Сеґундус, — це дрібничка.

Учене товариство магів міста Йорк було розпущене, а його членам (усім, крім м-ра Сеґундуса) було заборонено займатися магією, і хоча дехто з них відзначався дурістю і далеко не всі вирізнялися дружелюбністю, мені все ж здається, вони не заслуговували на таку долю. Чим же має займатися маг, якщо, згідно зі згубною угодою, студіювати магію йому не дозволено? День за днем він не знаходить собі місця в домі від неробства, бентежить свою племінницю (або дружину, або доньку) за шиттям, докучає прислузі питаннями, які раніше його ніколи не займали. І все це тільки тому, що немає з ким поговорити, аж поки челядь не починає скаржитися на нього господині. Він бере почитати книгу, але тільки на двадцять другій сторінці розуміє, що в руках у нього роман — найнікчемніша, на його думку, річ, — а тому кидає її з огидою. По десять разів на день він питається в племінниці (або дружини, або доньки), котра година, бо не йме віри, що час може линути так повільно, із тієї ж причини дістає із кишені годинник на ланцюжку.

Рада сказати[26], що м-р Ганіфут почувався трохи краще від інших. Добра душа, він дуже переймався через оповідь, розказану маленькою статуєю з мороку під дахом собору. У своїм крихітнім кам’янім серці вона проносила спогад про жахливий злочин кілька століть, вона пам’ятала мертву дівчину з плющовим листям у волоссі, коли всі інші про неї забули, то м-р Ганіфут подумав, що така вірність заслуговує на винагороду. Відтак він завалив листами декана собору, каноніків та архієпископа й дошкуляв їм, поки всі ці важливі особи не погодилися надати м-рові Ганіфуту дозвіл на розкопки в південному трансепті. Піднявши кам’яні брили, м-р Ганіфут і найняті ним чоловіки знайшли людські кістки у свинцевій домовині саме там, де вони мали бути за словами маленької кам’яної статуї. Однак потім декан собору заявив, що не може дозволити перепоховання кісток із церкви (чого домагався м-р Ганіфут) на підставі свідчень кам’яної скульптури. Таких прецедентів просто не існувало. «Ах! — тільки й зідхнув м-р Ганіфут. — Але ж насправді існували». Суперечка палала кілька років, і, як наслідок, м-р Ганіфут не мав часу жалкувати за тим, що підписав папір м-ра Норрелла[27].

Бібліотеку Вченого товариства магів міста Йорк спродали м-ру Тороґуду із провулку Коффі-ярд. Та якось сталося так, що м-р Сеґундус дізнався про це з третіх, якщо не четвертих рук, коли хлопчина з книгарні м-ра Тороґуда розповів про це товаришеві (котрий служив писарем у мануфактурника), а той товариш випадково згадав про це в присутності місис Коккрофт у заїзді «Джордж інн», а та, в свою чергу, переказала місис Плезанс, господині м-ра Сеґундуса. Щойно маг дізнався про це, то помчав засніженими вулицями Йорка до книгарні м-ра Тороґуда — без капелюха, пальта й чобіт. Проте книжок уже не застав. Він розпитав м-ра Тороґуда про покупця, але власник крамниці, перепросивши, сказав, що не в праві назвати його імені, бо той наче не бажав широкого розголосу. Без капелюха й без пальта, засапаний, у повних води черевиках та забрьоханих панчохах, м-р Сеґундус на очах всієї публіки в книгарні з крихтою втіхи відповів, що йому, власне, однаково, назвуть ім’я покупця чи ні, бо він і так найпевніше знав, хто цей джентльмен.

М-р Сеґундус не втрачав інтересу до м-ра Норрелла. Він багато про нього думав і часто про нього говорив із м-ром Ганіфутом[28]. Той був переконаний, що всі останні події можна цілком пояснити щирим бажанням м-ра Норрелла повернути магію в Англію. М-р Сеґундус у цьому сумнівався і взявся вивчати геть усе, що зможе, про м-ра Норрелла, зокрема, шукати його знайомих, які могли би хоч трошки розповісти про цю особу.

Звісно, будь-який джентльмен із таким гарним будинком та великим маєтком завжди цікавить своїх сусідів, і ті зазвичай дізнаються бодай щось із його життя-буття, хіба що вони геть дурні. Так, на вулиці Стоунґейт м-р Сеґундус знайшов одну сім’ю, чиї кузени мали садибу за п’ять миль від абатства Гертф’ю, подружився з ними і вмовив їх не тільки організувати звану вечерю, а ще й запросити на неї тих своїх кузенів. (М-р Сеґундус був прямо вражений, наскільки добре йому вдавалися такі плани.) Кузени приїхали й залюбки говорили про свого багатого й незвичайного сусіда, який був зачаклував цілий Йоркський собор. От тільки всі їхні відомості полягали в тому, що м-р Норрелл надумав перебратися з Йоркширу до Лондона.

М-ра Сеґундуса новини подивували, але ще більше його приголомшило, як вони вплинули на його настрій. Він раптом засумував, а такої дурнички від себе не чекав. Норрелл ним ніколи не цікавився і нічого доброго йому не зробив. А проте, м-р Норрелл тепер був його єдиним колегою. І з його від’їздом м-р Сеґундус лишатиметься єдиним магом, останнім магом у Йоркширі.

4

Друзі англійської магії

провесна 1807 року

Уявіть собі чоловіка, котрий день за днем просиджує в бібліотеці; незначного такого собі чоловіка без особливих чеснот. На столі перед ним книга. Нові пера, ніж, аби їх гострити, атрамент, папір, записники — все, що потрібно, напохваті. У каміні завжди розведено вогонь, адже без вогню він не може — морозно. Зі зміною пір року міняється кімната, але не чоловік. У трьох високих вікнах звичайний англійський пейзаж, спокійний навесні, веселий улітку, меланхолійний восени й понурий узимку — як і годиться англійському пейзажу. Та зміна пір року чоловіка мало цікавить. Він заледве відриває очі від сторінок у книжці, а коли вирішує розвіятись, робить це так само, як і будь-який англійський джентльмен: в суху погоду його тривалі прогулянки ведуть по парку та околицями невеличкого ліска; в мокру погоду він трошки походить у підліску. Однак йому майже нічого не відомо ні про підлісок, ні про ліс, ні про парк. На бібліотечнім столі його чекає книга; перед його очима навіть зараз стоять рядки друкованих літер, йому все ще голова йде обертом від аргументів, викладених у ній, а в кінчиках пальців свербить од бажання гортати її далі. Двічі або тричі на сезон він бачиться з сусідами, бо живе в Англії, а тут сусіди нізащо не дозволять усамітнитись настільки, щоб суспільство про вас цілковито забуло, навіть якщо ви суха людина з кислим виразом обличчя. Чоловіка відвідують, надсилають йому свої картки через прислугу, запрошують на обіди чи бали. Наміри сусідів переважно доброчинні (на їхні переконання, чоловікові шкодить постійна самота), але крім того їх ще й цікавить, чи змінився чоловік хоч трохи за час, що минув з останньої їхньої зустрічі. Не змінився. Чоловікові нічого розповісти сусідам, і вони вважають його найнуднішою людиною в Йоркширі.

Та в крихітнім сухім сердечку м-ра Норрелла насправді жила амбіція, що вдовольнила би навіть м-ра Ганіфута — повернути магію в Англію, і саме жадання сповнити цю амбіцію до вимріяного кінця змусила м-ра Норрелла заявити про своє прагнення переїхати до Лондона.

Чилдермасс переконав його, що для цього саме настав сприятливий час, а він — Чилдермасс — цей світ знає. Чилдермассові були відомі ігри, що в них бавиться на вулицях дітлашня, але забули дорослі. Чилдермассові було відомо, про що думають старі перед каміном, хоча всі ці довгі роки їх ніхто про це не питав. Чилдермасс знав, які пісні співають молоді барабанний дріб та дудіння волинок, що змушують облишати рідний дім та йти у військо. І він знав про пів чайної ложечки слави й цілу бочку горя, заготовану їм долею. Варто було Чилдермассові кинути один погляд на меткого адвоката, і він уже знав, що той має у кишенях свого фрака. Чилдермасс усміхався, бо знав усе це, а інколи навіть сміявся вголос. І жодного жалю, вартого бодай ламаного шилінга, ці знання в нього ніколи не викликали.

Тож коли Чилдермасс заявив своєму хазяїнові: «Їдьте-но до Лондона. Негайно їдьте», — м-р Норрелл йому одразу повірив.

— Одне мені трохи не до вподоби, — проказав м-р Норрелл. — Не хотілось би, щоб від нашого імені в лондонську газету писав Сеґундус. Він точно наробить помилок у своїм листі. Ви подумали про це? Боюся, нафантазує він. Цим третьорозрядним ученим постійно кортить пододавати щось від себе. Почне вгадувати (і не вгадає), до якої саме магії я вдався у Йорку. Домислів навколо неї і без нас вистачає. Нам точно потрібен Сеґундус?

Чилдермасс прикипів похмурим поглядом до хазяїна і, ще похмуріше всміхнувшись, категорично відповів, що потрібен:

— От скажіть, вам не траплялося недавно згадок про такого собі джентльмена із флоту на прізвище Бейнс?

— Здається, я знаю про кого йдеться, — відповів м-р Норрелл.

— Ага! — правив далі Чилдермасс. — А звідки ви про нього дізналися?

На якусь мить запала тиша.

— Ну, здається, — неохоче визнав м-р Норрелл, — я вичитав про капітана Бейнса в одній із газет.

— Лейтенант Гектор Бейнс служив на фрегаті «Король Півночі», — промовив Чилдермасс. — Двадцяти одного року від народження, він утратив ногу і два-три пальці під час морського бою десь у Вест-Індії. Та ж сама баталія забрала життя капітана «Короля Півночі» та багатьох матросів. Гадаю, рапорти про те, як командування кораблем на себе перебрав лейтенант Бейнс, роздаючи накази, навіть коли хірург пиляв йому ногу, добряче перебільшені, та Бейнс став на чолі страшенно пошкодженого фрегата, який не тільки повернувся з Вест-Індії, а ще й атакував по дорозі вантажене награбованим добром іспанське судно, відтак збагатився та повернувся додому героєм. Покинув панянку, з якою був заручений, узяв шлюб із іншою. Такою історія капітана Бейнса постала на шпальтах газети «Морнінґ пост». А зараз я вам розповім, що відбувалося далі. Бейнс, як і ви, сер, північанин — людина непевного роду, без впливових друзів, якій нелегко велося на світі. Скоро по весіллю він із дружиною переїхав до Лондона, де оселився в будинку знайомих на Сікоул-лейн. Поки вони там мешкали, до них вчащали люди найрізноманітнішого стану й чину. Вони обідали у всяких віконтес, на їх честь здіймали келихи члени парламенту, а капітанові Бейнсу обіцяли протегування та допомогу, якої він тільки побажає. Таким успіхом, на мою думку, сер, він завдячує славі та шані, якої нізащо не мав би без газетної публікації. Так, може, у вас, сер, є друзі в Лондоні, котрі не маючи клопоту, нададуть вам такі ж послуги без того, щоб нам турбувати редакторів газет?

— Ви прекрасно знаєте, що в мене таких немає, — нетерпляче відповів м-р Норрелл.

Тимчасом м-р Сеґундус добряче гарував, складаючи листа, та журився, що в нього не виходить похвалити м-ра Норрелла теплішими словами. Йому здавалося, що читачам лондонської газети цікаво було би щось дізнатися про особисті чесноти м-ра Норрелла, відсутність згадки про які їх неабияк подивує.

За якийсь час лист надрукували в газеті «Таймс» під заголовком «НЕЙМОВІРНІ ПОДІЇ В ЙОРКУ. ВІДОЗВА ДО ВСІХ ДРУЗІВ АНГЛІЙСЬКОЇ МАГІЇ». Свій опис чарів, які мали місце в Йорку, м-р Сеґундус завершив твердженням, що всі Друзі англійської магії повинні благословити вдачу м-ра Норрелла, що перетворила його на відлюдника, адже це сприяло поглибленню його вченості та зрештою принесло плоди у вигляді магічних дивовиж, продемонстрованих у Йоркському соборі. Однак, писав м-р Сеґундус, він однаково закликає всіх Друзів англійської магії спільно благати м-ра Норрелла не вертатись у свою кабінетну схиму, а посісти гідне йому місце на широкому кону державних справ, відкривши цим нову сторінку в Історії Англійської Магії.

«ВІДОЗВА ДО ВСІХ ДРУЗІВ АНГЛІЙСЬКОЇ МАГІЇ» мала приголомшливий успіх, особливо в Лондоні. Новини про звершення м-ра Норрелла в Йорку буквально відбирали мову читачам газети «Таймс». М-ра Норрелла хотіли бачити всі. Юні леді жаліли старих сердешних джентльменів з Йорка, яких він так налякав, і самі воліли встрашитися. Навряд чи б така нагода могла випасти ще раз; і м-р Норрелл вирішив заявити про себе в Лондоні якомога скоріше.

— Негайно знайдіть мені будинок, Чилдермассе, — казав він. — Знайдіть мені будинок, який би промовляв до всіх відвідувачів, що магія — це респектабельний фах, не гірше від Права і значно поважніший од Медицини.

У відповідь Чилдермасс сухо поцікавився, чи бажає м-р Норрелл, щоб він знайшов будинок, архітектура якого вказувала би на те, що магія повинна викликати таку ж повагу, як і Церква[29].

М-р Норрелл (знаючи про існування жартів, інакше люди не писали би про них у книжках, але не знайомий з ними ані особисто, ані листовно) трохи подумав і нарешті визнав, що на таке він претендувати не сміє.

Ось так сталося, що за поради Чилдермасса (який вважав, що найреспектабельніша річ у світі — це гроші) його хазяїн перебрався до будинку на Гановер-сквер[30], поміж людей заможних та успішних. Не знаю, якої ви думки про це, а от я недолюблюю південну сторону Гановер-сквер, де будинки такі високі й вузькі (в чотири поверхи щонайменше), із вікнами такими високими, й темними, й однаковісінькими; де їх ряди нагадують скоріше далекосяжний мур, який затуляє світло. Хай там як, а м-р Норрелл (геть не такий вибагливий, як я) новий будинок собі уподобав, якщо це можна сказати про джентльмена, котрий понад тридцять років прожив у величному заміському маєтку в оточенні старого й густого, немов ліс, парку, навколо якого в свою чергу розкинулися численні садиби й ліси — одним словом, про джентльмена, чий погляд з вікна ніколи не стрічав чужої маєтності.

— Звичайно, Чилдермассе, будинок невеликий, — проказав він, — але я не нарікаю. Вам же відомо, я байдужий до власного комфорту.

На це Чилдермасс сказав, що будинок, узагалі-то, найбільший тут.

— Невже? — щиро здивувався м-р Норрелл. Ще більше м-ра Норрелла вразили невеличкі розміри бібліотеки, куди вмістилось би не більше третини книжок, які були йому конче необхідні; він запитав у Чилдермасса, як же лондонці в такому разі зберігають свої книжки. Може, вони взагалі не читають?

Не минуло й трьох тижнів після прибуття м-ра Норрелла у Лондон, як він отримав листа від якоїсь місис Ґодсдон, леді, про яку він уперше чув.

«…Я впевнена, ви приголомшені, що вам пише зовсім не відома особа, і ви, немає жодного сумніву, зараз вигукнули: що це за нахабне ствуріння? вперше чую про її існування! Нехай! Вважайте мене страшною нахабою і т. д. і т. п., але Дролайт, мій милий друг, переконав мене, що ви якнаймилійше ствуріння в світі і не матимете нічого проти. Мені не терпиться мати щастя познайомитися з вами, тому вважатиму за велику честь, якщо ви порадуєте нас своєю присутністю на вечірньому прийомі наступного четверга. І нехай вас не бентежить велика компанія — не бійтеся. Я сама не терплю великого натовпу, тому познайомитися з вами матимуть нагоду лиш найближчі мої друзі…»

Сказати, що лист не справив доброго враження на м-ра Норрелла — не сказати нічого. Він дуже швидко прочитав його, відклав убік із вигуком відрази та знову взявся за книгу. Незабаром надійшов Чилдермасс зайнятися ранковими справами. Він і собі прочитав листа місис Ґодсдон та поцікавився, яку відповідь має намір дати м-р Норрелл.

— Відмову, — відповів той.

— Справді? Написати, що у вас уже домовлено про іншу зустріч? — уточнив Чилдермасс.

— Напишіть, якщо хочете, звичайно, — погодився м-р Норрелл.

— А у вас домовлено про іншу зустріч? — здивувався Чилдермасс.

— Ні.

— Ага! — проказав Чилдермасс. — Ви, напевно, переобтяжені численними візитами в інші дні, тому відмовляєтеся від цього? Боїтеся перевтоми?

— У мене не заплановано ніяких інших візитів. І вам це пречудово відомо.

М-р Норрелл ще почитав хвилину-другу, а потім зауважив (не зводячи погляду з книги):

— Ви все ще тут.

— Так, я тут, — озвався Чилдермасс.

— Давайте, — промовив м-р Норрелл, — кажіть, у чім справа? Що вже сталося?

— У мене раніше було склалося враження, ніби ви переїхали до Лондона, щоб показати людям, хто такий сучасний маг. Якщо ви не переступите порогу дому, довго ж це тягтиметься.

М-р Норрелл нічого не відповів. Він підібрав листа і ще раз переглянув його.

— Дролайт, — зрештою промовив він. — Про що це вона? В мене немає таких знайомих.

— Мені не відомо, про що це вона, — стенув плечима Чилдермасс, — але я точно знаю інше: люб’язність нині зайвою не буде.

У день прийому в місис Ґодсдон, о восьмій годині пополудні м-р Норрелл сидів у кареті в своїм найліпшім сірім пальті і розмірковував про милого друга Дролайта, аж раптом збагнув, що екіпаж уже нікуди не їде. Визирнувши у віконце, він побачив залиту світлом ліхтарів веремію людей, карет і коней. Подумавши, що лондонські вулиці для всіх настільки ж плутані, як і для нього самого, він природно припустив помилку кучера та лакея, а тому грюкнув патерицею об дах і прокричав:

— Дейві! Лукасе! Хіба ви не чули? Я же сказав: Манчестер-стрит[31]. Чому ви не уточнили, як туди їхати, перш ніж ми рушили?

З передка озвався Лукас і сказав, що вони вже на Манчестер-стрит, але мусять дочекатися своєї черги: адже до будинку попереду вела довга вервечка екіпажів.

— Якого ще будинку? — крикнув м-р Норрелл.

Того, куди вони їхали, відповів Лукас.

— Ні-ні! Це якась помилка! — обурився м-р Норрелл. — Мені сказали, буде невелика компанія.

Та прибувши в будинок місис Ґодсдон, м-р Норрелл одразу занурився у вир із сотні чи близько того найближчих друзів господині. В залах і вітальнях не було де голки встромити, і людей постійно прибувало. М-р Норреллу відібрало мову з подиву, хоча, зрештою, чого б він мав дивуватися? Адже потрапив на модний лондонський прийом, який нічим не різнився від будь-якого іншого, що міг би відбуватися в доброму десятку столичних будинків кожного дня на тижні.

Що таке прийом у Лондоні? По всьому будинку в кришталевих жирандолях яскраво горять свічки; їх світло помножують утроє і вчетверо вишукані дзеркала, аж поки сліпуча ніч не перевершує день; на білосніжних скатертинах височіють піраміди, складені з барвистих оранжерейних фруктів; парами, рука попід руку по кімнатах линуть небесні створіння в коштовних прикрасах, ваблячи до себе погляд і викликаючи захват. Однак у приміщеннях панують задуха, суцільна тиснява і галас, від яких нікуди дітись; ніде сісти, ніде навіть стати. В іншому кінці кімнати вам видно друга, ви так багато хочете йому повідать, але як, заради всіх святих, до нього дістатися? Коли пощастить, ви ще перетнетеся з ним у давці і встигнете потиснути одне одному руки, поки юрба тягтиме вас урізнобіч. В оточенні сердитих розпашілих незнайомців у вас такі ж шанси на розважливий діалог, як і посеред африканської пустелі. Хочеться тільки одного — вберегти наряд від найгіршої шкоди, якої йому може завдати натовп. Усі скаржаться на спеку й задуху. Всі називають прийом нестерпним. Однак якщо такі злигодні заготовані для гостей, то що вже казати про тих, кого не запросили? Їхні страждання нам і не снились! А наступного дня ми ще й примовлятимемо, який же чудовий вийшов прийом.

М-р Норрелл прибув одночасно з якоюсь дамою дуже поважного віку. Дрібна і неприємна, вона, вочевидь, належала до найповажніших гостей (бо вся була в діамантах). Прислуга товклася навколо неї, тому появу м-ра Норрелла в будинку ніхто не помітив. Він зайшов у повну залу людей і рушив до великої чаші з пуншем на маленькому столику. За сьорбанням трунку м-рові Норреллу раптом спало на думку, що він нікому не представився, а тому ніхто й не знає, що він уже тут. М-р Норрелл вагався, як слід чинити далі. Такі самі гості, як він, уже вітали своїх друзів, але маг почувався негодним піти й самотужки представитися якомусь із лакеїв; його нервували їхні горді обличчя та невимовне враження вищості од усіх. Як же прикро, що тут не було хоча би одного-двох членів блаженної пам’яті Товариства магів міста Йорк, щоб уздріти всю цю самоту й халепу, в яку потрапив м-р Норрелл; їх би це без міри звеселило. Та хіба з нами трапляється не так? У звичнім оточенні наші манери невимушені й веселі, однак варто потрапити в незнайоме товариство, де ви не знаєте нікого і ніхто не знає вас… Господи! як же ніяково нам тоді!

М-р Норрелл бродив із кімнати до кімнати, шкодуючи, що взагалі сюди приїхав, аж раптом став як укопаний на півкроці, почувши своє ім’я, за яким протягнувся шлейф загадкових слів: «…переконував мене, що він з’являється лише в таємничому корзні полуночного синього кольору, прикрашеному потойбічними знаками! Однак Дролайт, який дуже добре знає Норрелла, говорить, мовляв…»

Шум із тієї кімнати долинав неймовірний, і диво, що м-р Норрелл почув бодай це. Слова промовляла якась дівчина, і тепер, намагаючись її знайти, м-р Норрелл гарячково навсібіч крутив головою. Але даремно. Тепер його ятрила думка, що ж іще там про нього нарозказували.

Він опинився поруч із якоюсь іншою леді й джентльменом. Вона нічим особливим не вирізнялася — розважлива на вигляд дама, років сорока-п’ятдесяти, — зате от він становив приклад чоловіка, якого зазвичай у Йоркширі не стрінеш. Невисокий, акуратно вбраний у добротний чорний фрак і неймовірно білосніжну сорочку. На шиї, на чорній оксамитовій стрічці висіли невеличкі срібні окуляри. Чоловік мав правильні й досить приємні риси обличчя; коротке чорне волосся, чисту й білу шкіру, яку тільки на щоках ледве помітно відтіняли рум’яна. Але увагу найперше вбирали його очі: напрочуд великі, красивої форми, темні і водночас яскраві, немов вода у кришталево чистому озері. На довершення всього він мав довжелезні чорнющі вії. В цьому чоловікові було виплекано стільки жіночного, але поміж усіх цих рис тільки очі й вії дісталися йому від природи.

М-р Норрелл уважно прислухався до їхньої розмови і виявив, що мовиться якраз про нього:

— …дав пораду леді Данком щодо її доньки, — говорив маленький чоловік. — Леді Данком знайшла їй виняткову партію, джентльмена з дев’ятьмастами фунтами доходу на рік! Але дурненьке дівчисько віддало своє серце капітану драгунів без ламаного шилінга за душею. Леді Данком просто не знаходила собі місця від гніву. «Ох, ваша милосте! — гукнув я до неї тієї ж миті, як про все дізнався. — Не переймайтеся так! Облиште цю справу на мене. Мене генієм, звичайно, не назвеш, та мої розрізнені таланти якраз пасують справам такого роду». Мадам, ви зараз посмієтеся, коли почуєте, як я все владнав! Смію сказати, навряд чи би ще хтось на цілому білому світі додумався би до такого сміховинного фортелю! Тож я взяв із собою міс Сьюзан на Бонд-стрит[32], де ми провели разом із нею чудовий ранок, приміряючи різні кольє та сережки. Більшість свого життя вона провела в Дербіширі, тому не звикла до справді дивовижних коштовностей. Не знаю, чи вона взагалі коли-небудь серйозно замислювалася про такі речі. Потім я і леді Данком зауважили раз чи два, що весілля з капітаном Герстом унеможливить для неї такі чудові придбання, у той час, як узявши шлюб із містером Воттсом, вона зможе вибирати собі справді найкраще. Далі я доклав усіх зусиль, щоб завести знайомство з капітаном Герстом і переконати його супроводити мене до клубу «Будлс»[33] на Пелл-Мелл, де — не смію вводити вас в оману, мадам — іде справді велика гра! — Дрібний чоловічок захихотів. — Я позичив йому трохи грошей на пробу фортуни. Не своїх — ви це чудово розумієте. Мені їх якраз для цього надала леді Данком. Ми сходили туди три-чотири рази, і за рекордно короткий час капітанові борги стали… скажу так, мадам, навіть не уявляю, як він із ними розплатиться! Разом із леді Данком ми показали йому, що одна справа — розраховувати на шлюб із юною леді, маючи скромні доходи, і геть інакша — вважати, ніби вона прийме чоловіка, обтяженого боргами. Спершу капітан удався, якби це сказати… до солдатського лексикону! Але врешті-решт був змушений визнати справедливість наших слів.

М-р Норрелл помітив, що розважлива на вигляд дама, років сорока-п’ятдесяти, подарувала чоловічкові трохи незадоволений погляд. Потім вклонилася, холодно, ледве схиливши голову, і мовчки відійшла подалі в натовп; дрібний чоловічок крутнувся в інший бік й одразу ж привітався з якимсь знайомим.

Далі погляд м-ра Норрелла упав на неймовірно прекрасну пані в білій зі сріблом сукні. З нею вів бесіду високий вродливець, всі репліки якого вона зустрічала щирим сміхом.

— …а раптом він явить на білий світ двох драконів, білого й червоного, що нерозривно сплелися в довічній боротьбі у підвалинах цього будинку і символізують прийдешній занепад містера Ґодсдона?[34] Наважуся припустити, — лукаво підморгнув чоловік, — ви тільки зрадієте.

Дівчина знову розсміялася, ще веселіше ніж до того, і м-р Норрелл зі здивуванням почув, як наступної ж миті до неї хтось звернувся, назвавши її місис Ґодсдон.

Трохи подумавши, м-р Норрелл вирішив, що мав би з нею поговорити, та поки він це надумав, пані вже кудись завіялася. М-ра Норрелла вже млоїло від шуму й гаму стількох людей, тому він прийняв рішення помалу вибиратись додому, але саме тієї миті юрба біля виходу утворилася така, що здолати її не видавалося можливим. Його підхопив потік гостей і поніс у протилежну частину кімнати. М-ра Норрелла стало носити кругами, немов сухий листочок по риштаку. На одному з таких кіл він раптом запримітив тихенький закуток попід вікном, де за високою ширмою із різьбленого чорного дерева, інкрустованого перламутром, він помітив — хвала небесам! — книжкову шафу. М-р Норрелл заховався там, вибрав на полиці «Простий виклад цілого Одкриття Сьв. Йоана», що належав перу Джона Непера[35], та заходився його читати.

Недовго він там сидів, коли, випадково звівши очі догори, помітив того самого вродливця, котрий бесідував із місис Ґодсдон, а поруч із ним — дрібного чоловічка, що зазнав стільки клопоту, руйнуючи матримоніальні сподівання капітана Герста. Вони жваво перемовлялися, однак товкотнеча навколо штовхала їх так сильно, що високий чоловік абсолютно безцеремонно вхопився за рукав дрібного й затяг його за ширму, де вже сидів м-р Норрелл.

— Його тут немає, — проказав високий, вимовляючи з притиском кожне слово і тицяючи при цьому пальцем в плече співрозмовника. — Де обіцяний огнистий і пронизливий погляд? Де незбагненний транс? Хоч когось зачакловано? Ні, не думаю. Ви закликали його, немов духа з безодні, але той не прийшов[36].

— Ми сьогодні ще вранці бачилися, — захищався низький. — Він розповідав про дивовижку магію, яку творив нещодавно, і сказав, що прийде.

— Уже перейшло за північ, а його все ще немає. — Високий поблажливо всміхнувся згори до низького. — Зізнайтеся, ви з ним не знайомі.

Низький всміхнувся у відповідь (вони наче фехтували цим своїм умінням) та відповів:

— Ніхто в цілому Лондоні не знає його краще від мене. Зізнаюся, я й сам трошки — геть трішечки — розчарований.

— Ха! — зрадів високий. — Це так на нас усіх відразливо тисне салонна думка. Ми прийшли сюди в очікуванні чогось надзвичайного, а натомість вимушені самі себе розважати. — Аж тут його око спинилося на м-рові Норреллі, і він промовив:

— Цей джентльмен читає книгу!

Низький озирнувся й зачепив ліктем «Простий виклад цілого Одкриття Сьв. Йоана». Через це м-р Норрелл отримав прохолодний погляд, мовляв, треба ж так захарастити настільки маленький закуток такою грубезною книгою.

— Я ж сказав уже, що й сам розчарований, — правив низький далі, — проте я анітрохи не здивований. Ви його не знаєте так, як я. О! Смію вас запевнити, він по-своєму ще той хитрун! Хитрішого ще треба пошукати. Людина, яка купує будинок на Гановер-сквер, має смак. Так-так! Він придбав будинок на Гановер-сквер! Певно, ви ще не чули про це? Багатий мов якийсь юдей! Мав він старого дядька на прізвище Гейторнтвейт, котрий пустився духу й лишив йому величезні статки. Поміж інших дрібничок у Йоркширі в нього ще й велетенська садиба, що за звичкою зветься Абатством Гертф’ю.

— Ха! — сухо видихнув високий. — Оце так пощастило. Старі дядечки-багатії при смерті аж надто нечасто трапляються.

— І не кажіть! — гукнув низький. — В одних моїх друзів, Ґріффінів, є напрочуд заможний дядечко, за котрим вони доглядають від бозна-коли, і хоча йому було під сто років, коли це все розпочалося, дядечко досі живий і, здається, житиме вічно, тільки щоб їм дошкулити. Тимчасом самі Ґріффіни також не молодшають і пускаються духу один за одним у стані якнайприкрішого розчарування. Та чогось я впевнений, мій любий Ласеллзе, кому-кому, а вам перейматися нічого, ваші статки забезпечують вам дозвілля і без догляду за обридливими стариганами, еге ж?

Високий чоловік зробив вигляд, що не почув цей нахабний випад, натомість холодно зауважив:

— Здається, цей джентльмен воліє вам щось сказати.

Означеним джентльменом був ніхто інший як м-р Норрелл, що, приголомшений таким одвертим обговоренням його статків та маєтностей, уже кілька хвилин чекав, щоб утрутитися в розмову.

— Перепрошую, — промовив він.

— Так? — різко відповів низький чоловічок.

— Містер Норрелл — це я.

Високий і низький дуже широко розплющили очі.

Немало помовчавши, останній, на обличчі котрого вирази змінювалися від образи до пустопорожнього вигляду і — нарешті — легкого спантеличення, попросив м-ра Норрелла назватися ще раз.

Саме так м-р Норрелл і зробив, по чому дрібний джентльмен проказав:

— Перепрошую, сер, але… Ну, тобто я хотів сказати… Сподіваюся, ви пробачите мені моє нахабство, але смію запитати, у вашому будинку на Гановер-сквер буває вбраний у чорне чоловік з худим обличчям, схожим на покручений корінь?

М-р Норрелл на хвильку замислився і відповів:

— Чилдермасс. Ви говорите про Чилдермасса.

— Ах, Чилдермасс! — вигукнув низький, немовбито йому все прояснилося. — Ну, звісно же! Треба ж було так помилитися! Це ж Чилдермасс! Ох, містере Норрелле! Навіть не знаю, як вам описати ту радість, що я зараз відчуваю, познайомившись із вами. Сер, моє прізвище Дролайт.

— Ви знайомі з Чилдермассом? — подивувався м-р Норрелл.

— Я… — затнувся м-р Дролайт. — Я бачив, як описаний мною чоловік виходив із вашого будинку і… Ох, містере Норрелле! Я вчинив, як справжнісінький дурник! І прийняв його за вас! Прошу, не тримайте на мене зла, сер! Адже тепер, коли я бачу вас, то дуже добре розумію, що попри дикий і романтичний образ того чоловіка — такий, сказати б, магічний, — вас оточує атмосфера споглядання, як істинного вченого. Ласеллзе, скажіть, ну хіба містер Норрелл не справляє на вас враження поважного й тверезого дослідника?

Без особливого ентузіазму високий чоловік погодився зі словами товариша.

— Містере Норрелле, цей мій друг — містер Ласеллз, — промовив Дролайт.

М-р Ласеллз ледве вклонився.

— Ох, містере Норрелле! — скрикнув м-р Дролайт. — Ви навіть не уявляєте, як я сьогодні мучився, все переживав, чи ви прийдете! Я навіть пішов до оранди на Ґлассгаус-стрит, де просто запитав у Дейві з Лукасом їхню думку! Дейві був певен, ви не прийдете, тож можете собі уявити, в який безмежний відчай мене ввігнали його слова!

— Дейві і Лукас! — безмірно вражено повторив м-р Норрелл. (Ви ж маєте пам’ятати, саме так звали кучера та лакея м-ра Норрелла.)

— Аякже! — вигукнув м-р Дролайт. — Ви же, напевно, знаєте, що в оранді на Ґлассгаус-стрит Дейві і Лукас час од часу люблять перекусити бараниною.

М-р Дролайт на мить передихнув, і м-р Норрелл ледь устиг пробурмотіти, що йому цього відомо не було.

— Я доклав неабияких зусиль, щоб донести своєму широкому колу знайомих відомості про ваші неймовірні таланти, — правив далі м-р Дролайт. — Я був вашим Йоаном Хрестителем, сер, і торував вам шлях![37] Жодної хвилини я не вагався, називаючи вас своїм справжнім другом, бо від самісінького початку, мій любий містере Норрелле, я мав почування, що ми такими станемо. І як бачите, я мав рацію. Адже ось ми вже з вами тут і безтурботно теревенимо.

5

Дролайт

весна — осінь 1807 року

Рано-вранці наступного дня Чилдермасс, повірений у справах м-ра Норрелла, відповів на виклик хазяїна і прийшов до нього в ранкову їдальню. М-р Норрелл сидів блідий, у стані нервового збудження.

— Що сталося? — запитав Чилдермасс.

— О! — скрикнув м-р Норрелл і підвів погляд. — Ви ще смієте мене про це питати?! Ви! Людина, що зневажила своїми обов’язками та дозволила якомусь мерзотнику стежити за будинком і, нічого не боячись, допитувати мою прислугу! Так! Не тільки допитувати, а ще й отримати відповіді на свої запитання! Скажіть на Бога, навіщо я тоді вас тримаю, коли не для захисту від таких нахаб?!

Чилдермасс знизав плечима:

— Мова, певно, про Дролайта?

Запала коротка, зачудована тиша.

— То ви про все знали? — заволав м-р Норрелл. — Святий Боже, та що ви взагалі собі думали? Хіба не ви казали мені під сотню разів, що заради власного спокою треба пильнувати слуг і не дозволяти їм пліткування?

— Звісно, казав! — не став одмагатися Чилдермасс. — Та боюся, сер, тепер вам доведеться пожертвувати деякими зі своїх звичок, що раніше забезпечували вам усамітнене життя. Ваша схима та відлюдькуватість пасували вам у Йоркширі, але зараз-то ми не там.

— Так, так! — роздратовано погодився м-р Норрелл. — Знаю, що не там. Але питання ж не в цьому. Питання, що цьому Дролайту потрібно від мене.

— Слава першого джентльмена в столиці, який завів знайомство з магом. Не більше.

Але здоровий глузд не зміг узяти гору над страхами м-ра Норрелла. Він знервовано потирав жовтувато-білі долоні і кидав налякані погляди по тінистих закутках, немовби підозрював, що звідти за ним шпигують інші дролайти.

— У тім вбранні він не скидався на вченого мужа, — промовив м-р Норрелл, — та це ні про що не говорить. В нього не було ніяких перснів на пальцях, ні магічних, ні яких-небудь васальних, та все ж таки…

— Я вас не розумію, сер, — проказав Чилдермасс. — Говоріть прямо.

— Може в нього теж є здібності? Га, Чилдермассе? Як гадаєте? — спитав м-р Норрелл. — Може, в нього є друзі, що заздрять моєму успіху?! В яких колах він обертається? Де навчався?

Обличчя Чилдермасса розпливлося в широкім скособоченім посміху.

— О, то ви себе переконали, ніби він представляє якогось іншого мага? Що ж, сер, можу запевнити вас у протилежному. Вже повірте мені на слово. Я анітрохи не знехтував вашими інтересами, сер, навіть навпаки. Після того, як надійшов лист від місис Ґодсдон, я навів деякі довідки про цього джентльмена, не гірше, ніж він про вас, смію припустити. Думаю, взяти таку істоту на службу міг би тільки дуже дивний маг. Крім того, якби він, цей маг, існував у природі, хіба ви, сер, не дізнались би про нього першим? І вже давно би знайшли спосіб розлучити його з книжками та покласти край його науці. Самі знаєте, ви вже робили таке раніше.

— То цей Дролайт, виходить, шкоди не несе?

Чилдермасс повів бровою та знову криво всміхнувся.

— Навпаки.

— А! — скрикнув м-р Норрелл. — Я так і знав! Що ж, у такому разі я напевне мушу уникати його товариства.

— Чому? — здивувався Чилдермасс. — Я цього не казав. Хіба ви не почули? Вам він не загрожує. Яке вам діло до того, погана він людина чи ні? Послухайтеся моєї поради, сер, і скористайтеся знаряддям, що саме трапило до рук.

Після цього Чилдермасс розказав м-ру Норреллу геть усе, що дізнався про Дролайта. Про те, що він належить до особливої породи джентльменів, яка водиться тільки в Лондоні й зайнята переважно тим, що носить модний і дорогий одяг. Про те, в якому осоружному неробстві, азартних іграх та пиятиці вони вікують свої літа, місяцями не виїжджаючи з Брайтона та інших модних курортів на водах. Про те, як останнім часом ця порода сягнула певної досконалості в особі Крістофера Дролайта, чиї навіть найближчі друзі не могли сказати нічого доброго про жодну з рис його характеру[38].

Попри охкання та сопіння м-ра Норрелла, якими він відгукувався на все нові й нові одкровення про Дролайта, без сумніву, ця бесіда пішла йому на користь. І коли за пару хвилин до кімнати зайшов Лукас із чашкою гарячого шоколаду, хазяїн уже стримано жував грінку, намащену джемом, геть не схожий на знервоване, дратівливе створіння, яким був трохи раніше.

Хтось голосно постукав у двері, і Лукас пішов відчинити. На сходах прорипіла чиясь легка хода, Лукас повернувся та оголосив:

— Містер Дролайт!

— О, містере Норрелле! Як ся маєте? — М-р Дролайт зайшов у кімнату. Він був у синьому сурдуті та мав при собі патерицю чорного дерева із срібною головкою. Здавалося, гість був у пречудовому настрої, він кланявся, всміхався і так багато крокував кімнатою, що за п’ять хвилин, не лишилось, мабуть, жодного дюйма на килимі, на який би ще не ступила нога м-ра Дролайта, жодного стільця чи стола, якого він би ніжно не торкнувся, жодного дзеркала, перед яким він би не покрутився, чи картини, якій би він не подарував своєї посмішки.

Хоча м-р Норрелл тепер і був певний, що його відвідувач і сам не маг і ніякому іншому магові не служить, а все одно не квапився слідувати порадам Чилдермасса. Тому сідати за стіл і скуштувати гарячого шоколаду він запросив підкреслено холодно. Однак похмура мовчанка та похмурі погляди геть не збентежили м-ра Дролайта, бо тишу він розбавляв своїми теревенями, а до похмурих поглядів настільки звик, що давно покинув на них зважати.

— Погодьтеся, сер, хіба вчорашній вечір не був щонайчарівнішим? Хоча, якщо дозволите, скажу, що ви обрали найдоречніший час його покинути. Пізніше я розповів геть усім, що джентльмен, котрого вони щойно могли бачити на виході з кімнати, і був тим самим містером Норреллом! Ох, повірте мені, сер, ваше зникнення помітили. Вельмишановний містер Мешем був цілком певен, що встиг помітити ваше дорогоцінне плече, леді Барклі наче змогла роздивитися охайний сірий кучерик вашої високодостойної перуки, а міс Фіскертон мало не впала в раж, як подумала, що на якусь мить побачила кінчик вашого вченого носа! І саме через те, що ніхто вас до пуття не роздивився, їхнє бажання знову зустрітися з вами, сер, тільки розгорілося. Вони жадають бачити вас цілком!

— Ах! — із певним вдоволенням видихнув м-р Норрелл.

М-р Дролайт тільки те й робив, що запевняв його в цілковитому зачаруванні, у якому м-р Норрелл залишив леді та джентльменів на званому вечорі в місис Ґодсдон, і таки якимсь чином примудрився послабити упереджене ставлення мага до ранкового гостя. За словами м-ра Дролайта, товариство м-ра Норрелла було подібне до приправи: лиш його малесенька пучка могла відтінити присмак усієї страви. М-ра Дролайта було хоч до рани прикладай, і м-р Норрелл помалу з ним розговорився.

— Якому ж це щасливому збігу обставин, сер, — запитав м-р Дролайт, — ми завдячуємо невимовною радістю бачити вас у нашому товаристві? Що вас привело у Лондон?

— Я прибув до Лондона у справах новочасної магії, займатися її розвитком та поширенням. Маю намір, сер, повернути магію до Британії, — поважно відказав м-р Норрелл. — Мені є багато що розповісти Великим Мужам Нашого Віку. Я багато в чому можу їм прислужитися.

М-р Дролайт чемно пробурмотів, що він в цьому не сумнівався.

— Можу вам також зізнатися, сер, — правив далі м-р Норрелл, — я від усього серця волів би, щоб цей обов’язок випав на долю якогось іншого мага. — М-р Норрелл зітхнув і прибрав настільки благородного вигляду, наскільки дозволяли дрібні риси його обличчя. Яка ж дивовижа! М-р Норрелл — чоловік, який знищив кар’єри стількох колег по магічному цеху — немовбито переконав себе в тому, що охоче переклав би з себе весь тягар слави на плечі котрогось із них, однак у тому, що м-р Норрелл вірив у щирість власних слів, сумніватися не випадало.

М-р Дролайт забурмотів щось співчутливо. М-р Дролайт був певен, що м-р Норрелл аж надто скромний. М-р Дролайт і на мить не міг припустити, що будь-хто інший міг би впоратися з поверненням магії до Британії ліпше від м-ра Норрелла.

— Та моїм трудам є одна завада, сер, — проказав м-р Норрелл, чим неабияк подивував м-ра Дролайта. — Я не знаю світу, сер. І мені це відомо. Як і всякий учений, я люблю спокій і самоту. Година за годиною сидіти й гомоніти, гаючи час у товаристві численних незнайомців — не про мене, то найгірша з можливих мук, однак, смію припустити, доведеться цим займатися часто. Принаймні так запевняє мене Чилдермасс.

М-р Норрелл замислено глянув на м-ра Дролайта, неначе сподівався, що той йому заперечить.

— Он воно як! — на мить замислився м-р Дролайт. — Саме тому я страшенно радий нашій новій дружбі! Нічого не вдаватиму, сер, — я не вчений. Мені нічого не відомо ні про магів, ні про їх історію; я навіть наважуся погодитись, що подекуди моє товариство докучає. Але ж відкиньмо цю дрібну докуку заради блага, яке я можу вам принести, вивівши у світ. О, містере Норрелле, сер! Ви навіть не уявляєте, яким корисним я можу вам бути!

М-р Норрелл не став давати слова, що супроводжуватиме м-ра Дролайта в усі ті прекрасні, за його словами, місця, куди він його вестиме, та знайомитися з усіма людьми, чия дружба, на думку м-ра Дролайта, додасть приємності існуванню м-ра Норрелла, однак погодився сходити ввечері на прийом до леді Ротенстолл на Бедфорд-сквер.

Вечеря вийшла не такою втомною, як боявся м-р Норрелл, тому він ще погодився на ранок скласти компанію м-ру Дролайту в оселі м-ра Пламтрі. Так, під настановою м-ра Дролайта, м-р Норрелл вийшов у світ значно впевненіше, ніж будь-коли. Численні зустрічі, напружений розклад гостин від одинадцятої ранку до глупої ночі. М-р Норрелл вирушав у ранкові візити, обідав по салонах у середмісті, відвідував звані вечори, бали та концерти італійської музики; зустрічався з баронетами, віконтами, віконтесами, вельмишановними такими-то й сякими-то; його зустрічали попідруч із м-ром Дролайтом на Бонд-стрит, його зустрічали в Гайд-парку на прогулянці в одному екіпажі з м-ром Дролайтом та наймилішим другом м-ра Дролайта — м-ром Ласеллзом.

Коли м-р Норрелл не виходив у світ, м-р Дролайт обідав бараниною в нього удома на Гановер-сквер, чому м-р Дролайт, на переконання м-ра Норрелла, мусив бути несказанно радий, бо за словами Чилдермасса сам м-р Дролайт заледве мав хоч якісь гроші. Чилдермасс казав, що Дролайт жив зі свого розуму та чужих позик; жодного зі своїх найближчих друзів він ніколи не запрошував до себе додому, адже винаймав кімнати над майстернею шевця на Літтл-Райдер-стрит.

Виявилося, що дому на Гановер-сквер (спершу нібито такому бездоганному), як і кожному новому будинку, потрібен найрізноманітніший ремонт. І м-ру Норреллу, природно, дуже кортіло, щоб той уже якнайскоріше завершився, та, коли він поскаржився Дролайту на забарність лондонських майстрів, той раптом розкритикував геть усі плани, що стосувалися хибного вибору м-ром Норреллом нових фарб, шпалер, меблів і декору. Посперечавшись зо чверть години, м-р Дролайт розпорядився запрягти коней для нього й м-ра Норрелла та наказав Дейві відвезти їх обох на Стренд у крамницю м-ра Акерманна[39]. Там м-р Дролайт продемонстрував м-рові Норреллу книгу з ілюстрацією м-ра Рептона[40], на якій було зображено портрет камінноликого старого єлизаветинської епохи у порожній старомодній вітальні, що витріщався зі стіни на порожні фотелі, а ті переглядалися між собою, немов гості на чужому прийомі, котрим раптом не знайшлося, що сказати одне одному. Зате на наступній сторінці — овва! — яких змін зазнала та вітальня, оздоблена завдяки шляхетним мистецтвам меблювання, шпалерництва й драпірування! Тепер ця охайна нова квартира заманила до себе на відпочинок з десяток модно вбраних леді та джентльменів, котрі набиралися в ній сил, вишукано повідкидавшись на спинки фотелів, або прогулювались по увитій лозами оранжереї, що дивовижним чином опинилася по інший бік скляних дверей. Мораль, як її пояснив м-р Дролайт, полягала в тому, що коли м-р Норрелл воліє завоювати нових друзів у справі відродження англійської магії, то неодмінно мусить обзавестися якомога більшою кількістю скляних дверей у своєму домі.

Під настановою м-ра Дролайта м-р Норрелл опанував уміння віддавати перевагу багрянцю картинних галерей над респектабельною темно-зеленою барвою своєї юності. В інтересах новочасної магії природні матеріали будинку м-ра Норрелла зникли за фарбою та лаком, вдаючи тепер із себе те, чим вони не були, немов лицедії на сцені. Тиньк замалювали під дерево, а дерево — під інші сорти дерева. І коли дійшло до підбору кандидатів для першого прийому у вітальні, певність м-ра Норрелла в смаку м-ра Дролайта була вже такою непохитною, що вибір столових приборів доручили йому і тільки йому.

— Ви не пошкодуєте, наймиліший сер! — вигукнув Дролайт. — Власне, не минуло й трьох тижнів, як я був добирав посуд для герцогині Б***, котра сказала, що за все своє життя чарівнішого не бачила, тільки-но уздріла мій вибір!

Якось одного яскравого травневого ранку м-р Норрелл сидів у вітальні місис Літтлворт на Вімпоул-стрит. Поміж інших гостей були м-р Дролайт і м-р Ласеллз. М-р Ласеллз узагалі безміри вподобав товариство м-ра Норрелла і був другим найбільшим його другом, хоча й плекав його увагу з цілковито іншою метою. Адже м-р Ласеллз — людина розумна й цинічна — вважав, що немає нічого сміховиннішого від старого вченого джентльмена, котрий увірував у власну здатність чарувати. Відтак м-р Ласеллз із великим задоволенням та за будь-якої нагоди розпитував м-ра Норрелла про магію просто задля розваги.

— І як вам Лондон, сер? — спитав він.

— Не подобається, — відповів йому м-р Норрелл.

— Мені прикро це чути, — зізнався м-р Ласеллз. — Знайшли інших магів-побратимів поговорити?

М-р Норрелл насупився та відказав, що не вірить у їх існування в Лондоні, а якщо вони тут і є, то він їх відшукати не зміг.

— О, сер! Тут ви якраз помиляєтеся! — вигукнув м-р Дролайт. — Вас якнаймерзенніше ввели в оману! У нас в Лондоні є маги! Так! Щонайменше сорок! Ласеллзе, погодьтеся, в нас же сотні магів по всьому Лондону. Мало не на кожному перехресті стоять. Містер Ласеллз та я радо познайомимо вас із ними. В них є такий собі наче король, якого вони звуть Вінкулюсом — високий і обшарпаний, ніби опудало, засідає навпроти святого Христофора-ле-Стокса[41] у маленькій, забрьоханій будці із брудною жовтою завіскою. Якщо заплатити два пені, він провіщає майбутнє.

— Вінкулюсове ворожіння — суцільна халепа, — засміявся м-р Ласеллз. — Мені він уже напророчив, що я втоплюся, збожеволію, що все моє майно згине в пожежі, а рідна донька через свою клятість завдасть мені великої шкоди в моїй старості.

— Буду радий супроводити вас, сер, — проказав Дролайт м-ру Норреллу. — Залюбки сходжу до Вінкулюса.

— Стережіться, сер, — якщо надумаєте йти, — попередила місис Літтлворт. — Дехто з цих чоловіків наганяє неабиякого жаху. Одного разу Крукшенки[42] привели до себе додому такого мага (справжнісінького нечупару), щоб той показував гостям фокуси, але потім з’ясувалося, він нічогісінько не вміє, то й платити йому хазяї відмовилися. Маг страшно розлютився і заприсягся — раз так! — перетворити їхню дитину на відерце для вугілля; Крукшенки перелякалися, бо ніяк не могли знайти своє немовля. Але ж і нових відерець також ніде не було видно — тільки старі, їм відомі. В домі все перевернули догори дриґом, місис Крукшенк мало не вмерла з тривоги, для неї вже послали по медика, аж раптом на порозі з’явилася нянька, котра, виявляється, носила показати дитинку своїй матері на Джеймс-стрит.

Попри спокуси м-р Норрелл все ж таки відхилив щиросердну пропозицію м-ра Дролайта сходити з ним подивитись на жовту ятку Вінкулюса.

— А що ви думаєте про Короля Крука, містере Норрелле? — жваво поцікавилася місис Літтлворт.

— Нічого. Про цю особу я ніколи не думаю.

— Невже? — озвався м-р Ласеллз. — Я, звісно, перепрошую, містере Норрелле, але це аж надто дивна заява з вашого боку. Мені вперше випадає бачити мага, котрий би зізнався, що не вважає Чорного Короля найвидатнішим від усіх чарівників — магом par excellence![43] Якби він захотів, то виплутав би з кущів глоду самого Мерліна, поставив старого джентльмена на голову і вернув потім на місце[44].

На те м-р Норрелл змовчав.

— А й справді, — не замовкав м-р Ласеллз, — ну, от який авреат міг би з ним позмагатися? Із Королем у всіх можливих світах[45]? Що мав під своєю рукою цілі лицарські дружини людей та фейрі на виконання своїх наказів? І чарівні ліси, які переходити з місця на місце? Я вже мовчу про його довгий вік (триста років на престолі), дарма що навіть під кінець він мав подобу (нехай уявну) молодого чоловіка?

На те м-р Норрелл змовчав.

— Хіба що, на вашу думку, ці всі історії — облуда? От я не один раз чував, ніби Короля Крука насправді ніколи не існувало. Ніби це взагалі був не один маг, а кілька, що жили один за одним і мали схожу зовнішність? Можливо, такої думки притримуєтеся й ви?

Складалося враження, що м-р Норрелл радо би відмовчався і цього разу, але питання, поставлене м-ром Ласеллзом упрост, позбавило його такої можливості.

— Ні, — нарешті промовив він, — я впевнений, Король Крук достоту існував. Та його вплив на англійську магію я інакше як прикрим не назву. Чари його були украй згубними, тож я був би вкрай утішений, якби спогади про нього заслужено пішли в непам’ять.

— Розкажіть нам тоді про своїх прислужників-фейрі, сер, — запропонував м-р Ласеллз. — Їх можете бачити тільки ви? Чи й інші люди також?

М-р Норрелл засопів і відповів, що не має таких прислужників.

— Невже нікого? — аж скрикнула з подиву леді в платті гвоздичного кольору.

— А ви мудрець, містере Норрелле, — проказав м-р Ласеллз. — Справа Таббса проти Старгауса — добре застереження кожному магу[46].

— Містер Таббс не був магом, — заперечив м-р Норрелл. — І я ніколи не чув, щоб він на це звання претендував. Та навіть якби виявилося, що він — наймогутніший чарівник в усьому нашому світі, не варто було йому шукати компанії фейрі. Більше трутизни та зловорожості, ніж їхній рід, Англії ще не приніс ніхто. Дуже багатьом магам не вистачало сил або знань працювати в належнім річищі, натомість їм хотілося прислужника-фейрі, а здобувши його, вони покладали на нього труди по завершенню всіх справ. В англійській історії таких людей повно, і дехто з них, радий визнати, поніс заслужену кару. Візьміть, скажімо, Бладворта[47].

У м-ра Норрелла з’явилося чимало нових знайомих, але розпалити чисте полум’я дружби він не спромігся в жодному серці. Лондон він, у цілому, розчарував. Магією не займався, нікого не прокляв, нічого не провістив. Одного разу в домі місис Ґодсдон хтось почув, як м-р Норрелл заявив, що на його думку, скоро може піти дощ, та якщо це й було пророцтво, то вийшло воно невдале, бо задощило аж наступної суботи. Про магію він майже ніколи не говорив, а коли й говорив, то це скидалося на якийсь нестерпний урок з історії. У нього ніколи не знаходилося добрих слів для решти магів, і єдиним винятком був Френсіс Саттон-Ґроув[48], котрий жив минулого століття.

— Сер, — озвався м-р Ласеллз, — хіба ж книги Саттон-Ґроува можна подужати? Мені всі говорять, що «De Generibus Artium» — нездоланна книга.

— О! — вигукнув м-р Норрелл. — Не уявляю, яких леді та джентльменів міг би розважити цей трактат, але для істинного дослідника магії переоцінити Саттон-Ґроува неможливо. Адже в його праці вперше здійснено спробу визначити, що саме повинен вивчати маг у наші дні, а його висліди подано в списках і таблицях. Безперечно, класифікація Саттон-Ґроува нерідко помилкова (можливо, саме це ви мали на увазі, коли назвали його книгу нездоланною), і попри те нічого більше мені так не милує око, як десятки приємних для споглядання списків, укладених ним. Ученому варто кинути на них побіжний погляд, щоб зрозуміти «ось це я знаю, а от це мені варто надолужувати»; і от уже перед ним лежить план роботи на чотири-п’ять років.

Від постійних переказів історія про статуї в Йоркському соборі виблякла, що змусило м-ра Дролайта взятись за вигадування нових прикладів.

— Хіба цей маг на щось іще спроможний, Дролайте? — запитала одного вечора місис Ґодсдон, коли м-ра Норрелла не було у їхнім товаристві.

— Ех, мадам! — жваво відповів м-р Дролайт. — Краще скажіть, на що він не спроможний? От послухайте! Лишень минулої зими на Йорк — а це, як вам відомо, мадам, рідне місто містера Норрелла — налетіла з півночі страшенна хуртовина, яка позривала білизну зі шворок у грязь і сніг. Олдерменам стало шкода жінок і їхніх трудів, тож, бажаючи уберегти їх від нового прання, вони звернулися до містера Норрелла по допомогу, а той наказав перечистити все цілій ватазі фейрі, так ті ще й на додачу поцерували всі дірки у сорочках, нічних каптурах та дамських спідницях, попідшивали розсотані краї, поремонтували весь одяг так, що той став як новий, і всі люди тільки те й казали, що ще ніколи в житті не бачили такої сліпучо-білої білизни!

Цій історії пощастило прославитися, і того літа вона на кілька тижнів порятувала репутацію м-ра Норрелла, тож коли він зрідка починав розводитись про новочасну магію, переважній більшості слухачів здавалося, ніби йдеться саме про такі штуки.

Тимчасом не тільки леді й джентльмени, з котрими м-р Норрелл знайомився по салонах і на вечорах у Лондоні, розчаровувались у ньому, він так само зневірився в них. На що постійно нарікав у присутності м-ра Дролайта: скаржився на їхні легкодумні питання та переживав, що справа англійської магії ні на йоту не просунулася, поки він гаяв час у тім товаристві.

Одної похмурої середи наприкінці вересня м-р Норрелл і м-р Дролайт засідали в бібліотеці на Гановер-сквер. М-р Дролайт якраз дотягнув до середини багатослівну розповідь про якусь образу, що її м-р Ф*** хотів завдати лордові С***, і що про все це думала леді Д***, аж раптом м-р Норрелл спитав:

— Я був би радий, містере Дролайте, вислухати вашу пораду про одну важливу річ: чи хтось повідомляв герцога Портленда[49] [50] про моє перебування в Лондоні?

— О, сер! — згукнув Дролайт. — Тільки ви, з вашою скромною натурою, могли припускати таке. Запевняю вас, про неймовірного містера Норрелла вже чули всі наші міністри!

— Але в такому разі, — здивувався м-р Норрелл, — чому Його Милість не передали мені жодної вісточки? Ні, я починаю гадати, що про моє існування їм нічого не відомо. Тож, містере Дролайте, я був би вельми вам вдячним, якби ви повідомили мені, до кого в уряді я міг би звернутися.

— В уряді? — перепитав м-р Дролайт.

— Я приїхав сюди, — сумно проказав м-р Норрелл, — бо хотів бути корисним. І сподівався вже відзначитись у нашій війні із французами.

— Сер, якщо ви почуваєтеся знехтуваним, то я щиро прошу за це вибачення! — викрикнув м-р Дролайт. — Та я певен, у цьому немає потреби. В цілому місті повно леді й джентльменів, котрі раді будуть подивитись які-небудь ваші фокуси й трюки за обіднім столом. І не варто боятися, що ми будемо надто вражені, — звісно ж, наші нерви витримають.

На це м-р Норрелл змовчав.

— Тож бачте, сер, — м-р Дролайт розплився у білозубій посмішці та прикипів до м-ра Норрелла примирливим поглядом тонкослізки, — нам не варто про це сперечатися. Я би залюбки зарадив вашій турботі, але, як бачте, це не в моїх силах. Урядова царина — то одне, а моя — то інше.

Насправді м-р Дролайт таки знав декілька джентльменів на різних урядових посадах, які би залюбки познайомилися з другом м-ра Дролайта та вислухали його в обмін на обіцянку м-ра Дролайта ніколи й нікому не переповідати пару пікантних історій за їх участі. От тільки річ у тім, що для самого себе м-р Дролайт не бачив жодного зиску представляти м-ра Норрелла будь-кому із цих джентльменів; для нього ліпше би м-р Норрелл і надалі крутився у вітальнях та їдальнях Лондона, де одного разу, сподівався він, маг усе-таки продемонструє якісь свої фокуси на догоду знайомим м-ра Дролайта.

М-р Норрелл заходився писати нагальні листи різним джентльменам з Уряду; спершу показував їх м-ру Дролайту, а потім віддавав Чилдермассу для доставки. От тільки джентльмени з Уряду не відповідали. М-р Дролайт застерігав м-ра Норрелла, що так і буде. Урядові джентльмени зазвичай дуже зайняті.

Тиждень чи трохи більше по тому м-ра Дролайта запросили в один будинок на Сого-сквер послухати знамениту італійську сопрано, щойно з Рима. Природним чином, м-ра Норрелла також запросили. Але вже там, на місці, Дролайт не знайшов мага серед зібрання. Спершись на камінну полицю, з якимсь немолодим джентльменом бесідував Ласеллз. Дролайт підійшов до них і поцікавився, чи вони не бачили м-ра Норрелла.

— О! — пожвавився м-р Ласеллз. — Так він поїхав у гості до сера Волтера Поула. В містера Норрелла є якась важливі відомості, що він їх негайно мусив донести до герцога Портленда. А сер Волтер Поул — якраз та людина, котру містер Норрелл воліє вдостоїти честі передати звістку.

— Портленд? — вигукнув інший джентльмен. — Невже? То це наші міністри в такому відчаї, що їм вже потрібен дорадник із магів?

— Ви прийшли до хибних висновків, — посміхнувся м-р Ласеллз. — Це все справа рук самого містера Норрелла. Він хоче запропонувати свої послуги Уряду. Здається, в нього є план, як розгромити французів із допомогою магії. Та не думаю, що йому вдасться переконати міністрів, щоб ті дослухалися. Тоді як у Європі на нас зуби гострять французи, а в Парламенті зуби гострять усі проти всіх, не думаю, що знайдеться хоч на дрібку заклопотаніше товариство джентльменів, ладне вислухати нашого ексцентричного джентльмена з Йоркширу.

Немовби персонаж чарівної казки, м-р Норрелл раптом з’ясував, що йому під силу справитися з усім самотужки. Сім’ї бувають навіть у магів; і колись давно м-р Норрелл дізнався про далекого родича (по материній лінії), який одразу ж накликав на себе його безмежний гнів через те, що наважився написати м-ру Норреллу листа.

Убезпечуючи себе від подібних оказій в майбутньому, м-р Норрелл надіслав йому в дар вісімсот фунтів[51] (про що родич, власне, й просив), і як би прикро не було про таке говорити, та цей родич м-ра Норрелла по материній лінії загруз у пороках настільки, що написав йому другого листа, в якому безнастанно дякував та хвалив свого доброчинця, заявивши при цьому, мовляв, «від сьогоднішнього дня я та мої друзі відстоюватимемо ваші інтереси, і ми вже готові на найближчих же виборах проголосувати так, як ви побажаєте, і якщо коли-небудь вам знадобляться хоч якісь мої послуги, матиму за високу честь, що вивищить мене в очах цілого світу, сповнити ваші накази як ваш покірний та відданий слуга, Венделл Маркворді».

Аж донині в м-ра Норрелла не виникало потреби вивищувати м-ра Маркворді в очах цілого світу та вшановувати його якими-небудь наказами, і от тепер з’ясувалося (точніше, про це провідав Чилдермасс), що завдяки отриманим грошам м-р Маркворді забезпечив для себе й свого брата конторські посади в Ост-Індійській компанії. Потім вони побували в Індії, звідки повернулися справжніми багатіями.

Не отримавши жодних настанов від м-ра Норрелла, свого першого покровителя, за кого голосувати, м-р Маркворді виступив на підтримку м-ра Боннелла, свого начальника в Ост-Індійській компанії, та заохотив до цього всіх друзів. М-рові Боннеллу їхні послуги стали в неабиякій пригоді, а він у свою чергу був великим другом політика, сера Волтера Поула.

В заклопотанім світі негоціантів та урядовців усякий джентльмен кому-небудь та винний свої послуги, а йому ще якісь послуги винні інші люди — так і плететься ниточка обопільних обіцянок та зобов’язань, що цього разу поєднала таких далеких осіб як м-р Норрелл і сер Волтер Поул. Той самий Волтер Поул, що зараз був міністром.

6

«Магія — це не респектабельно, сер»

жовтень 1807 року

То був скрутний час для всіх міністрів.

Невдачі на війні зміняли ще гірші поразки[52], тому уряд ненавиділи всі. Із кожною новою катастрофою хоча би частка громадського осуду діставалася кому випаде, та зазвичай найбільше перепадало міністрам, а тим, сердешним, не лишалось винуватити нікого, як одне одного, чим вони і займалися все завзятіше.

І не те щоби міністри були якісь тугодуми — ні, навіть навпаки, поміж них було чимало напрочуд розумних людей. Та й лихими їх в цілому було не назвати; ба більше — траплялися навіть взірцеві сім’янини, що кохалися на дітях, музиці, собаках та пейзажному живописі. Проте уряд зажив такої лихої слави, що якби не щонайобачніші промови міністра закордонних справ, Палата громад не давала би ходу жодному їхньому рішенню.

Такого блискучого оратора як міністр закордонних справ ще треба було пошукати. Якої би нікчемної думки про уряд не був народ, коли підводився міністр і заводив свою промову — ах! — усе починало грати інакшими барвами! Усе погане вмить виявлялося спадком бездарних попередників — лиходіїв, які повінчали злі наміри з цілковитим браком розуму. Що ж до нових міністрів, то — говорив очільник зовнішньополітичного відомства — від сивої давнини світ іще не бачив таких доброчесних джентльменів, що їх постійно переслідують непорозуміння та жахливе кривосуддя зі сторони ворогів. Усі як один мудрі, немов Соломон, шляхетні, немов Цезар, звитяжні, немов Марк Антоній; а такого чесного канцлера Скарбниці, з яким би міг зрівнятися хіба що Сократ, не знайти в усьому світі. Однак попри свої чесноти й здібності міністри ніяк не могли придумати дієвого способу розбити французів, відтак народ нарікав навіть на їхній розум. Сільські джентльмени читали в газетах промови то одного міністра, то іншого й бурмотіли під носа, мовляв, чоловік він, звісно, розумний, але ця думка їм розради чомусь не приносила. Сільські джентльмени мали сильну підозру, що така розумність геть якась неанглійська. Адже ця непогамована, непередбачувана гострота думки була притаманна найбільшому ворогу Британії — імператору Наполеону Буонапарте, а тому сільські джентльмени не могли до неї ставитися схвально.

Серу Волтеру Поулу виповнилося сорок два роки, і — як не прикро це визнавати — він був не дурніший від інших міністрів. Якось він був пересварився майже з усіма великими політиками своєї доби, а одного разу, напідпитку, навіть отримав пляшкою мадери по голові від не менш п’яного Річарда Брінзлі Шерідана[53]. Останній потім розказуватиме про пригоду герцогу Йоркському[54]: «Поул прийняв мої вибачення красиво й благородно, як годиться джентльменові. На щастя, він такий простий, що — шрамом більше, шрамом менше — нічого не поміняється».

А от мені здається, не таким уже простим він був. Воістину красою не вирізнявся; мав крупне обличчя, раза в півтора довше за звичайні, посеред якого стирчав такий же крупний ніс (з гострим кінчиком), горіли двоє темних очей-жаринок та їжачилися куці острішкуваті брови, схожі на сміливих рибок у неозорому морі його обличчя. Але вкупі ці потворні риси справляли напрочуд приємне враження. В моменти відпочинку його лик (гордий і неабияк меланхолійний) навіював думки про те, що це його постійний вигляд, що годі уявити інший лик на світі, який був би менш придатний для віддзеркалення почуттів. Нісенітниця!

Адже найбільше серу Волтеру Поулу був притаманний стан зачудування. Його очі округлялися, брови на пів дюйма здіймалися вгору, він раптом подавався назад і ставав схожим на карикатурних персонажів із гравюр м-ра Роулендсона або м-ра Ґіллрея[55]. Цей стан зачудування добре служив серу Волтеру Поулу на публіці. «Та невже! — кричав він. — Ви хочете сказати, що…» Коли джентльменові бракувало розуму і він справді твердив у присутності сера Волтера те чи се — і цей джентльмен не був вашим другом або ж вам до смаку протистояння гострого розуму й тупого, — от тоді-то ви могли розважитись. У дні, коли сера Волтера Поула аж розпирало від веселої злоби, він міг заткнути за пояс будь-якого актора з Друрі-лейн. Нерозумні джентльмени обох Палат нітилися та уникали його, коли тільки вдавалось. (У переході між Палатою громад і будівлею Кінної гвардії старий лорд Сякий-такий патерицею грозить серу Волтеру на кам’яних сходах та, озирнувшись, кричить: «Я не говоритиму з вами, сер! Ви перекручуєте мої слова і вкладаєте в них якісь свої значення!»)

Одного разу, посеред пам’ятної промови перед юрбою в центрі Лондона, сер Волтер уподібнив Англію та її політиків до осиротілої юної леді, що лишилася під опікою розпусних та загребущих дідів. І ці мерзотники, замість того, щоб запропонувати юній леді захист від свавільного світу, вкрали її спадщину та пограбували будинок. Навіть якщо слухачі сера Волтера спотикалися об те чи інше слівце (завдяки його відмінній класичній освіті), це не грало великої ролі. Адже всі уявляли юну леді, що в спідній білизні видерлася на ліжко, поки провідні віги требушать її шафи та спродають її майно лахмітнику. Юні джентльмени аж мліли від обурливої картини.

Сер Волтер мав щедру душу та добре серце. Якось він заявив у розмові, що йому кортіло би, щоби всі вороги мали причину його боятися, а всі друзі — любити. І здається, десь так усе й було. Його безтурботна вдача, доброта, розум та високе місце у світі робили йому навіть більшу честь, враховуючи злигодні, що, безперечно, знищили би менш талановиту людину. Сер Волтер переживав фінансовий крах. Ні, мова не про те, що йому бракувало готівки. Бідність — одне, а борги сера Волтера — інше. Нужда! Ще й гірша від того, що настала не з його провини. Марнотратним його було не назвати, дурнем — теж, але він народився в нерозсудливого батька, котрий виріс у такого самого діда. Сер Волтер уже народився в боргах. Був би він іншою людиною, все могло бути гаразд. Мав би схильність до служби на флоті, міг би розбагатіти з військово-морських трофеїв[56]; мав би любов до землі, покращив би землевпорядження та заробив би гроші на зерні. Став би міністром років п’ятдесят тому, то міг би віддати гроші зі Скарбниці в банк під двадцять відсотків річних і поклав би собі прибуток у кишеню. А от що робити новочасним міністрам? Гроші вони скоріше витрачають, ніж заробляють.

Кілька років тому друзі в Уряді вибігали серу Волтеру посаду Ординарного секретаря при Відомстві суплік, на якій йому належало носити особливий капелюх, мати фігурку зі слонової кістки й одержувати сімсот фунтів на рік. Ніяких обов’язків при цьому секретар не виконував, бо ніхто не пригадував, чим займалося Відомство суплік або для чого служила фігурка зі слонової кістки. Та коли друзі сера Волтера пішли, а нові міністри прийшли, обіцяючи прибрати всі синекури, серед густого віття з управ та посад на урядовій деревині під садові ножиці втрапило й Відомство суплік.

Навесні 1807 року здавалося, ніби політична кар’єра сера Волтера Поула добігає кінця (останні вибори коштували йому майже дві тисячі фунтів). Друзі шаленіли. Одна з них, леді Вінселл, відвідала концерт італійської музики в Баті, де познайомилася з такою собі вдовою Вінтертаун і її донькою. А за тиждень леді Вінселл уже писала серу Волтеру Поулу: «Це саме те, чого я завжди для вас хотіла. Її мати тільки й говорить про вдалий шлюб, тому проти нічого не матиме, а якщо й матиме, то я цілковито покладаюся на ваш шарм, що розжене всі сумніви. Тепер про гроші! Послухайте мене, любий друже, коли мені озвучили суму, що їй належатиме, то я аж просльозилася! Як вам подобається тисяча на рік? І я вже мовчу про саму молоду особу. Коли ви її побачите, то розповідатимете про її вроду значно вправніше від мене». Близько третьої години того самого дня, коли м-р Дролайт відвідав сольний виступ італійської співачки, Лукас, лакей м-ра Норрелла, постукав у двері будинку на Брансвік-сквер[57], куди м-ра Норрелла покликали знайомитись із сером Волтером. М-ра Норрелла впустили в дім і провели до ошатної кімнати на другому поверсі.

Стіни прикрашали гігантські картини у витіюватих позолочених рамах. Всі вони зображали Венецію. Проте день видався похмурий, заповзявся холодний дощ під рвучким вітром, і Венеція — місто, створене порівну із залитого сонцем мармуру та залитого сонцем моря, — занурилася в лондонську сутінь. Її аквамаринова голубінь, і небесна білизна, і золоте леління потьмянішали, перетворившись на сіро-зелені підводні відтінки. Час від часу вітер шмагав потоками зливи об шибки (меланхолійний звук), і до блиску поліровані поверхні шифоньєрів із трояндового дерева та письмових столів із горіху в сірому світлі стали чорними дзеркалами, що тьмяно відбивали одне одного. Незважаючи на пишне убранство кімнати, залишатися в ній було напрочуд незатишно; тут не було свічок, які би розганяли морок, і каміна, який би її прогрів. Неначе за домом глядів хтось із бездоганним зором, але не чутливий до холоду.

Сер Волтер Поул підвівся назустріч м-ру Норреллу і промовив, що має честь представити йому місис Вінтертаун та її доньку, міс Вінтертаун. Попри те, що сер Волтер вів мову про двох леді, м-р Норрелл міг бачити лиш одну, даму зрілих літ, величної постави та владного вигляду. Це спантеличило м-ра Норрелла. Мабуть, сер Волтер помилився, хоча суперечити йому од самого початку розмови здалося магові грубим. Сконфужений, м-р Норрелл уклонився владній леді.

— Дуже радий познайомитися з вами, сер, — проказав сер Волтер. — Я багато про вас чув. У мене склалося враження, ніби Лондон тільки те й робить, що говорить про неймовірного містера Норрелла. — Обернувшись до владної леді, сер Волтер продовжив: — Містер Норрелл маг, мадам, особа, вельми уславлена в його рідному графстві Йоркшир.

Владна леді вп’ялася поглядом у м-ра Норрелла.

— Я вас уявляв геть інакшим, містере Норрелле, — відзначив сер Волтер. — Кажуть, ви практикуєте магію, принаймні мені так сказали (сподіваюся, сер, ви на мене не триматимете образи за ці слова). Адже Лондон заполонили незліченні лжеворожбити, котрі видурюють з людей гроші, бо обіцяють їм нездійсненні речі. Не знаю, можливо, ви навіть знайомі з тим Вінкулюсом, що має маленьку кабінку навпроти святого Христофора-ле-Стокса? Це найгірший з усіх. Ви ж певно маг-теоретик?

Сер Волтер заохотливо посміхнувся.

— Але мені ще казали, що ви хотіли мені щось запропонувати, сер.

М-р Норрелл перепросив у сера Волтера, але мусив підтвердити, що він і справді практикує магію. Судячи з виду, сер Волтер подивувався, і м-р Норрелл висловив щире сподівання, що таким зізнанням не зіпсував добру думку сера Волтера про нього.

— Ні-ні, в жодному разі, — чемно пробурмотів сер Волтер.

— Ви потрапили під вплив облудних переконань, — правив далі м-р Норрелл, — мовляв, усі маги-практики — обов’язково шарлатани. Її можна пояснити тим, що останні двісті років англійські маги в найбезсовісніший спосіб анічогісінько не робили. Я всього лиш удався до скромної демонстрації, як працює магія (що її люди в Йорку потім назвали приголомшливою), та повірте мені, сер Волтере, будь-який маг зі скромним обдаруванням впорався би не гірше за мене. Летаргійний сон, у який впала магія, позбавив нашу державу її найбільшої підтримки та зробив нас беззахисними. І моя мета — саме заповнити утворену прогалину. Може, іншим магам і не болить, коли знехтувано обов’язок, але я не такий. Я прийшов, сер Волтере, запропонувати вам свою поміч у подоланні нашої теперішньої скрути.

— Нашої теперішньої скрути? — перепитав сер Волтер. — Вам ідеться про війну? — Його дрібні чорні очі округлилися. — Мій любий містере Норрелле! Яке діло магам до війни? Або військовим — до магів? Я здається, чув про ваше чудо в Йорку і, сподіваюся, домогосподині лишилися ним удоволені, та я не дуже розумію, як можна застосувати магію на війні! Звісно, служиві часто брудняться, і навіть дуже, але зрештою, ви ж розумієте… — тут він засміявся, — вони мають чим зайнятися і чим перейматися.

Сердешний м-р Норрелл! Він же не знав що Дролайт розповідав, як нібито фейрі перепрали весь одяг, а тому був украй приголомшений. Він запевнив сера Волтера, що ніколи в житті не займався пранням (ні магічно, ні в будь-який інший спосіб), і натомість переповів, що він зробив насправді. Однак дивним чином попри здійснені ним магічні подвиги, від яких перехоплювало подих, м-р Норрелл описав їх, за своїм звичаєм, дуже сухо, і серу Волтеру здалося, ніби тисячі статуй у Йоркському соборі, які водночас заговорили, — це направду нудьга нудезна і йому пощастило, що в той момент він був так далеко від місця подій.

— Справді? — спитав він. — Що ж, це цікаво. Та я все одно не розумію, як…

Тієї ж миті хтось кашлянув, і сер Волтер змовк, немовби сподівався щось почути.

М-р Норрелл озирнувся. У найдальшому, найтемнішому закуті кімнати на диванчику лежала щільно закутана в білу шаль дівчина в білій сукні. Вона майже не ворушилася. Однією рукою притуляла хустинку до рота. Поза, непорушність — геть усе навіювало невідступні думки про біль та недугу.

М-р Норрелл був настільки впевнений у безлюдності того закутка, що мало не підскочив від раптової, немов за велінням чужих чарів, об’яви дівчини. Поки він її роздивлявся, юну леді пойняв напад кашлю, і поки він тривав, сер Волтер ніби не знаходив собі місця. Він не дивився на неї (блукаючи поглядом по решті кімнати). Взяв поруч зі столика якусь позолочену дрібничку, покрутив її у руках, обдивився зі споду та повернув її на місце. І нарешті кашлянув (лише один раз прочистив горло, немовби за компанію, немовби кашель — найприродніша у світі річ, немовби кашель ніколи, за жодних обставин, не викликав тривоги). Юна леді на диванчику нарешті відкашлялася і, заспокоївшись, знову завмерла, хоч її присутність у тому закутку видавало утруднене дихання.

Погляд м-ра Норрелла помандрував від дівчини до великої похмурої картини, під якою вона лежала, і він спробував пригадати, про що вів мову.

— Справа в шлюбі, — озвалася велична леді.

— Перепрошую, мадам, — не зрозумів м-р Норрелл.

Але дама тільки кивнула в бік картини й подарувала м-рові Норреллу поважний усміх.

Картина, під якою відпочивала юна леді, зображувала те саме, що й усі інші в кімнаті — Венецію. Англійські міста переважно збудовані на узвишшях; їхні вулиці біжать угору й униз, і м-рові Норреллу спало на думку, що зведена на морі Венеція має бути найпласкішим і водночас найхимернішим містом у цілому світі. І саме рівнинність цього пейзажу перетворювала картину на вправу з малювання перспективи; статуї, колони, бані, палаци, церкви тягнулися в далечінь, де врешті-решт зустрічали неозоре й меланхолійне небо, поки море, чиї хвилі плюскотіли об стіни споруд, повнилось позолоченими, вигадливо різьбленими барками, які нагадували туфлі дам у жалобі.

— Тут зображено символічний шлюб Венеції та Адріатики, — пояснила леді (вочевидь, ніхто інша як місис Вінтертаун). — Дивовижна італійська церемонія. Всі картини, які ви тут бачите, придбав покійний містер Вінтертаун під час подорожі на континент; і він мені їх подарував, коли ми побралися. Маляра — італійця — в Англії тоді не знали. Пізніше, набравшись сміливості в ролі протеже містера Вінтертауна, він переїхав до Лондона[58].

Говорила дама так само поважно, як і виглядала. Після кожного речення, вона робила паузу, аби м-р Норрелл посмакував отриманими відомостями.

— А коли одружиться моя ненаглядна Емма, — продовжила вона, — ці картини стануть моїм весільним подарунком для неї та сера Волтера.

М-р Норрелл запитав, чи скоро мають намір побратися міс Вінтертаун і сер Волтер.

— За десять днів! — тріумфально проголосила місис Вінтертаун.

М-р Норрелл привітав їх із такої нагоди.

— Ви ж маг, сер? — запитала місис Вінтертаун. — Мені прикро це чути, бо це рід занять, який в мене викликає особливу неприязнь. — І з цими словами вона так уп’ялась поглядом у м-ра Норрелла, немовби саме через її осуд він умить зречеться магії та візьметься до якогось іншого діла.

М-р Норрелл змовчав, і дама звернулася до свого майбутнього зятя:

— Моя мачуха, сер Волтере, дуже вірила одному магу. По смерті батька він достоту оселився в нашому домі. Ви йдете в порожню, на ваше глибоке переконання, кімнату, аж там ховається маг, прикрившись шторою. Або просто спить на дивані, не скидаючи брудних чобіт. Його батько чинив шкури, і низьке походження мага проявлялося в усьому, за що би він не брався. Мав довгі чорні патли, якесь собаче обличчя, але засідав за нашим столом, ніби джентльмен. Моя мачуха рахувалася з його думкою в усіх своїх починаннях, тому, вважайте, сім років наші життя повністю підпорядковувалися його бажанням.

— А ваша думка її не цікавила, мадам? — здивувався сер Волтер. — У мене немає слів!

Місис Вінтертаун розсміялася:

— Це все почалося, коли мені було вісім чи дев’ять років, сер Волтере. Мага звали Дрімдіч, і він повсякчас торочив, який радий нашій дружбі з ним, хоча ми з братом так само безнастанно його запевняли в протилежному. Але Дрімдіч тільки всміхався на ці слова, наче собака, що навчилася шкіритись і тепер не може припинити. Зрозумійте мене правильно, сер Волтере, в багатьох відношеннях моя мачуха була чудовою жінкою. Мій батько настільки її шанував, що залишив їй доходу на шістсот фунтів щорічно й довірив турботу за трьома своїми дітьми. Єдина її слабкість полягала в сумнівах, яким вона піддавала власні здібності. Мій батько вважав, що жінки рівні чоловікам, коли йдеться про вміння відділяти правду від кривди й багато інших речей — і тут я цілковито пристаю на його думку. Даремно моя мачуха усувалася від справ. Тому зі смертю містера Вінтертауна я від них не відсторонилася.

— Ні, таки не відсторонилися, — пробурмотів сер Волтер.

— Натомість, — правила далі місис Вінтертаун, — моя мачуха в усьому поклалася на того мага, Дрімдіча. В ньому ні на йоту не було нічого магічного, тому з часом він мусив щось вигадувати. Вигадав правила для моїх брата, сестри і мене самої, аби, як він переконував мачуху, вберегти нас від лиха. Ми мусили носити туго зав’язані попід пахвами фіолетові стрічки. В нашій кімнаті за столом було відведено шість місць, по одному на трьох і на кожного з наших духів-охоронців, які, мовляв Дрімдіч, за нами наглядали. Нам він повідомив їхні імена. І знаєте які, сер Волтере?

— Не маю ані найменшої гадки, мадам.

Місис Вінтертаун розсміялася.

— Лугове Мереживко, Робін Літня Мушка і Жовтець[59]. Мій брат, сер Волтере, схожий на мене своєю незалежною вдачею, любив лаятися в присутності мачухи: «А бодай тебе, Мереживко, — казав він. — Бодай тебе, Робіне Літня Мушко! Бодай тебе, Жовтцю!» І вона, сердешна, нерозумна жінка, завжди благала, щоб він зупинився. Нічого путнього ці духи нам так і не зробили. Сестра захворіла. Коли я її навідувала, то в кімнаті часто зустрічала Дрімдіча: він гладив її по блідих щоках та безпорадних руках своїми довгими жовтими нігтями. Дурненький, мало не плакав. Якби він міг, то неодмінно її врятував би. Він щось там чарував, але вона померла. Прекрасна дитина, сер Волтере. Роками я ненавиділа мага моєї мачухи. Роками я вважала його лиходієм, але врешті-решт, сер Волтере, він виявився звичайним дурником, сумним і жалюгідним.

Сер Волтер розвернувся на стільці:

— Міс Вінтертаун! Ви щось казали, але я вас не почув.

— Що там, Еммо? — крикнула місис Вінтертаун.

З-над дивана линув якийсь тихий шепіт. І потім чистий голос негучно промовив:

— Я сказала, що ви сильно помиляєтеся, мамо.

— Справді, люба? — здавалося, можновладна місис Вінтертаун, яка доводила свою думку до людей не згірше Мойсея, котрий виголошує десять заповідей, геть не образилася на доньчине заперечення. Навпаки — вона майже зраділа йому.

— Звісно, — проказала міс Вінтертаун, — нам потрібні маги. Хто ще здатен пояснити нам власну історію, особливо ж північної Англії, пояснити її чорного північного Короля? Звичайним історикам це не під силу. — На якусь мить вона змовкла. — Мене дуже цікавить історія.

— Не знав про це, — озвався сер Волтер.

— Ах, сер Волтере! — згукнула місис Вінтертаун. — Моя люба Емма не марнувала зусилля на романи, подібно до інших юнок. Вона багато читає, а її знання біографії та поезії ліпші ніж у будь-якої іншої дівчини.

— І все одно, мені хотілось би вірити, — жваво промовив сер Волтер, перехилившись через спинку кріселка до своєї нареченої, — що романи вам також до вподоби і ми могли би читати одне одному вголос. Як ви ставитеся до місис Редкліфф? Або мадам д’Арбле[60]?

Але серу Волтеру не вдалося дізнатись про ставлення міс Вінтертаун до цих видатних дам, бо її пойняв другий напад кашлю, і дівчина змушена була сісти, хоч і з надзвичайними зусиллями. Її майбутній чоловік почекав на відповідь, та коли кашель угамувався, юна леді знову лягла і, зболена та виснажена, заплющила очі.

М-ра Норрелла подивувало, що ніхто навіть не спробував допомогти міс Вінтертаун. Здавалося, в кімнаті всі змовилися вдавати, ніби з нею все гаразд. Нікого не цікавило, чи потрібно щось юній леді, ніхто не запропонував їй лягти в ліжко, що, здавалося м-ру Норреллу, котрий і сам частенько нездужав, було би зараз для неї найкращим.

— Містере Норрелле, — проказав сер Волтер, — боюся, я не розумію, яку допомогу ви би могли нам надати…

— О! Якщо по суті, — відповів м-р Норрелл, — то я знаю про війну не більше, ніж генерали й адмірали — про магію, однак…

— …про що би вам не йшлося, — перебив його сер Волтер, — та мені прикро визнати, що справа марна. Магія — це не респектабельно, сер. Вона не, — сер Волтер намагався підібрати потрібне слово, — серйозна. Уряду не можна в таке мішатися. Навіть сьогоднішня невинна бесіда поставить мене в незручне становище, якщо про неї дізнаються. Кажу вам від щирого серця, містере Норрелле, якби я краще зрозумів суть ваших пропозицій, то не погодився би на цю зустріч.

Усе це сер Волтер повідомив дуже лагідним тоном, але бачили б ви бідного м-ра Норрелла! Почути на власні вуха, що магія — несерйозне заняття, було тяжким ударом, а наразитися на порівняння з усякими Дрімдічами та Вінкулюсами — просто нищівним. Марно він заперечував, що витратив багато років на ґрунтовні роздуми і має уявлення, як повернути магії повагу; марно він хотів продемонструвати серу Волтеру довгий список рекомендацій щодо впорядкування магічних справ у Англії. Однаково сер Волтер не хотів нічого бачить. Він похитав головою й усміхнувся, але сказав лиш:

— Боюся, містере Норрелле, я вам нічим не можу помогти.

Коли того ж самого вечора м-р Дролайт прибув на Гановер-сквер, то вимушений був заслухати ламент м-ра Норрелла про крах усіх сподівань на сера Волтера Поула.

— А що я вам казав, сер? — вигукнув Дролайт. — Та все ж таки! О-о, сердешний містере Норрелле! Як недобре з вами вчинили! Мені дуже шкода. Та не можу сказати, що подивований! Чував я про пиху тих Вінтертаунів!

Як мені не прикро це казати, але м-р Дролайт був від природи людиною дещо дволичною і направду не так уже й шкодував. Його зачепив цей вияв самостійності, тому він надумав покарати м-ра Норрелла. Весь наступний тиждень м-р Норрелл і м-р Дролайт їздили в гості якнайскромніше, без особливих домовленостей: то їх приймав особистий швець м-ра Дролайта, то якась бабуся, котрій випало протирати від пилу пам’ятники у Вестмінстерському абатстві. М-р Дролайт пильнував, щоб їхніх хазяїв у жодному разі не можна було назвати людьми значимими, впливовими чи модними. В такий спосіб він намагався справити на м-ра Норрелла враження, ніби ним зневажили не тільки Поули та Вінтертауни, а й цілий світ, щоби він спробував зрозуміти, хто його справжній друг, а разом із тим — згодливіше поставився до прохань Дролайта продемонструвати магічні трюки, яким — проханням — уже виповнився не один місяць.

Цими надіями та планами тішилося серце наймилішого друга м-ра Норрелла, та на жаль для м-ра Дролайта, після відмови сера Волтера така зажура взяла мага за серце, що він заледве помічав одмінності в нових прийомах та розвагах, тож єдиною жертвою покарання став сам м-р Дролайт.

Тепер, коли сер Волтер виявився цілковито недоступним, м-р Норрелл із кожним днем усе більше переконувався, що саме цього покровителя йому й бракує. Веселий, завзятий, з приємними та невимушеними манерами, сер Волтер Поул виявився повною протилежністю м-ра Норрелла. А значить, вирішив м-р Норрелл, серу Волтеру Поулу під силу добитися всього, чого він сам не зміг. Можновладці тієї Доби до сера Волтера прислухались би.

— Якби ж то він тільки дослухався до мене, — якось зітхнув м-р Норрелл, коли вони вечеряли вдвох із Дролайтом. — Мені не вдалося підібрати слів, які би його переконали. Тепер-то я, звісно, шкодую, що не вирушив до нього з вами або ж містером Ласеллзом. Світські люди віддають перевагу спілкуванню з такими самими світськими людьми. Зараз я це розумію. Можливо, мені варто було продемонструвати їм трохи магії: перетворити чайні чашки на кроликів або чайні ложечки на золотих рибок. Так мені би хоч повірили. Але думаю, стара дама була би мною в такому разі невдоволена. Навіть не знаю. Що ви на це скажете?

Одначе Дролайт за цей час уже встиг повірити, що люди здатні вмирати від нудьги і він сам перебуває хвилинах у п’ятнадцяти від свого кінця, тому не знайшов у собі волі говорити й спромігся лиш на кволий усміх.

7

Такі нагоди бувають лиш раз

жовтень 1807 року

— Вітаю, сер! Вважайте, ви помстилися! — мало не з порога викрикнув м-р Дролайт, раптом об’явившись у бібліотеці на Гановер-сквер.

— Помстився?! — здивувався м-р Норрелл. — Що ви хочете цим сказати?

— О! Так пустилася ж духу наречена сера Волтера, міс Вінтертаун. Сьогодні по обіді. Мали взяти шлюб за два дні, і от маєте — сьогодні сердешна дівчина вже мертвіша мертвої. Тисяча фунтів на рік! Уявляєте його відчай?! Якби ж вона протягнула бодай до кінця тижня, то різниця була б капітальна. А так… Йому відчайдушно потрібні гроші. Він розбитий. Не здивуюся, коли взавтра ми почуємо, що він перерізав собі горло.

Якийсь час м-р Дролайт грівся біля каміна в зручнім добротнім фотелі, відкинувшись на спинку, та, опустивши голову, раптом помітив свого друга.

— Ласеллзе, це ж ви? Сховалися тут, бачу, за газетою. Як ся маєте?

Та м-р Норрелл не зводив погляду з м-ра Дролайта:

— Кажете, юна леді померла? — приголомшено проказав він. — Та сама юна леді, котру я бачив разом із ними в кімнаті? Неймовірно! Це так несподівано!

— Ет, ні! Якраз навпаки, — відповів Дролайт, — марно було сподіватися на інший кінець.

— А як же весілля? — не погодився м-р Норрелл. — Підготовка! Вони не могли не знати, наскільки тяжко вона хвора.

— Я вас запевняю, — правив своєї Дролайт, — усе вони чудово знали. Та всі навколо це знали. От послухайте, напередодні Різдва такий собі Драммонд, побачивши леді на приватному балу в Лемінґтон-Спа[61], навіть побився з лордом Карлайлом об заклад на п’ятдесят фунтів, що юнка не проживе і місяця.

Тут м-р Ласеллз відклав газету та невдоволено озвався:

— Ні-ні, — заперечив він, — тоді мовилося не про міс Вінтертаун, а про міс Гукгем-Нікс, чий брат нахвалявся пристрелити її, якщо та знеславить сім’ю. І всі погодились, що це тільки питання часу. Крім того, билися вони об заклад на курорті у Вортінґу і не з лордом Карлайлом, а з герцогом Ексмуром.

Дролайт задумався.

— Мабуть, ваша правда, — нарешті визнав він. — Але яке це має значення, якщо всі однаково знали про хворобу міс Вінтертаун? Хіба що крім старої леді. Ця вважала доньку самою досконалістю. А який стосунок Досконалість може мати до хвороби? Досконалістю лиш треба милуватися. Досконалість має собі знайти бездоганну партію. А от про те, що Досконалість може хворіти, стара і чути не хотіла. Скільки би міс Вінтертаун не кашляла, скільки би вона не падала непритомна об землю, скільки би не вилежувалася на дивані, я ніколи не чув, щоб до неї покликали хоч одного лікаря.

— Сер Волтер дбав би про неї краще, — струснув газетою Ласеллз і вернувся до читання. — Можна все що завгодно говорити про нього як політика, та чоловік він розважливий. Шкода, що дівчина не дотягла до четверга.

— Годі ж бо вам, містере Норрелле, — повернувся до друга Дролайт, — а то ви вже геть спали з лиця й сполотніли! Згоден, для вас це справжній удар — побачити, як згорає юне й невинне життя. Ваша добра душа робить вам велику честь, сер, як і завжди. І я цілковито згоден з вами. Одна лиш думка про те, як бідній юній леді, сер… немов красній квітці під черевиком, уривається буття, мені крає серце мов ніж. Навіть згадувати про це нестерпно. Та врешті-решт, сер, ви повинні розуміти, вона була тяжко хвора і рано чи пізно мала померти. Крім того, з ваших слів очевидно, що до вас вона поставилась не дуже добре. Знаю, так казати немодно, але я завжди палко відстоював думку, що молодь повинна віддавати належну шану таким старим та вченим персонам, як ви. Терпіти не можу їхню зухвалість, їхню зарозумілість.

Однак, здавалося, м-р Норрелл геть не чує слів розради, якими по доброті своїй утішав його друг, і коли він заговорив, то нібито звертався, головним чином, до самого себе. Маг глибоко зітхнув і пробурмотів:

— Ніколи не уявляв, настільки тут нехтують магією. — Він замовк, а потім знову впівголоса заторохтів: — Дуже небезпечно вертати людей із того світу. Триста років ніхто за теє не брався. Я не можу таке пробувати!

Химерніших слів годі було почути, і м-р-Ласеллз та м-р Дролайт поглянули на товариша в легкім здивуванні.

— Їй-Богу, сер, — погодився м-р Дролайт, — від вас ніхто цього й не вимагає.

— Звісно ж, мені відомий цей вид магії, — правив далі м-р Норрелл, ніби Дролайт і не казав нічого, — та хіба не йому я завше противився?! Ця ж магія так сильно покладається на… Так сильно… Тобто наслідки можуть бути геть непередбачувані… Жодному магові не під силу визначити… Ні! Я не пробуватиму. Навіть не думатиму про це.

Запала коротка пауза. Та попри рішучість навіть не думати про таку небезпечну магію, він не знаходив собі місця, совався в кріслі, покусував нігті та гарячково дихав, проявляючи геть усі знаки нервового збудження.

— Мій любий містере Норрелле, — поволі проказав м-р Дролайт, — гадаю, я починаю розуміти, куди ви хилите. І мушу зізнатися, мені ваша думка здається пречудовою! Ви намислили справжній магічний подвиг, який засвідчить ваші екстраординарні можливості! Ну ж бо, сер! Якщо вам це вдасться, всі Вінтертауни й Поули в Англії оббиватимуть ваші пороги, прагнучи знайомства з дивовижним містером Норреллом!

— А якщо не вдасться, — сухо зауважив м-р Ласеллз, — то всі двері в Англії зачиняться перед сумнозвісним містером Норреллом.

— Мій любий Ласеллзе, — згукнув м-р Дролайт, — ну що за дурниці?! Слово честі, пояснити невдачу — це ж простіше за все. Адже кожен із нас може її зазнати!

— О Боже! Що мені робити? Що ж мені робити? Стільки місяців я трудився, не покладаючи рук, задля кращої репутації мого фаху в людських очах, а мною все одно гордують! Містере Ласеллзе, ви так добре розумієте цей світ, от скажіть…

— На жаль, сер, — хутко перебив його м-р Ласеллз, — я завжди наголошую, що не роздаю порад. Узагалі. — І тієї ж миті повернувся до газети.

— Мій любий містере Норрелле! — проказав Дролайт (не чекаючи запрошення висловити власну думку). — Такі нагоди бувають лиш раз… — (Сильний аргумент, ніде правди діти, і м-р Норрелл аж зітхнув.) — І я ніколи собі не пробачу, якщо дозволю вам її змарнувати. Одним махом ви вертаєте до життя наймилішу дівчину, чию смерть не можливо згадати, не вронивши сльози; рятуєте від злигоднів достойного джентльмена; а ще — поновлюєте магію в її правах як окрему силу в державі для всіх прийдешніх поколінь! Щойно ви доведете могутність своїх вмінь, їхню користь абощо, то хто ж одмовить магам у належних їм пошані й хвалі? Їх поважатимуть не менше, ніж адміралів, набагато більше від генералів і, можливо, так само, як архієпископів та лорд-канцлерів! Я навіть не здивуюся, якщо сама Його Величність негайно запровадить і вигідно облаштує нові сани лейб-магів, магів-каноніків, позаштатних магів тощо. А ви, містере Норрелле, стоятимете над усіма — Архімагом! І все це, сер, одним ударом! Одним ударом!

Дролайт тішився зі своєї промови; Ласеллз роздратовано шарудів газетою; вочевидь йому було чим заперечити але він сам себе знесловив заявою про те, що ніколи не роздає порад.

— Але ж небезпечнішого виду магії годі шукати! — злякано прошепотів м-р Норрелл. — Це небезпечно і для мага, і для об’єкта.

— Звісно, сер, — розважливо промовив Дролайт, — вам видніше, на яку небезпеку наражається маг, зате його об’єкт, як ви зволили сказати, мертвий. Хіба з ним може статися щось гірше?

Дролайт трохи почекав відповіді м-ра Норрелла на це цікаве запитання, але марно.

— Я викликаю екіпаж, — заявив Дролайт, а по дзвінку продовжив: — Я негайно їду на Брансвік-сквер. Не бійтеся, містере Норрелле, в мене передчуття, що всі наші пропозиції усебічно й радо зустрінуть згодою. За годину повернуся!

Після поквапного відбуття Дролайта м-р Норрелл зо чверть години просто сидів і витріщався поперед себе, і хоч Ласеллз не вірив у магію, яку, за власними словами, збирався вчинити м-р Норрелл (як і, відповідно — в небезпеку, на яку таким чином він насмілився наразитись), його тішило, що він не бачить видив, які здавалося, зараз бачив м-р Норрелл.

Трохи згодом маг підвівся, похапцем узяв п’ять чи шість книжок та порозгортав їх, певно, шукаючи якраз ті абзаци, де повністю й цілком ішлося про поради магам, які надумали будити зо смерті юних леді. Три чверті години він тим займався, аж поки не почулася якась метушня за дверима бібліотеки. Голос м-ра Дролайта випереджав його самого:

— …честь, якої не мав ніхто у світі! Безмірно вам вдячний… — заходячи в бібліотеку, м-р Дролайт танцював, розплившись у широкім усміху. — Все гаразд, сер! Сер Волтер спершу вагався, та все гаразд! Попросив був мене переказати вам свою вдячність за доброту та увагу, але, мовляв, на його думку, нічого путнього з цього задуму не буде. А я на це йому відказав, що коли він боїться розголосу та пліток, то боятися йому нічого, адже ми анітрохи не хочемо ставить його в незручне становище, і містер Норрелл всього лиш бажає надати послугу, а ми з Ласеллзом — сама обережність; та він заперечив, що йому до того байдуже, що народ завжди сміятиметься з міністра, і краще вже не турбувати сон міс Вінтертаун, з усією повагою до неї. «Мій любий сер Волтере! — вигукнув я. — Що ж ви таке кажете? Невже ви думаєте, що багата й вродлива юна леді радо відмовилась би від життя в переддень власного весілля, коли щасливий обранець — то ви?! О, сер Волтере! — промовив я. — Можете не вірити в магію містера Норрелла, але кому стане гірше, якщо він її спробує?» Тут раціональну мою пропозицію одразу зауважила стара леді і доповнила мої аргументи своїми: вона, розказала про мага, котрого знала в дитинстві; той був якнайобдарованішим та щонайвідданішим другом їхній родині та подовжив життя її сестри на кілька літ, чого ніхто й не сподівався. Кажу вам, містере Норрелле, передати всю вдячність місис Вінтертаун за вашу доброту неможливо, вона благає, щоб ви негайно приїздили, і сам сер Волтер погоджується, що немає причин відкладати, тож я наказав Дейві зачекати біля дверей і нікуди не відходить. Ох, містере Норрелле! Це буде ніч примирення! Усі непорозуміння, усі нещасливі розбудови, що виросли із необережного слова-двох — усе-усе піде за вітром! На нас чекає справжня шекспірівська драма!

М-рові Норреллу принесли пальто, і він заліз у карету; і з того виразу подиву, який прибрало його обличчя, коли відчинилися дверцята і всередину екіпажа з одного боку заскочив м-р Дролайт, а з іншого — м-р Ласеллз, я роблю спокусливий висновок, що він не планував поїздки на Брансвік-сквер у товаристві цих двох джентльменів.

Порохкуючи зо сміху, Ласеллз вмостився у кареті і заявив, що ніколи в житті не чув більшої дурниці, та порівняв їхню комфортабельну поїздку екіпажем м-ра Норрелла по лондонських вулицях зі старими італійськими та французькими казками, в яких дурні напинають вітрила у дійницях і рушають аби спіймати відображення місяця у плесі ставка. Ці слова могли би образити м-ра Норрелла, але той був не в тому гуморі, щоб слухати.

Коли вони прибули на Брансвік-сквер, на сходах їх зустрічав невеликий гурт. Двоє чоловіків побігло дати раду коням, і в світлі олійних ламп над порогом стало видно, що на мага, котрий мав повернути до життя юну леді, чатувало з десяток слуг місис Вінтертаун. Знаючи, що становить із себе людська натура, насмілюсь припустити, що не один із челядників явився сюди просто подивитися на цікавинку. Проте з багатьох блідих облич було видно, як вони журилися, тож на мовчазне чування посеред холодної полуночної вулиці їх, цілком очевидно, вигнали куди шляхетніші сентименти.

Один чоловік узяв свічку й підійшов до м-ра Норрелла та його друзів, щоб провести по темному й холодному будинку. Уже зі сходів вони всі почули голос місис Вінтертаун:

— Роберте! Роберте! — гукала вона. — Це містер Норрелл? Ох, слава Богу, сер! — Господиня раптом з’явилася у дверях: — Я боялася, що ви вже ніколи не приїдете!

На превеликий жах м-ра Норрелла вона взяла його руки в свої і, стиснувши чимдуж, попросила вдатися до якнайпотужніших чарів, щоби повернути міс Вінтертаун до життя. Не думайте про гроші. Тільки назвіть ціну! Тільки скажіть, що повернете любу дитину. Пообіцяйте ж!

М-р Норрелл прокашлявся і вже мало не пустився виголошувати довгу й нецікаву преамбулу до філософії новочасної магії, коли вперед прослизнув м-р Дролайт, підхопив місис Вінтертаун за руки й порятував їх обох.

— Шановна мадам, — згукнув м-р Дролайт, — дуже прошу вас, зберігайте спокій! Містер Норрелл прибув, як ви бачите, і тепер ми зробимо все, що в його силах. Він дуже просить більше і словом не обмовлятися про плату. Що б він сьогодні не зробив, усе це лиш заради дружби… — У цьому місці м-р Дролайт став навшпиньки і задер підборіддя, щоб подивитись через її плече на сера Волтера, який стояв посеред кімнати. Той щойно підвівся із крісла і відійшов у бік, розглядаючи новоприбулих. У полум’ї свічок він виглядав блідим і мав запалі очі. Здавалось, урядовець іще більше схуд. Правила доброго тону вимагали від нього вийти і привітатися, але сер Волтер не став.

Цікаво було спостерігати, як завагався на порозі кімнати м-р Норрелл, усім своїм видом показуючи, що ніхто його нікуди не поведе далі по будинку, поки він не поговорить із сером Волтером.

— Я мушу поговорити із сером Волтером! Мені треба хоч на пару слів із сером Волтером! Сер Волтере, я зроблю для вас усе можливе! — крикнув він із дверей. — Позаяк юна леді — кгхм! — покинула нас не так давно, маємо хороші шанси. Так, їх, певно, можна назвати хорошими. Сер Волтере, я йду виконувати свою справу і, сподіваюся, за певний час, матиму честь повідомити вам добрі новини!

В усьому, про що м-ра Норрелла молила місис Вінтертаун і чого вона так і не почула від нього, маг тепер гарячково намагався запевнити сера Волтера, котрий про це, вочевидь, і знати нічого не хотів. Зі свого прихистку у вітальні сер Волтер кивнув, а коли м-р Норрелл усе ще барився на порозі, хрипко загукав:

— Дякую, сер! Дякую! — І його вуста розпливлися в химерній подобі посмішки.

— Від щирого серця я бажав би, сер Волтере, — гукнув у відповідь м-р Норрелл, — запросити вас із собою, щоб ви поглянули на мої дії, та своєрідна природа саме цього виду магії потребує самотності. Сподіваюся, я матиму честь продемонструвати магічні дії іншим разом.

Сер Волтер ледве кивнув і відвернувся.

Тієї миті місис Вінтертаун говорила до слуги, Роберта, і Дролайт, скориставшися короткою нагодою, відтягнув м-ра Норрелла вбік й оскаженіло зашепотів йому на вухо:

— Ні, ні, сер! Не відсилайте їх! Я раджу зібрати якомога більше народу круг одрини — всіх, кого зможу умовити. Запевняю вас, це найкраща гарантія того, що вранці про наші подвиги говоритимуть по всіх усюдах. Не бійтеся подивувати слуг театральщиною. Будь ласка, лише найкращі заклинання! О! Дурна моя голово! Ні щоб узяти з собою трохи китайського порошку й кинути у вогонь! Ви ж, мабуть, не брали?

М-р Норрелл змовчав на все те, але попросив негайно відвести його до міс Вінтертаун.

І хоча маг особливо наголошував на необхідності побути з нею лиш удвох, його любі друзі м-р Дролайт і м-р Ласеллз не могли безсердечно покинути його самого перед лицем найдраматичнішого моменту в кар’єрі, а тому в кімнату на третьому поверсі, куди їх провів Роберт, вони зайшли утрьох.

8

Джентльмен із будяковим волоссям

жовтень 1807 року

У кімнаті нікого не було.

Точніше, в кімнаті дехто був. Міс Вінтертаун лежала на ліжку, але питання чи була вона зараз кимось чи ні, належало до царини філософії.

Її вбрали в білу сукню, а на шию повішали срібний ланцюжок; розчесали та вклали її прекрасне волосся і у вуха сережки, оздоблені перлами та гранатом. Та навряд чи міс Вінтертаун зараз було діло до цього. Горіли свічки та палав яскравий огонь у каміні, усю кімнату заставили трояндами, які розливали в повітрі свій аромат. Однак спокій міс Вінтертаун навряд чи би порушився, якби її поклали на щонайсмердючішім горищі міста.

— Кажете вона мала вигляд нівроку? — запитав м-р Ласеллз.

— Ви її ніколи не бачили? — здивувався Дролайт. — Ох, гарна була як намальована! Дивовижна. Справжнісінький ангел.

— Невже? А зараз — якесь вимучене тільце! Треба буде порадити всім своїм гарненьким знайомим нізащо не вмирати, — промовив м-р Ласеллз і нахилився ближче: — Їй опустили повіки.

— Чорноброва, вона мала прекрасні очі, — сказав Дролайт, — чистого погляду, сірі, з довгими темними віями. Шкода, ви ніколи її не бачили. Вам би вона, безперечно, припала до вподоби.

Дролайт повернувся до м-ра Норрелла:

— Ну, що, сер? Готові починати?

М-р Норрелл сидів у кріслі біля каміна. Рішучий і діловитий по прибуттю в дім, він сидів із похнюпленим видом, тяжко зітхав і не зводив очей із килима. М-р Ласеллз і м-р Дролайт подарували йому зацікавлені погляди, кожен відповідно до своєї натури: в очікуванні завмер непосидючий і яснозорий м-р Дролайт, і холодно посміхався скептичний м-р Ласеллз. Перший із повагою відступив на пару кроків від небіжчиці, вигідно звільняючи магові шлях, а другий просто обперся на стіну, схрестивши руки (як він часто робив у театрі).

— Містере Дролайт, — вкотре зітхнув м-р Норрелл, — я вже казав, що цей особливий вид магії потребує цілковитої самоти. Мушу просити вас зійти на перший поверх.

— Але ж сер! — обурився Дролайт. — Хіба від нас із Ласеллзом, ваших найближчих друзів, може статися якийсь клопіт? Ми ж найтихіші створіння в світі! Вже за лічені хвилини ви й забудете про нашу присутність. І я маю сказати, що нам конче потрібно лишатися тут! А то хто завтра вранці повідає широкому світу про ваші звершення, як не ми з Ласеллзом? Хто розповість про незбагненну велич вашого магічного тріумфу, коли дівчина повернеться з того світу? Або ж про нестерпну гіркоту поразки, яку вам доведеться признати? Сер, одному вам і близько не впоратися. Правда? Зізнайтеся ж!

— Можливо, — погодився м-р Норрелл. — Та ваша пропозиція анітрохи неприйнятна. Я не почну, не зможу почати, поки ви не вийдете з кімнати.

Сердешний Дролайт! Йому було не під силу змусити мага діяти, але ж він так довго хотів узріти щось чарівне, і от тепер його так просто виставляють за двері? Це просто нестерпно! Навіть м-р Ласеллз трохи засмутився, бо сподівався побачити щось сміхотворне, з чого можна було би пореготіти.

Коли джентльмени пішли, м-р Норрелл стомлено підвівся з крісла і взяв одну з книжок, які привіз із собою. Розкрив її на сторінці, закладеній згорнутим листом, та поклав на столику поруч, щоби зручно було піддивлятися в неї за потреби. Потім почав читати заклинання.

Воно почало діяти майже одразу. Звідкись з’явилася зелень, де раніше ніякої зелені не було, приємно запахло лісовою та луговою свіжістю. М-р Норрелл покинув говорити.

Посеред кімнати хтось стояв: висока вродлива особа з блідою бездоганною шкірою та густим, неймовірним волоссям сріблястого відливу, наче в будякового пуху. З-під довгих чорних брів, підкручених пухнастими кінчиками вгору, блищав холодний погляд голубих очей. Вбраний він був, як і всякий джентльмен, хіба що сурдут мав найяскравіший із відтінків зеленої барви — таким буває листя на початку літа.

— О Lar![62] — почав тремтячим голосом м-р Норрелл. — О Lar! Magnum opus est mihi tuo auxilio. Hæc virgo mortua est et familia eius am ad vitam redire vult[63]. — Тут м-р Норрелл показав на ліжко з небіжчицею.

Побачивши міс Вінтертаун, джентльмен із будяковим волоссям раптом помітно пожвавився. Він широко розкинув руки від здивування й втіхи та затараторив латиною у відповідь. Тут м-р Норрелл, більше звичний до писаного або друкованого латинського слова, збагнув, що не розуміє такого швидкого мовлення, дарма що впізнає окремі фрази, як от прикметники formosa та venusta, якими описують дівочу красу.

Маг зачекав, поки джентльмен трохи вгамується, а тоді звернув його увагу на дзеркало над каміном. У ньому з’явився образ міс Вінтертаун, яка простує вузьким кам’янистим путівцем десь у похмурих горах[64].

— Ессе mortua inter terram et cælum! — проголосив м-р Норрелл. — Scito igitur, О Lar, me ad hanc magnam operam te elegisse quia[65]…

— Так-так! — джентльмен раптом перейшов на спільну мову. — Мене обрано через мою геніальність, бо моя магія сильніша, ніж у будь-кого з мого роду. Бо я був слугою та конфідентом для Томаса Бог-у-поміч, Ральфа Стоксі, Мартіна Пейла і самого Короля Крука. Бо я звитяжний, шляхетний, щедрий і просто красень! Це все і так зрозуміло! Викликати когось іншого було би сущим божевіллям! Нам обом відомо, хто я. Питання полягає в іншому: хто ти такий?

— Я? — приголомшено перепитав м-р Норрелл. — Я — найвеличніший маг цієї доби!

Джентльмен підвів бездоганну свою брову, немовбито виказував цим превеликий подив. Він повільно обійшов навколо м-ра Норрелла, наче хотів роздивитися його зусібіч. А потім остаточно збентежив мага, коли вхопив пальцями його перуку, трошки підняв і зазирнув під неї, наче перед ним стояв не чоловік, а каструля на вогні, і прибульцеві потрібно було знати, що готують на вечерю.

— Мені… саме мені судилося відродити магію в Англії! — затинаючись, промовив м-р Норрелл, висмикнувши перуку з пальців фейрі та знов напнувши її на голову, цього разу трошки криво.

— Ну, цілком очевидно, що ти саме та людина! — вигукнув джентльмен. — В іншому разі мене тут просто би не було! Адже я не став би являтись якомусь тригрошовому ворожбиту, що живе попідтинню, та марнувати на нього час, правда? Але хто ти? От що мені кортить знати. До якої магії вдавався? Хто твій навчитель? У яких магічних землях ти побував? Яких ворогів подолав? Із ким ти в союзі?

М-ра Норрелла спантеличила ця злива запитань, на які він анітрохи не готовий був давати відповідь. Він сумнівався та вагався, поки не зупинився-таки на одному, простішому.

— Мене ніхто не навчав. Я самоук.

— Не може бути.

— Навчився з книжок.

— Книжок! (Тоном граничної зневаги.)

— Саме так. У ці дні магія лишилася головним чином у книжках. Більшість із написаного, звісно ж, цілковита маячня. Мало хто так добре розуміє, скільки нісенітниць пішло в друк. Але й корисного чимало. Мене аж подив бере, як усе починає розвиднюватись, навіть коли знаєш так мало…

М-р Норрелл помалу підкрадався до улюбленої теми, але джентльменові з будяковим волоссям терпець уже урвався. Він не мав часу слухати інших, а тому перебив:

— Я перший з мого роду, хто постав перед твоїми очима?

— О, так!

Відповідь, здавалося, удовольнила джентльмена з будяковим волоссям. Він усміхнувся:

— Значить так! Якщо я погоджусь повернути цю юну леді до життя, яка мені дістанеться винагорода?

М-р Норрелл прокашлявся:

— Як-к-ка винагорода?.. — хрипко перепитав він.

— О! Це вирішити просто! — вигукнув джентльмен із будяковим волоссям. — Мої бажання найскромніші в світі. На щастя, мені геть байдуже до багатств, мене не поймає мерзенний гонор. Правду кажучи, від моєї пропозиції більше виграєш ти, — бо такий уже я некорисливий! З твоєї ласки я просто хотів би стати тобі помічником у всіх починаннях, дорадником і провідником по науці. О! А ще ти маєш подбати про те, щоб весь широкий світ дізнався про мою участь в усіх твоїх найбільших діяннях!

М-рові Норреллу на вигляд стало зле. Він кашлянув і пробурмотів собі щось під носа про щедрість джентльмена:

— Якби я належав до того роду магів, які воліють усі свої справи ввіряти іншій особі, безперечно, така пропозиція стала би прийнятна. Та на жаль… Боюся… Одним словом, я не думав про найм. Жодної особи вашого роду-племені. Це вперше і востаннє.

Довга пауза.

— Дуже невдячно з твого боку! — холодно промовив джентльмен. — Я морочу собі голову, прибуваю на цей заклик. Від щирого серця вслухаюсь у тоскні твої слова. Зношу всі порушення магічної пристойності та етикету. Щоб зараз було знехтувано моєю допомогою? Решта магів, між іншим, ішли на справжні тортури, коли домагалися моєї помочі. Можливо, мені варто переговорити з кимсь іншим. Можливо, цей маг краще знає, як годиться звертатися до особи мого рангу та маєтностей. — Джентльмен озирнувся навсібіч. — Не бачу його. Де він?

— Де хто?

— Інший.

— Хто інший?

— Чарівник!

— Чарів… — М-р Норрелл не договорив, і слово зірвалося з його вуст недосказаним. — Ні-ні! Немає ніякого іншого чарівника! Я єдиний. Запевняю — я тільки один. З чого ви взагалі взяли?..

— Звичайно ж, є інший маг! — заявив джентльмен, немовби сміховинно було заперечувати таку очевидність. — Це ж твій найближчий друг!

— У мене немає друзів, — відказав м-р Норрелл.

Він був украй спантеличений. Про кого говорить цей фейрі? Чилдермасса? Ласеллза? Дролайта?

— Такий рудоволосий. Носатий. І справжнє чванько — як і всі англійці! — виголосив джентльмен із будяковим волоссям.

Дарма. Чилдермасс, Ласеллз і Дролайт — усі вони по-своєму чванливі. Чилдермасс і Ласеллз носаті, проте не руді. М-р Норрелл украй заплутався і тому, зітхнувши, повернувся до головного питання.

— То мені не варто чекати помочі? — запитав він. — Дівчина не вернеться з того світу?

— Я цього не казав! — заперечив джентльмен із будяковим волоссям. У його голосі бриніло щире здивування, що м-р Норрелл узагалі міг таке припустити. — Мушу зізнатися, — правив він далі, — за останні сторіччя мені страх як обридло товариство рідні й челяді. Мої сестри й брати мають багато чеснот, я б їх, не вагаючись, рекомендував, проте є в них і певні вади. Прикро визнавати, але вони люблять вихвалятися, пишатися собою та гоноритись. А ця юна леді, — він показав на міс Вінтертаун, — мала, дозволь запитати, усі звичайні досягнення й чесноти? Була вона чемна? Дотепна? Жвава? Норовлива? Танцювала немов сонячний промінчик? Скакала верхи наввипередки з вітром? Співала, мов ангел? Гаптувала, як Пенелопа? Говорила французькою, італійською, німецькою, бретонською, валійською та багатьма іншими мовами?

М-р Норрелл припустив, що так. Йому здавалося, всі сучасні леді щось таке й робили.

— Значить, вона якнайкраще пасуватиме мені в ролі супутниці! — плеснув у долоні джентльмен із будяковим волоссям.

М-р Норрелл нервово облизав губи.

— Що саме на кону?

— Обіцяй мені половину її життя, і я пристану на твою угоду.

— Половину її життя? — луною повторив м-р Норрелл.

— Половину, — кивнув джентльмен з будяковим волоссям.

— Але що скажуть її друзі, коли дізнаються, що я дав згоду віддати пів її життя? — запитав м-р Норрелл.

— О! Вони про це не дізнаються. В цьому можеш на мене покладатись. Крім того, зараз вона взагалі нежива. А пів життя краще від ніякого.

І справді. Пів життя здавалося значно кращим, ніж його відсутність. За ці пів життя міс Вінтертаун може одружитися з сером Волтером та врятувати його від банкрутства. А значить, сер Волтер зможе довше протриматися на посаді і допомогти м-ру Норреллу з його планом відродження англійської магії. Однак із численних книжок м-р Норрелл знав про те, що такі оборудки англійських магів із представниками цього роду-племені можуть бути облудні. І здавалося, він зрозумів, як саме цей джентльмен намагався його ошукати.

— А скільки триватиме життя? — запитав він.

Джентльмен із будяковим волоссям прямодушно розкинув руки:

— А скільки заманеться!

М-р Норрелл замислився.

— Припустімо, вона дожила би до дев’яноста чотирьох. Дев’яносто чотири роки — хороший вік. Зараз їй дев’ятнадцять. Отже, лишається ще сімдесят п’ять років. Якби ви змогли подарувати їй іще сімдесят п’ять років життя, то не бачу причин, чому би не віддати половину одміряного.

— Отже, сімдесят п’ять років, — погодився джентльмен із будяковим волоссям, — і рівно половина від цього належить мені.

М-р Норрелл знервовано глянув на нього:

— Що ще треба зробити? — запитав він. — Нам потрібно щось підписати?

— Ні, але мені потрібно щось узяти на знак моїх прав на неї.

— Візьміть один із перснів, — запропонував м-р Норрелл, — або кольє з її шиї. Певен, я зможу пояснити відсутність намиста чи каблучки.

— Ні, — заперечив джентльмен із будяковим волоссям. — Це має бути щось… О! Знаю!

Дролайт із Ласеллзом сиділи у вітальні, де раніше познайомилися м-р Норрелл і сер Волтер Поул. У кімнаті досить похмурій. За ґратками каміна горів приглушений вогонь, і свічки майже перетворилися на недогарки. Штор ніхто не запинав і віконниць не зачиняв. Барабанний дріб дощу об шибки навівав меланхолійний настрій.

— Кращої ночі для оживлення мерців годі й придумати, — відзначив м-р Ласеллз. — У вікна шмагають дощ і гілля дерев, у комині стогне вітер — усі належні театральні ефекти на своєму місці. Час від часу мене тягне писати драму, і, здається, події сьогоднішнього дня змусять мене таки за неї взятися: трагікомічний сюжет із життя одного зубожілого міністра, котрий не цурається відчайдушних кроків у пошуках грошей. Усе почнеться шлюбом із корисливих міркувань, а закінчиться чаклунством. Гадаю, п’єса матиме успіх. Мабуть, назву її «Жаль, що з неї вийшов труп!»[66].

Ласеллз зачекав, давши Дролайту нагоду посміятися з такого дотепу, та його товариш був не в гуморі через те, що маг виставив їх за двері і не дав подивитися на чари, тому відповів скупо:

— Куди всі поділися, на вашу думку?

— Хтозна.

— Беручи до уваги, скільки ми для них зробили, думаю, ми заслуговуємо на значно краще поводження! Ще пів години тому, всіх розпирало від удячності. Нас дуже швидко забули, і це дуже нечемно! Відколи ми сюди приїхали, нас почастували тільки шматочком торта! Смію сказати, для вечері вже надто пізно, але я тут конаю з голоду! — На якусь мить він замовк. — Ще й вогонь у каміні догорає.

— То підкиньте трохи вугілля, — запропонував Ласеллз.

— Що? І вимазатися самому?

Свічки згасали одна за одною, вогонь у каміні все тьмянішав і тьмянішав, поки венеційські картини навколо не стали суцільними чорними квадратами непроглядного мороку на лиш краплину світлішому тлі стін. Вони довго сиділи, не порушуючи мовчання.

— Це ж годинник пробив пів на другу ночі! — раптом скрикнув Дролайт. — Який же самотній бій курантів. Уфф! В романах усі найжахливіші речі трапляються саме в такий час, коли калатає церковний дзвін або б’є годинник в темному будинку!

— Щось я не пригадую жахіть, які би стались о пів на другу ночі, — озвався Ласеллз.

Цієї миті вони почули кроки на сходах, які незабаром перетворилися на звуки кроків у коридорі. Двері вітальні відчинилися від поштовху чиєїсь руки, і в проході з’явилася постать зі свічкою.

Дролайт потягнувся за кочергою.

Та це був м-р Норрелл.

— Не хвилюйтеся, містере Дролайт. Вам нічого боятися.

Проте обличчя м-ра Норрелла, коли він підняв свічку трохи вище, немовбито промовляло геть інші слова. Маг був дуже блідий, стояв із широко розплющеними очима, в яких, здавалося, досі лишалися крихти пережитого страху.

— Де сер Волтер? — запитав він. — Де решта? Міс Вінтертаун хоче побачити свою матінку.

М-ру Норреллу довелося двічі повторити останнє речення, перш ніж джентльмени спромоглися зрозуміти його.

Ласеллз кліпнув двічі-тричі і розкрив із подиву рота, але опанував себе, стулив губи та прибрав звичного зарозумілого вигляду; його він проносив до кінця ночі, так ніби регулярно гостював у домах, де юних леді вертають із тогосвіття і випадок міс Вінтертаун у цілому вважав буденним. Тимчасом Дролайт мав тисячу слів усякої всячини на думці і, боюся, таки виголосив їх, та, на жаль, тієї миті ніхто не став марнувати уваги й дослухатися до них.

Дролайта й Ласеллза відправили шукати сера Волтера. Потім сер Волтер привів місис Вінтертаун, і м-р Норрелл провів даму, заплакану й охоплену дрожем, у кімнату доньки. Тим часом новина про оживлення міс Вінтертаун стала проникати в інші частини будинку; про неї дізнавалися слуги, раділи та прагнули віддячити м-ру Норреллу, м-ру Дролайту і м-ру Ласеллзу. До м-ра Дролайта і м-ра Ласеллза були підійшли дворецький і двоє лакеїв і просили дозволу запевнити, що в разі, як м-ру Дролайту і м-ру Ласеллзу коли-небудь знадобляться їхні скромні послуги, варто лиш слово мовити.

М-р Ласеллз прошепотів м-ру Дролайту, що раніше він навіть не здогадувався, як добрі вчинки ведуть до настільки фамільярних — якнайнеприємніших — розмов із людьми низького походження, тому в подальшому він від подібних вчинків утримається. На щастя, люди низького походження так раділи, що навіть не помітили образи, якої завдали джентльмену.

Уже незабаром стало відомо, що міс Вінтертаун встала з ліжка і, спираючись на руку м-ра Норрелла, рушила до вітальні, де сіла в фотелі біля каміна і попросила чашечку чаю.

Дролайта і Ласеллза запросили піднятись у цю невеличку вітальню, де вони зустріли міс Вінтертаун, її матір, сера Волтера, м-ра Норрелла і декого зі слуг.

Судячи з вигляду, тієї ночі саме місис Вінтертаун і сер Волтер — сірі з лиця й виснажені — мандрували потойбічними світами; місис Вінтертаун досі плакала, а сер Волтер час від часу проводив рукою по сполотнілому чолу, наче людина, котра на власні очі побачила справжні жахіття.

З іншого боку, міс Вінтертаун справляла враження абсолютно спокійної дівчини, що тримала себе в руках, немов леді, якій випав тихий, позбавлений пригод вечір удома. Вона сиділа у кріслі в тій самій вишуканій сукні, в якій її востаннє бачили Дролайт і Ласеллз. Вона підвелася та всміхнулася Дролайту:

— Думаю, сер, ми ледве з вами знайомі, і все ж таки мені вже сказали, чим я вам зобов’язана. Боюся, я навіть не знаю, як вам віддячити. Навіть те, що я зараз тут, — лише завдяки вашому завзяттю й наполегливості. Дякую, сер. Дуже, дуже дякую вам.

Вона простягнула руки і взяла його долоні в свої.

— О, мадам! — згукнув він, широко всміхаючись та кланяючись. — Запевняю вас від щирого серця, це була велика честь для м…

Раптом він затнувся і змовк на якусь мить:

— Мадам? — запитав він, бентежно хихикнувши (що вже здалося дивним, позаяк збентежити Дролайта було не так просто). Він не випустив її рук, але роззирнувся по кімнаті, немовбито шукав підказки в скрутнім становищі. Потім підняв одну з її рук і показав дівчині. Побачене дівчину не збентежило, хоча й здивувало; вона підняла руку ще вище, щоб це побачила матір.

На лівій руці бракувало мізинця.

9

Леді Поул

жовтень 1807 року

Одна дама (значно розумніша від авторки цих слів) якось зауважила, що світ прихильно ставиться до молодих людей, котрі одружуються або помирають[67]. А тепер уявіть, який інтерес викликала міс Вінтертаун! Таких привілеїв іще не знала жодна юна леді: померти у вівторок, вернутись до життя вдосвіта у середу і вийти заміж у четвер — дехто навіть уважав, що це забагато хвилювань як для одного тижня.

Геть усім кортіло її провідати. Причому більшості тільки й було відомо про неї, що, подорожуючи туди-сюди між нашим і тим світами, юна леді втратила палець. І якраз це найбільше всіх бентежило; чи змінилася вона іще якось? Ніхто не знав.

У середу вранці (того самого дня, що йшов за її щасливим поверненням до життя) головні учасники чудесної пригоди немовбито змовились не розголошувати новини Місту, і вранішні візитери на Брансвік-сквер дізналися тільки те, що міс Вінтертаун та її матінка відпочивають; те саме відбувалось і на Гановер-сквер: м-р Норрелл украй виснажився і за жодних обставин нікого не міг прийняти; що стосується сера Волтера Поула, то де його шукати ніхто до пуття не знав (попри вагомі підозри, що він перебував у будинку місис Вінтертаун на Брансвік-сквер). Якби не м-р Дролайт і м-р Ласеллз (великодушні добродії!), місто би зморилося без новин, та вони сумлінно об’їхали неймовірну кількість віталень, ранкових аудієнцій, їдалень, карткових салонів. Не злічити, скільки разів того дня з Дролайта запрошували на вечерю, і лиш за щасливим збігом обставин йому було байдуже до їжі, інакше він просто завдав би непоправної шкоди своєму травленню. Разів п’ятдесят або й більше йому довелося переповідати, як проплакали разом уже повернута до життя міс Вінтертаун, її матінка і він сам, як вони із сером Волтером Поулом міцно тиснули один одному руки, як безмежно дякував йому сер Волтер і як він благав сера Волтера навіть не згадувати про це, і як міс Вінтертаун наполягала, щоб додому із м-ром Ласеллзом вони обов’язково їхали в її кареті.

Сер Волтер Поул, насправді, покинув будинок місис Вінтертаун близько сьомої години, рушив до себе додому, де кілька годин поспав, а вже опівдні, як і підозрювали в Місті, повернувся на Брансвік-сквер. (Як нас викривають наші сусіди!) На тоді місис Вінтертаун уже було ясно, що її донька стала знаменитістю, опинившись у центрі уваги публіки за одну ніч. Численні відвідувачі лишали свої картки в передпокої, і не менш численні вітальні листи й поштівки надходили щогодини на адресу міс Вінтертаун, причому від людей абсолютно незнайомих. «Дозвольте, мадам, — ішлося в одному з листів, — закликати вас облишить кайдани тієї долини тіней, що ви перед нею постали».

Вже те, що не відомі їй особи вважають себе вповноваженими коментувати такі особисті справи, як смерть і воскресіння, що вони дають вихід своїй допитливості в листах, викликало у місис Вінтертаун почуття якнайприкрішого невдоволення; відтак вона, не стримуючись, узялася ганити цих вульгарних невихованих істот, і серу Волтеру довелося вислухати її од першого до останнього слова.

— Мадам, я би радив, — сказав він, — просто не думати про це. Нам, політикам, відомо, що гідність і мовчання — найліпша зброя проти такого нахабства.

— О! Сер Волтере! — зраділа його майбутня теща. — Мене неабияк втішає, що наші з вами думки так часто збігаються! Гідність і мовчання. Нівроку. Нам треба бути дуже оглядними, коли йдеться про страждання нашої сердешної Емми. Від завтра я вирішила ніколи не торкатися цієї теми.

— Можливо, — погодився сер Волтер. — Але я б не вдавався аж до таких крайнощів. Бо, бачте, нам не можна забувати про містера Норрелла. Він назавжди залишиться живим нагадуванням про все, що сталося. Боюся, він тепер часто складатиме нам товариство: після тих послуг, що він їх надав, нам важко буде відплатити йому повною мірою. — Він замовк на мить, а потім його некрасиве обличчя скривилось од усміху: — На щастя, містер Норрелл був настільки ласкавий, що сам пояснив, як, на його думку, особисто мені годиться виявити йому свою вдячність.

Йшлося про розмову, яка відбулася між сером Волтером та м-ром Норреллом о четвертій ранку, коли маг узяв сера Волтера в облогу прямо на сходах, де й розлого описав йому свої плани, як можна магією спантеличити французів у війні.

На це місис Вінтертаун відказала, що, звісно, рада буде виявляти м-ру Норреллу знаки особливої уваги та поваги; всі знатимуть, у якій пошані вона його тримає. Навіть оминаючи його магічну майстерність (що й так було очевидно, тієї ж миті, як він ступив у будинок), він справляв враження порядного старого джентльмена.

— І справді, — погодився сер Волтер. — Одначе зараз для нас найбільший клопіт — це вберегти міс Вінтертаун од надмірних переживань. І саме про це я хотів би говорити з вами. Не знаю вашої думки, але мені здається, весілля годилось би відкласти на тиждень-два.

Погодитися місис Вінтертаун не могла; всі приготування завершено, а святковий бенкет — навіть частково приготований: суп, драглі, варене м’ясо, маринована осетрина тощо вже чекали; то що ж, дати цьому всьому зіпсуватися, а потім знову готувати за якийсь тиждень?

Сер Волтер не дав ради домогосподарським аргументам, а тому запропонував поцікавитися думкою самої міс Вінтертаун, чи відчуває вона в собі досить сили.

Тож вони підвелися з крісел у крижаній вітальні (де велася розмова), рушили на другий поверх до кімнат міс Вінтертаун та поставили її це запитання.

— О! — зраділа вона. — Я ще ніколи так добре не почувалася. У мене стільки сили й завзяття. Дякую. Сьогодні вранці я вже виходила на вулицю. Я нечасто гуляю, бо рідко дужа робити якісь фізичні вправи, та цього ранку кімната мені раптом стала за темницю. Мене потягнуло надвір.

По вигляду сер Волтер збентежився:

— Я би не назвав це мудрим учинком. — Він повернувся до місис Вінтертаун: — Усе було добре?

Місис Вінтертаун вже й рота розкрила відповідати, але її донька лиш розсміялася та згукнула:

— О! Матінка нічого не знали. Можу вас запевнити. Я виходила, поки вона спала. Зі мною ходила Барнарда. Я двадцять разів обійшла Брансвік-сквер. Двадцять![68] Вам випадало коли-небудь чути щось смішніше? Мене охопила така жадоба до ходьби! Бігме, я би навіть була побігла, якби можливо, але в Лондоні це… ну, ви розумієте. — Вона знову сміялася. — Я хотіла йти ще далі, але Барнарда мені не дозволила. Вона страшенно переймався і хвилювався, щоб я не зомліла прямо на дорозі. Стежила, щоб ми нізащо не випускали наш будинок із поля зору.

Вони не зводили з неї очей. Крім усього іншого, це виявилася найдовша репліка міс Вінтертаун, яку досі мав нагоду чути сер Волтер. Дівчина сиділа прямо, з ясним поглядом та здоровим рум’янцем на щоках. Вона випромінювала красу і здоров’я. Радісно гомоніла без упину, веселилася та не приховувала почуттів. М-р Норрелл, складалося враження, не тільки повернув її з того світу, а й обдарував удвічі, а то й утричі більшою життєвою силою, ніж вона мала раніше.

Напрочуд дивна виходила картина.

— Звісно, — погодився сер Волтер, — якщо ви почуваєтеся настільки добре, що ладні піддати себе фізичним навантаженнями, то я певен, нікому й на думку не спаде противитися вашому бажанню; власне, нічого ліпше не додасть вам снаги та не сприятиме вашому здоров’ю й довголіттю, як постійні вправи. Та, водночас, можливо, наразі нерозважливо виходити надвір, нікого про це не попередивши. Для безпеки вам слід гуляти не лише в товаристві Барнарди. Знаєте, від завтра я хотів би й сам мати таку честь.

— Але ж ви такий зайнятий, сер Волтере, — нагадала вона. — У вас чимало урядових справ.

— Маєте рацію, проте…

— О! Мені добре відомо, що у вас повно роботи. Мушу ставитися до цього з розумінням.

Дівчина так легко змирилася із цим нехтуванням нею, що він аж розкрив рота, намагаючись їй заперечити. Однак усі її слова були справедливі, тому сер Волтер не зронив ні слова. З найпершого дня, коли він побачив її на прийомі в батській оселі леді Вінселл, він був вражений красою та вишуканістю міс Вінтертаун, відтак одразу прийняв рішення, що добре було би не тільки якнайскоріше, наскільки це дозволяли обставини, взяти з нею шлюб, а й спробувати познайомитися ближче, адже в його душу закралася підозра, що крім грошей, він отримував за дружину справді годящу партію. Серу Волтеру здавалося, що година-дві бесіди з нею дозволять вибудувати підмурки, на яких зросте бездоганний оплот довіри та щиросердості. Він мав великі сподівання, що спілкування віч-на-віч з легкістю підкаже, де лежать спільні симпатії та смаки. І в розмовах уже зринали кілька речей, на які він покладав свої надії. Тож природно, що його чоловіча стать, розум, досвід та знання, набуті за сорок два роки, дозволяли йому спілкуватися мало не на будь-яку тему; свої думки він прагнув повідомити милій дівчині дев’ятнадцяти років, котра, звісно, вислухала б їх зі щирим захватом. Одначе його неймовірна зайнятість на роботі та її кволе здоров’я все ще відкладали цю надцікаву розмову на майбутнє; і от зараз вона повідомила його, що навіть після весілля нічого не зміниться. Схоже, їй це не дошкуляло. Навіть навпаки, з новими силами їй навіть було весело спостерігати, як він плекав ілюзії, що все могло би піти інакше.

На жаль, сер Волтер уже запізнився на зустріч із міністром закордонних справ, а тому взяв праву (цілу) руку міс Вінтертаун та галантно її поцілував; потім пояснив дівчині, як сильно чекає на прийдешній день, коли він стане найщасливішим чоловіком на світі; чемно вислухав (вже тримаючи капелюх) коротку тираду місис Вінтертаун із цього питання і покинув дім, гадаючи розібратися з усім пізніше, власне, як тільки матиме вільний час.

А наступного дня вони й справді повінчалися в церкві святого Георгія на Гановер-сквер. Церемонію відвідали майже всі міністри Його Величності, двоє чи троє герцогів, представників королівської родини, пів десятка адміралів, єпископ і кілька генералів. Однак мені прикро визнавати, що якими би великими й важливими не були для миру й процвітання Держави всі ці люди, того дня, коли сер Волтер Поул одружився з міс Вінтертаун, ніхто не дав би й ламаного пенні за новини про них, адже людиною, яка приваблювала всі погляди, людиною, про котру точилися пересуди між сусідами, став той самий маг — м-р Норрелл.

10

Як складно буває прилаштувати мага

жовтень 1807 року

Сер Волтер вирішив, що представлятиме міністрам магію помалу, поступово привчаючи їх до думки, що м-ра Норрелла варто випробувати у війні. Він боявся опору. Був певен, що м-р Кеннінґ вдасться до сарказму, що лорд Каслрей відмовиться допомагати, а граф Четем з його ідеї просто поглузує[69].

Та всі його страхи виявились безпідставними, і вже незабаром сер Волтер зрозумів, що міністри настільки ж зацікавлені новинами, як і решта люду в Лондоні. Наступного разу, коли кабінет засідав у Берлінґтон-Гаусі[70], вони заявили, що охоче знайшли б роботу єдиному магу в Англії. От тільки ніхто не розумів, яку. Востаннє англійський уряд наймав мага двісті років тому і трохи відвик.

— Мій найбільший клопіт, — пояснював лорд Каслрей, — пошук солдатів у військо, і повірте мені — це завдання непросте. Британці — напрочуд миролюбний народ. Але я вже поклав око на Лінкольншир; кажуть, у Лінкольнширі добірні свині, від яких стають дужими й дебелими. То мені особисто було би найліпше, якби на весь Лінкольншир накласти закляття, і тисячі три-чотири молодих душ умить сповнилися щирим бажанням служити й воювати з французом. — Він тоскно поглянув на сера Волтера: — То може, вашому другу відоме таке закляття?

Цього сер Волтер не знав, але відповів, що поцікавиться в м-ра Норрелла.

Трохи пізніше того самого дня сер Волтер завітав до м-ра Норрелла і поставив йому це запитання. М-р Норрелл був у захваті. Він сумнівався, що коли-небудь раніше комусь спадали на думку схожі чари, тому він попросив сера Волтера переказати лорду Каслрею свої вітання й поздоровлення як людині з найоригінальнішим мисленням. Що ж до того, можливо це чи ні, то він відказав:

— Труднощі полягають у тому, щоб змусити закляття працювати лише в Лінкольнширі й діяти тільки на молодих чоловіків. Існує небезпека того, що в разі успіху (смію підозрювати, успіху неминучого з мого боку) не тільки Лінкольншир, а й кілька суміжних графств цілковито знелюдніють.

Із цією відмовою сер Волтер повернувся до лорда Каслрея.

Інші чари, яких бажали міністри, сподобалися м-ру Норреллу значно менше. Воскресіння леді Поул полонило уми лондонців, і серед них міністри винятку не становили. І розпочав усе лорд Каслрей, коли спитав у інших міністрів, кого найбільше в світі боявся Наполеон Буонапарте. Хто, здавалося, завжди вгадував кожний крок лихого французького імператора? Хто завдав французам настільки нищівної поразки, що вони й донині не наважуються потикати свого французького носа з портів? В чиїй особі поєдналися усі чесноти справжнього англійця? У кому ще, питався лорд Каслрей, як не в лорді Нельсоні? Звісно ж, найперше треба повернути лорда Нельсона з мертвих. Лорд Каслрей перепрошував сера Волтера (бо, можливо, він чогось не зрозумів), але навіщо вони взагалі марнують час на балачки?

На що м-р Кеннінґ, чоловік заповзятливий і схильний до колотнеч, хутко відказав, мовляв, звичайно, втрата Нельсона була якнайприкріша, Нельсон був національним героєм, Нельсон — здійснив усе, що згадав у промові лорд Каслрей. Та при всіх своїх досягненнях і словах — і цим м-р Кеннінґ аж ніяк не хотів образити Флот, найславнішу з британських інституцій, — хіба Нельсон не був звичайним моряком? Зате блаженної пам’яті м-р Пітт був усім[71] [72]. Якщо й вертати мерців із того світу, то хіба може бути інакший вибір як Пітт?

Лорд Четем (за сумісництвом брат блаженної пам’яті м-ра Пітта), очікувано підтримав таку пропозицію, але подивувався, навіщо взагалі щось там вибирати — чому б не воскресити одразу обох, і Пітта, і Нельсона. Просто заплатити магові вдвічі більше, та й по всьому. Навряд чи цьому хтось перечитиме?

Після цього інші міністри також стали пропонувати нових мертвих джентльменів у кандидати на повернення з того світу, аж поки не склалося враження, що невдовзі половина усипальниць у країні спорожніє. І щойно список неабияк підріс, одразу спалахнули суперечки.

— Ні, так не годиться, — обурився сер Волтер. — Звідкись треба починати. Мабуть, не тільки я вважаю, що нашим нинішнім становищем усі ми певною мірою зобов’язані містерові Пітту. І буде недобре, якщо будь-який інший джентльмен одержить перевагу над ним.

Із цим на Гановер-сквер було послано кур’єра по м-ра Норрелла, що мав його доставити в Берлінґтон-Гаус. Мага провели в оздоблену прекрасними розписами залу, де засідали міністри. Сер Волтер повідомив його про те, що кабінет обмірковує ще одне воскресіння.

М-р Норрелл сполотнів і пробурмотів під носа, що тільки особливе ставлення до сера Волтера змусило його вдатись до такого виду магії, за який він би й не думав братися в іншому разі; він навіть і думати не хоче про нову спробу; міністри й гадки не мають, про що вони просять.

Та коли м-р Норрелл розібрав, про якого кандидата йдеться в клопотанні, йому значно полегшало і він почав щось мурмотіти про стан тіла.

Після цього міністри згадали, що м-р Пітт помер майже два роки назад, тож, попри їхню відданість Піттові за життя, їм анітрохи не кортіло зустрітися з ним у його теперішньому вигляді. Лорд Четем (брат м-ра Пітта) із сумом зауважив, що бідний Вільям, безперечно, вже значно втратив форму.

Більше до цієї розмови не верталися.

Минув тиждень чи більше, і лорд Каслрей запропонував відправити м-ра Норрелла до Нідерландів або ж Португалії (де міністри слабко сподівалися здобути хоч який плацдарм проти Буонапарте), щоб той міг зайнятися магією під началом генералів та адміралів. Тож, з метою оглядин, на Гановер-сквер у спільній сухопутній та військово-морській експедиції було відправлено адмірала Пейкока, червоновидого флотського діда, та капітана Гаркорт-Брюса із двадцятого полку легких драгунів.

Капітан Гаркорт-Брюс був не тільки звитяжним і вродливим рубакою, а ще й романтиком. Повернення магії в Англію пробрало його до кісток. Він читав багато книжок з історії, щоправда цікавішої, і в його думках жило багато стародавніх битв, коли рокованих на смерть англійців уже було долали значно чисельніші французи, аж раптом під звуки дивної, нетутешньої музики на пагорбі об’являвся Король Крук у високім чорнім шоломі з круковим пір’ям, що майоріло на вітрі; на воронім коні він учвал з’їжджав у долину з сотнею лицарів-людей та сотнею лицарів-фейрі позаду і в магічний спосіб розбивав французів ущент.

Ось так уявляв собі магію капітан Гаркорт-Брюс. Ось це він волів би бачити на всіх бойовищах материкової Європи. Тому, побачивши м-ра Норрелла у вітальні на Гановер-сквер, послухавши та побачивши його вередування через чай із надлишком вершків, а потім через чай із браком заварки, він — скажу я вам те, про що ви, напевно, вже самі здогадалися, — трохи розчарувався. Направду, він настільки засмутився усією експедицією, що адміралу Пейкоку, старому широколицьому джентльмену, стало його шкода, і він зважився лиш на стримані глузування та помірні кпини з молодика.

Адмірал Пейкок та капітан Гаркорт-Брюс повернулися до урядовців і повідомили їм, що питання командировки м-ра Норрела хоч куди навіть не стоїть на порядку денному; адмірали та генералітет ніколи не пробачать міністрам, якщо ті зневажать їхньою думкою. Кілька тижнів тієї осені навіть здавалось, що міністри ніколи не прилаштують свого єдиного мага.

11

Брест

листопад 1807 року

Першого тижня листопада французька ескадра готувалася до виходу з порту Брест на західному узбережжі французької Бретані. Кораблі збиралися захоплювати британські судна — у крейсерський похід Біскайською затокою. Ну, як не захоплювати, то принаймні перешкодити їм займатися тим, чим вони займатимуться[73].

Дмухав стійкий береговий бриз. Французькі моряки готувалися швидко й вправно, і кораблі були вже майже готові відчалювати, як несподівано насунули важкі чорні хмари та пішов дощ.

Природно, що в такій важливій гавані, як Брест, знайшлося чимало людей, котрі вивчали вітри й погоду. І перш ніж ескадра підняла вітрила, кілька таких збентежених чоловіків поквапилось на верф, щоб розповісти дуже дивні речі про зливу. Хмари, за їхніми словами, насунулись із півночі, хоча вітер дмухав зі сходу. Це було неможливо, але відбувалося саме так. Не встигли капітани збентежитись, засумніватися чи здивуватися — залежно від своєї вдачі, — як надійшла інша новина.

Брестська гавань має внутрішній і зовнішній рейди, розділені довгим вузьким півостровом. Дощ переходив у зливу, а французькі командири раптом дізналися про появу величезного британського флоту на зовнішньому рейді.

Скільки кораблів? Вивідувачі не знали, але забагато, щоб їх можна було так просто полічити, можливо, сотня. Ніби цей дощ, флот з’явився в чистому морі нізвідки. З яких кораблів складався він? О! Це якнайдивніше! Бо мова йшла винятково про важко озброєні дво- і трипалубні лінійні кораблі.

Новина була приголомшлива. Число й розміри кораблів дивували чи не сильніше від несподіваної їх появи. Британський флот держав Брест у постійній блокаді, але не більше ніж силами двадцяти п’яти кораблів за раз, із яких лиш десять-дванадцять були лінійними, а решта — прудкими невеликими фрегатами, шлюпами й бригами.

Тому французькі капітани не йняли віри розповідям про сотню кораблів, аж поки самі не повеслували або не поскакали до Локриста, або Камаре-Сен-Жульєна, або інших місць, звідки, видряпавшись на високі скелі, можна роздивитися кораблі на власні очі.

Минав день за днем. Небо було кольору свинця, і дощ не вгавав. Британські кораблі вперто трималися місця. Мешканців Бреста пойняв неабиякий страх, що деякі з них могли підійти до міста й розпочати бомбардування. Та британці нічого не робили.

Іще дивніші новини стали надходити з решти портів Французької імперії, з Рошфора, Тулона, Марселя, Ґенуї, Венеції, Вліссінґена, Лор’яна, Антверпена та сотні інших, не таких значних. Їх також блокували британські флоти із сотні чи близько того кораблів. Це було незбагненно. Сукупно їх кількість становила значно більше, ніж британці взагалі мали суден. Стільки військових кораблів не назбирається у цілому білому світі.

Найстаршим офіцером у Бресті в ті дні служив адмірал Демулен. І в нього був слуга, низенький чоловічок, завбільшки з восьмирічного хлопчика, найсмаглявішої людської породи в Європі. Складалося враження, ніби його колись поставили в піч, забули і трохи передержали там. Колір його шкіри нагадував кавове зерно, а на дотик вона скидалася на підсохлий рисовий пудинг. Його чорні й масні кучері нагадували колодочки та пір’я на менш соковитих частинах смаженого курчати. Звали чоловічка Перроке (тобто «папуга»). Адмірал Демулен страшенно пишався своїм Перроке; пишався його комплекцією, його розумом, його спритністю і понад усе — кольором. Адмірал Демулен часто похвалявся, що бачив чорних, які поруч із Перроке здавалися блідими.

І от цей Перроке сидів якось чотири дні поспіль під дощем і розглядав ті кораблі у дальновид. Цівочки дощової води струменіли з його двокутного капелюха дитячого розміру, немовби з двох крихітних ринв. Вода потрапляла в складки його дитячої шинельки, від чого та робилася страшно тяжкою, а вовна, з якої її було зшито, поступово збивалася на фетр. Струмочки стікали по його масній печеній шкірі, та він не звертав на це ані найменшої уваги.

Минуло чотири дні, Перроке зітхнув, скочив на ноги, потягнувся, скинув капелюха, добряче пошкріб потилицю, позіхнув і сказав:

— Що ж, мій адмірале, це найхимерніші кораблі, які мені доводилося бачити. Ніяк я їх не розберу.

— Ти про що, Перроке? — запитав адмірал.

На верхівках скель під Камаре-Сен-Жульєном компанію Перроке склали адмірал Демулен і капітан Жумо, і тепер дощ збігав цівочками вже з їхніх двокутних капелюхів, перетворював на фетр вовну із їхніх шинелей і на пів дюйма заливав воду в їхні чоботи.

— Отже, — пояснював Перроке, — кораблі стоять заякорені, немов у спокійному морі, але ж море не спокійне. Дужий вест мав би їх уже знести онде на ті скелі, але ж не зносить. Чи лавірують кораблі? Ні. Чи зарифлені в них вітрила? Ні. Я вже не злічу, скільки разів змінився вітер, відколи я тут сиджу, та чи зробили екіпажі кораблів хоч щось? Нічого.

Капітан Жумо, який недолюблював Перроке й ревнував через його вплив на адмірала, розреготівся:

— Він же несповна розуму, мій адмірале. Якби британці й справді били байдики або були такі безтолкові, як він каже, то від їхнього флоту вже лишилися б самі друзки рангоуту.

— Я би назвав це не флотом, — розмірковував Перроке, нітрохи не зважаючи на капітана, — а його картинкою. Але послухайте іще чуднішу річ, мій адмірале. Бачите он той трипалубник на північному краю лінії? У понеділок він був схожий на решту кораблів, але зараз його вітрила подерто на шмаття, бізань-щогла зникла, а в борту зяє діра.

— Ура! — вигукнув капітан Жумо. — Значить, якісь наші сміливці завдали йому шкоди, поки ми тут теревенимо.

Перроке на це вишкірився:

— Капітане, ви справді гадаєте, британці дозволили би одному французу підійти до сотні кораблів, рознести один із них на шматки і потім спокійно забратися геть? Ха! Хотів би я, капітане, подивитися, як би ви це зробили на своєму кораблику. Ні, мій адмірале, я думаю, британець тане.

— Тане! — скрикнув із подиву адмірал.

— Його корпус роздимається, ніби бабусина стара торбинка для пряжі, — промовив Перроке. — А бушприт із бліндом сповзають помалу у воду.

— Боже, що за маячня! — вигукнув капітан Жумо. — Як може корабель розтанути?

— Не знаю, — замислено промовив Перроке. — Залежно від того, з чого його зроблено.

— Жумо, Перроке, — озвався адмірал Демулен, — пропоную нам узяти корабель і самим на все подивитися. Так буде найкраще. Якщо ми побачимо приготування британців до нападу, то повернемо назад, але бодай щось та дізнаємося.

Отож, Перроке, адмірал і капітан Жумо взяли невеликий корабель і кількох сміливців; бо матроси хоч і хоробрий народ, що холоднокровно долає труднощі, але забобонний, а Перроке був не єдиний чоловік у Бресті, котрий помітив чудасії на британських кораблях.

Відпливши трохи від берега, наші сміливці помітили, що дивні кораблі цілковито сірі і при цьому блистять; навіть під темним небом, навіть під проливним дощем вони сяяли. Одного разу в хмарах з’явилася проріха, і промінь сонця освітив море. Кораблі зникли. А потім хмари знову зійшлися, і судна вернулися назад.

— Боже милий! — закричав адмірал. — Що це все значить?

— Можливо, — з тривогою припустив Перроке, — всі британські кораблі потонули, а це їхні привиди?

Та химерний флот блищав і сяяв, що привело до дискусії про те, з чого його зроблено. Адмірал вважав, із заліза або сталі. (Металеві кораблі! Аякже! Я завжди вважала французів ексцентричними.)

Капітан Жумо припускав, з фольги.

— Фольга!

— Так, звісно! — відповів капітан Жумо. — Знаєте, як дами беруть фольгу і крутять із неї такі трубочки, з трубочок роблять кошики, а їх прикрашають квітами й драже.

Адмірал та Перроке здивувалися, почувши таку відповідь, але капітан Жумо був красенем, тому знав про дам значно більше від них.

Проте якщо виготовлення одного кошика в дами займає цілий вечір, скільки ж дам потрібно, щоб виготовити справжній флот? Адмірал поскаржився, що в нього від одної думки про це розболілася голова.

Знову вияснилося. Цього разу вони підійшли до кораблів противника значно ближче, ніж раніше, й одразу побачили, наскільки прозорий цей безбарвний флот, від якого вмить лишились самі лелітки на воді.

— Скло, — промовив адмірал, і він був близький до істини, яка врешті-решт відкрилася розумному Перроке.

— Ні, мій адмірале, це дощ. Цей флот із дощу.

Падаючи з небес, крапельки утворювали щільні форми: стовпи, перемички, пласти, яким хтось надавав подоби сотні кораблів.

Цікавість аж ятрила Перроке, адмірала та капітана Жумо, кому ж підвладна така сила, і вони вирішили, що, значить, десь мусить існувати заклинач дощів.

— І не просто заклинач дощів! — вигукнув адмірал. — А справжній майстер-лялькар! Тільки погляньте, як гойдає кораблі на хвилях! Як напинаються й спадають вітрила!

— Безсумнівно, мій адмірале, нічого прекраснішого мені ще не випадало бачити, — погодився Перроке, — але я й досі наполягаю, хто би це не вдіяв, а на морській справі він не розуміється.

Дві години дерев’яний корабель адмірала лавірував серед дощового флоту. Створені з дощу, ці кораблі не видавали жодного звуку: не рипіли шпангоути, не лопотіли вітрила, не лунали крики матросів до своїх товаришів. Кілька разів безликі люди з дощу виходили до леєру подивитися на дерев’яний корабель та його екіпаж із крові й плоті, та що вони при цьому думали, ніхто не відав. Адмірал, капітан і Перроке почувалися цілком у безпеці, адже, як зауважив Перроке: «Навіть якщо дощові матроси вирішать нас розстріляти з дощових гармат, на нас летітимуть ядра із води, од яких ми хіба промокнемо як хлющ».

Перроке, адмірал і капітан не могли намилуватися цим видивом. Вони вже забули, що їх обдурили, забули, що змарнували цілий тиждень і що весь цей тиждень британці безперешкодно ходили в порти на Балтиці, та португальськім узбережжі, та й у будь-які порти, куди імператор Наполеон Буонапарте не хотів їх пускати. Проте закляття, яке тримало кораблі купи, схоже, починало слабшати (і це мало би пояснити танення трипалубника на півночі). За дві години дощ ущух, і тієї самої миті розвіялися чари. Перроке, адмірал і капітан Жумо це зрозуміли через кумедне відчуття, немовбито вони щойно скуштували струнного квартету або їх на мить оглушила блакить. Не встигло око змигнути, як дощові кораблі перетворилися на туманні кораблі, які лагідно розвіяв бриз.

Французи лишилися самі посеред порожньої Атлантики.

12

Дух англійської магії кличе м-ра Норрелла на поміч Британії

грудень 1807 року

Одного грудневого дня в Чипсайді[74] зіткнулися дві великі підводи, одна з яких перекинулась, розгубивши бочки хересу. Поки візники сварилися, котрий із них винен, перехожі помітили, що одна з бочок стала протікати. І вже невдовзі її оточила юрба пияків, озброєних склянками й квартами, якими вони рятували херес, та баграми й металевим пруттям, щоб дірявити вцілілі бочки. Отак дві підводи з тлумом людей начисто перекрили весь Чипсайд, так що на всіх сусідніх вулицях зупинився рух карет, які розтягнулися в чергах на Поултрі, Треднідл-стрит, Бартолом’ю-лейн з одного боку та Олдерсґейту, Ньюґейту і Патерностер-роу — з іншого. Ніхто навіть гадки не мав, як можна розв’язати цей, здавалося, нерозривний вузол з екіпажів, коней і людей.

Візники, один із котрих був гарний, а інший товстий, уладнавши свій спір, перетворилися на таких собі Бахуса й Силена вуличної учти. На чолі гурту прихильників вони вирішили розважитись, повідчиняти дверцята всіх карет і позаглядати, чим живуть багатії. Кучери й лакеї противились як могли, відбивалися від такого нахабства, але натовп зібрався надто численний (не втримаєш) і надто п’яний (шмаганням нагайок, що до них вдалися найбрутальніші візничі, не налякаєш). Отож, в одному з екіпажів товстий візник побачив м-ра Норрелла і згукнув:

— Овва! Та це ж старий Норрелл!

Тут обоє візників залізли в карету до мага і взялися тиснути йому руки, обдаючи при цьому густим хересним духом та запевняючи, що вони зараз умить, не гаючись, візьмуться розчищати дорогу для екіпажу героя Французької блокади. Свого слова вони дотримали, натовп порозпрягав коней респектабельних людей, а карети негайно порозпихали у двори чинбарень та інших нечистих закладів або повідкочували у брудні цегляні завулки, де ті позастрягали і позчісували об стіни свій лак; тим часом візники з товариством влаштували м-ру Норреллу тріумфальну процесію, провівши його аж до Гановер-сквер, всю дорогу нахвалюючи, підкидаючи в повітря шапки та складаючи пісні на честь мага.

Захват од діяння м-ра Норрелла немовбито опанував людьми. Його хитрощі протримали французький флот у своїх гаванях одинадцять днів, упродовж яких британські вітрильники в повній мірі скористалися привіллям Біскайської затоки, Ла-Маншу та Північного моря, здійснивши чимало корисного. Доставили багато вивідувачів у різні частини Французької імперії та забрали інших назад у Британію з новинами про задуми Буонапарте. А купецькі судна безперешкодно розвантажили каву, вовну і прянощі в портах Голландії та Балтики.

Подейкували, Наполеон Буонапарте уздовж і поперек обшукував цілу Францію, намагаючись і собі знайти мага, але без найменшого успіху. Тимчасом приголомшені міністри в Лондоні раптом виявили, що народ чи не вперше тішився з їхніх рішень.

М-ра Норрелла запросили до Адміралтейства й почастували мадерою в Залі для зустрічей. Маг сидів у кріслі біля каміна і мило бесідував із Першим лордом Адміралтейства, лордом Малґрейвом[75], і Першим секретарем Адміралтейства, м-ром Горроксом[76]. Стіну над каміном прикрашали різьблені зображення навігаційного приладдя та квіткових гірлянд, що дуже подобалися м-ру Норреллу. Він розповідав про чудові різьблення в книгозбірні абатства Гертф’ю.

— І все ж я вам заздрю, мілорде, — говорив м-р Норрелл. — Слово честі. Такий прекрасний образ вашого робочого приладдя! От би мені щось таке. Ніщо так не вражає, ніщо так не спонукає до роботи, як охайно розкладені робочі інструменти або ж їхні зображення, вирізьблені у добротнім англійськім дубі, як тут. Однак магові, направду, інструменти майже не потрібні. Розкрию вам маленький секрет, мілорде: чим більше знарядь тягає із собою маг — барвистих порошків, котячих опудал, магічних капелюхів тощо, — тим більшим ошуканцем виявиться!

А яких ж нечисленних інструментів, чемно поцікавився м-р Горрокс, усе-таки потребує справжній маг?

— Леле! Та, власне, ніяких, — відповів м-р Норрелл. — Хіба що срібної чаші для видив.

— О! — вигукнув м-р Горрокс. — Я, мабуть, усе віддав, тільки би глянути на таку магію! А ви, мілорде? О, містере Норрелле, може, ми таки вмовимо вас показати нам яке-небудь видіння в срібній чаші?

Зазвичай, м-р Норрелл не зглядався на таких марнотних прохачів, але його так роздобрив прийом в Адміралтействі (адже двоє джентльменів засипали його компліментами), що він майже одразу дав згоду і відправив прислугу по срібну чашу.

— Срібна чаша, — пояснював м-р Норрелл, — має бути приблизно один фут упоперек. І наповніть її, будь ласка, чистою водою.

Якийсь час тому Адміралтейство видало наказ трьом кораблям зустрітися в морі південніше Ґібралтара, і лорд Малґрейв дуже цікавився, чи відбулося це рандеву; не міг би м-р Норрелл якось це дізнатися? М-р Норрелл не знав, але пообіцяв спробувати. Коли принесли чашу і м-р Норрелл схилився над нею, лорду Малґрейву та м-ру Горроксу здалося, ніби воскресла стародавня слава англійської магії, ніби вони жили за часів Стоксі, Томаса Бог-у-поміч та Короля Крука.

У срібній чаші на поверхні води з’явився образ трьох кораблів на блакитних хвилях. Сліпуче світло Середземномор’я ввірвалося в кімнату посеред похмурого грудневого дня та осяяло обличчя трьох джентльменів, котрі прикипіли поглядом до чаші.

— Вони ж рухаються! — приголомшено вигукнув лорд Малґрейв.

Картинка й справді ожила. Голубим небом бігли щонайбіліші хмаринки, на хвилях погойдувалися кораблі, палубами яких пересувалися люди. Лорд Малґрейв та м-р Горрокс легко упізнали кораблі Його Величності «Катерина Вінчестерська», «Лавр» і «Кентавр».

— О, містере Норрелле! — не стримався м-р Горрокс. — На «Кентаврі» служить мій кузен. Ви не могли би мені показати капітана Баррі?

М-р Норрелл засовався на місці, з присвистом набрав повітря в груди, люто витріщився на срібну чашу, і в ній мало-помалу виринув обрис рожевощокого, золотокудрого херувима-переростка, який міряв кроками шканці. Це, запевнив присутніх м-р Горрокс, і був його кузен, капітан Баррі.

— Нівроку виглядає, правда? — веселився м-р Горрокс. — Я так радий, що він у доброму здоров’ї.

— Де вони? Ви знаєте? — запитав лорд Малґрейв м-ра Норрелла.

— Шкода, — відказав маг, — але мистецтво живих картинок найменш точне в цілому світі[77]. Я дуже вдоволений, що мав честь показати вашій милості деякі з кораблів Його Величності. Ще більше я втішений тим, що це саме ті кораблі, про які ви питали. Чесно зізнатися, я на це навіть не сподівався, проте, боюся, більше мені вам нічого повідомити.

Адміралтейство було в захваті від досягнень м-ра Норрелла, і вже незабаром лорд Малґрейв та м-р Горрокс задумалися про нове завдання для чарівника. Не так давно флот Його Величності захопив французький лінійний корабель з прекрасною фігурою на носі, вирізьбленою в подобі ясноокої русалки, що мала коралові вуста, густі золоті коси, вишукано прикрашені дерев’яними крабами й морськими зірками, та хвіст у золото-срібній лусці, немовбито виліплений з імбирного пряника. До того, як потрапити британцям у руки, корабель побував у Тулоні, Шербурі, Антверпені, Роттердамі та Генуї, а значить, русалка на власні очі бачила багато берегових укріплень та стала свідком великої розбудови флоту Наполеона Буонапарте, яка тоді йшла повним ходом. М-р Горрокс попросив м-ра Норрелла зачарувати її та розпитати про все, що вона знала. Так м-р Норрелл і зробив. Та хоч йому і вдалося розговорити русалку, спочатку вона не змогла відповісти на жодне питання. Вона вважала себе непримиренним ворогом Британії і була страшенно рада висловити усю ненависть до цієї країни. Провівши все життя поміж моряцтва, вона вивчила чимало лайок і охоче їх застосовувала до всіх, хто проходив досить близько, щоби почути. Голос, який їх викрикував, крехтів рипінням щогл і шпангоутів під дужим вітром. Русалка завдавала англійцям не тільки словесних кривд. Одного разу трьом матросам, котрим загадали якусь роботу на кораблі, не пощастило, і вони наблизились до цієї фігури на відстань її довгих дерев’яних рук, якими вона вмить їх ухопила та кинула у воду.

М-р Горрокс, що спеціально відвідав Портсмут для бесіди з русалкою, втомився від неї і заявив, що накаже порубати її на друзки та спалити у вогні. Та попри своє французьке походження вона виявилася сміливицею і сказала, нехай тільки спробують її кинути в багаття. При цьому хвисьнула хвостом і загрозливо помахала руками, а всі дерев’яні краби та морські зірки в її волоссі наїжачились.

Справу владнав вродливець капітан, який перед тим захопив корабель і якого відправили напоумити русалку. Красивою грамотною французькою мовою він обґрунтував справедливий характер британських вимог і немислиму несправедливість французьких. Не знаю, що стало переконливішим: дохідливість його слів чи краса його обличчя, та русалка розповіла м-ру Горроксу все, що той забажав.

Із кожним днем м-р Норрелл злітав все вище в очах публіки, й одному підприємливому граверу на прізвище Голленд, котрий мав свою майстерню на подвір’ї собору св. Павла, спала геніальна думка замовити гравюру із зображенням мага, а потім продавати її відбитки. На гравюрі м-р Норрелл виступав поруч із юною леді в негліже, навколо якої, не торкаючись її тіла, вирувала й крутилася чорна хмара, а єдиною прикрасою слугував серпик місяця, заткнутий поміж локонів, що спадали їй на плечі. М-ра Норрелла, вочевидь, неабияк приголомшеного всією ситуацією, вона жваво тягнула за руку сходами нагору і виразно указувала перстом на зрілу даму, що височіла в кріслі над ними. Ця дама була задрапірована в таке саме неприталене плаття, як і юна леді, а на голові мала вишуканий римський шолом. Здавалося, жінка, не ховаючись, ридає, а єдиний її супутник — немолодий і печальний лев — лежав у ногах. Гравюра, озаглавлена «Дух англійської магії кличе м-ра Норрелла на поміч Британії», мала шалений успіх, і лиш за один місяць м-р Голленд продав майже сімсот її відбитків.

М-р Норрелл тепер рідше виходив у світ; натомість приймав найрізноманітніших поважних гостей удома. Впродовж одного ранку під його будинок на Гановер-сквер могло під’їжджати до п’яти-шести карет із шляхетними вензелями на дверцятах. Маг лишався тим самим скромним мовчазним та знервованим чоловічком, яким він завжди був, тож якби не м-р Дролайт і м-р Ласеллз, то пасажири карет запам’ятали би ті візити страшенно нудними. В такій оказії розмову якраз і вели м-р Дролайт і м-р Ласеллз. Ніде правди діти, залежність м-ра Норрелла від цих двох росла невпинно. Якось Чилдермасс заявив, що до послуг Дролайта вдався би тільки дуже дивний маг, тепер це м-р Норрелл наймав його на постійній основі. Куди б м-р Норрелл не їхав у справах, Дролайт завжди сидів у кареті поруч із ним. Щодня він являвся на Гановер-сквер розповісти м-ру Норреллу міські новини, про чужі успіхи та невдачі, про чужі борги та амурні справи, аж поки, не виходячи з бібліотеки, м-р Норрелл почав розбиратися в лондонських справах не гірше всякої столичної дами.

Та ще більшою дивовижею стала відданість справі англійської магії м-ра Ласеллза. Щоправда, пояснити це було дуже просто. М-р Ласеллз належав до тієї породи людей, котрі зневажають будь-яку постійну працю. Цілком свідомий свого непересічного розуму, він тим не менш, у віці тридцяти дев’яти років, нічого до пуття не вмів і не годився ні до якого діла. Він бачив навколо людей, що сумлінно трудилися всю юність, здобули впливові та відповідальні посади, і, безсумнівно, заздрив їм. А тому роль такого собі радника-аншефа при найвеличнішому магові доби йому неабияк імпонувала, адже тепер йому ґречні питання ставили міністри короля. Звісно ж, про людські очі він зоставався тим самим збайдужілим джентльменом, як і раніше, проте насправді страшенно оберігав свою новонабуту сановитість. Одного вечора в кав’ярні Бедфорда за пляшкою портвейну він знайшов спільну мову з Дролайтом. Вони зійшлися на думці, що такому джентльменові-тишкові, як м-р Нор-релл, дружити лиш з ними двома цілком удосталь. Відтак вони уклали альянс на оборону обопільних інтересів та огородження мага від впливів будь-яких інших осіб.

Саме м-р Ласеллз першим запропонував м-ру Норреллу подумати про публікацію. Сердешного м-ра Норрелла постійно ображали хибні уявлення людей про магію, на що він не втомлювався скаржитись, оплакуючи невігластво широкого загалу.

— Мене просять показати духів-фейрі, — нарікав він, — єдинорогів, мантикор[78] і тому подібне. Ніхто не хоче навіть думати про користь магії, до якої я вдавався. Їх цікавлять лише найбільш фривольні різновиди магії.

На це м-р Ласеллз йому відповідав:

— Магічні подвиги прославлять ваше ім’я, сер, але ваша думка про саме мистецтво зрозумілішою від цього не стане. Вам потрібно публікуватися.

— Достоту ваша правда! — ураз загорівся м-р Норрелл. — Я й справді хочу написати книгу, як ви й радите. От тільки, боюся, мине чимало років, поки в мене знайдеться для написання вільний час.

— О! Цілковито з вами згоден. Книга — це огром роботи, — мляво проказав м-р Ласеллз, — але мені йшлося не про книгу. Я думав про дві-три статті. Навряд чи в Лондоні чи Единбурзі знайдеться хоч один редактор, який би не був у захваті від ідеї опублікувати щось із ваших нотаток. Часопис чи газету можете обрати самі, та якщо вас цікавить моя порада, я би рекомендував, сер, «Единбурзьке ревю[79]». В усім королівстві не знайдеться жодного дому, що волів би вважатися шляхетним і не мав би цього видання. Швидшого способу донести ваші думки до широкого загалу просто не існує.

Слова м-ра Ласеллза прозвучали настільки переконливо і з таким знанням теми, що, охоплений видіннями своїх статей на кожнім бібліотечнім столі та власних ідей, обговорюваних у кожній вітальні, м-р Норрелл одразу сів би їх писати. Але, на превеликий жаль, «Ревю» славилося підтримкою радикальної опінії в суспільстві, критикою уряду та виступами проти війни з Францією, чого м-р Норрелл аж ніяк підтримати не міг.

— Ба більше, — правив далі м-р Норрелл, — я не збираюся писати огляди хоч чиїх книжок. Згубнішої речі від сучасних книг про магію ви не знайдете в цілому світі: вони сповнені помилковими відомостями та хибними думками.

— Ваше право, сер, саме так і написати. І чим грубіше ви це напишете, тим більше порадуєте своїх редакторів.

— Але ж мені більше кортить поширювати власні думки, а не чужі.

— Але ж, сер, — відповів йому Ласеллз, — саме винесенням суджень про діяння інших людей, викриттям їхніх помилок ви розтлумачуєте читачам свої думки. Обернути огляд чужої книжки собі на користь — що може бути простіше? Згадайте її заголовок раз чи два, а решту статті присвятіть улюбленій темі. Смію вас запевнити, так чинять геть усі.

— Гмм, — замислився м-р Норрелл, — може, ви й маєте рацію. Але ж ні. Може скластися враження, немовби я надаю підтримку чомусь, що взагалі ніколи не повинно було побачити світ.

Після цього переконати м-ра Норрелла стало неможливим.

Ласеллз засмутився. Що стосується розумних і дотепних матеріалів, то «Единбурзьке ревю» на голову перевершувало всіх своїх конкурентів. У королівстві його статтями зачитувалися усі, від найупослідженішого душпастиря до прем’єр-міністра. В порівнянні з цим часописом усі інші здавалися нудними.

Ласеллз уже надумав геть відмовитися від цього задуму та майже забув про нього, аж раптом до нього в руки потрапив лист від молодого книгопродавця на прізвище Маррі[80]. М-р Маррі шанобливо цікавився, чи м-р Ласеллз і м-р Дролайт не вдостоять його честі зустрітися з ним будь-якої години й будь-якого зручного для них дня. В нього-бо є пропозиція, що має стосунок до м-ра Норрелла.

За кілька днів Ласеллз і Дролайт зустрілися з книгопродавцем удома в м-ра Ласеллза на Брутон-стрит. Він був людиною завзятою і діловою, тому одразу перейшов до справи.

— Як і будь-який мешканець цих островів, джентльмени, я в захваті й запалі від нещодавнього неймовірного відродження англійської магії. Не менше мене приголомшив той ентузіазм, із яким британська публіка вітала повернення, здавалося, давно загиблого мистецтва. І я переконаний, що прекрасне періодичне видання про магію матиме широку аудиторію. Література, політика, релігія та подорожі — це все чудово, це завжди користуватиметься популярністю в читача, зате магія — реальна, практична магія, як у містера Норрелла — цілковита новинка. Джентльмени, мені цікаво, якої думки про таку пропозицію міг би бути містер Норрелл? Я чув, йому багато чого кортіло би розповісти. Я чув, що думка містера Норрелла часто дивує! Звичайно, в школі ми всі потроху вчили історію та теорію магії, але займалися нею на цих островах давним-давно, тож боюся, ці наші знання повні помилок та упереджень.

— Ах! — вигукнув м-р Дролайт. — У вас прекрасне чуття моменту, містере Маррі! Містер Норрелл був би такий щасливий почути ваші судження! Помилки та упередження — саме так і не інакше. Коли ви, мій любий сер, матимете щастя поспілкуватися з ним самі (як от, наприклад, я, вже чимало раз), то й знатимете, що все насправді так і є!

— Це давнє й сердечне побажання містера Норрелла, — підхопив Ласеллз, — внести ясність у розуміння суті новочасної магії широкою публікою, та, на жаль, сер, персональним бажанням часто на перешкоді стають обов’язки перед державою. Адже Адміралтейство та Воєнне відомство займають весь його час.

М-р Маррі на це чемно відказав, що, звичайно ж, перед воєнними турботами поступаються всі інші і що м-р Норрелл — Національний Скарб:

— Та я маю надію, що можливо організувати справу так, аби зняти тягар головних клопотів із плечей містера Норрелла. Ми могли би найняти іншого редактора, і той укладав би кожне число, замовляв статті та огляди, вносив би правки — звісно, керуючись настановами містера Норрелла.

— Аякже! — погодився Ласеллз. — Чом би й ні? Керуючись настановами містера Норрелла. Ми на цьому наполягатимемо.

Бесіда закінчилася дуже приязними словами з обох сторін, Ласеллз і Дролайт обіцяли негайно поговорити з м-ром Норреллом.

Дролайт поглядом провів м-ра Маррі до виходу.

— Шотландець, — промовив він, щойно зачинилися двері.

— Найсправжнісінький! — кивнув Ласеллз. — Та я нічого проти не маю. Шотландці, зазвичай, дуже здібні й кмітливі дільці. Гадаю, ця пропозиція нівроку.

— Мені він здався респектабельним. По суті, майже джентльмен. Хіба що має чудну звичку: дивитися на вас одним оком, а іншим тимчасом крутити по всій кімнаті.

— Він же не бачить на праве око.

— Невже?

— Так. Мені про це розповів Кеннінґ. Його колись у школі вчитель штрикнув в це око кишеньковим ножиком.

— Хай Бог милує! Але ж тільки уявіть, Ласеллзе! Цілий журнал про думки однієї людини! Ніколи не думав, що таке можливо! Навіть нашому магу відбере мову, коли ми розкажемо йому про це.

М-р Ласеллз розсміявся:

— Він вирішить, що так і годиться! Його марнославство не знає меж.

Як і передбачав м-р Ласеллз, нічого екстраординарного в цій пропозиції м-р Норрелл не побачив. Ба більше, він зразу почав усе ускладнювати:

— Це прекрасний задум, — говорив він, — але, на жаль, цілком нездійсненний. Займатися редагуванням часопису мені забракне часу, а довірити таку важливу справу іншій людині я навряд чи зможу.

— І я так думав, сер, — відповів йому м-р Ласеллз, — поки не згадав про Портісгеда.

— Портісгеда? Хто такий Портісгед? — запитав м-р Норрелл.

— Ну… — почав Ласеллз. — Колись він був магом-теоретиком, але…

— Теоретиком? — стурбовано перебив його м-р Норрелл. — Ви ж знаєте, якої я про них думки!

— Та ж ви не дослухали до кінця! Він у такому захваті від вас, сер, що коли почув про ваше несхвалення теоретичної магії, то одразу ж покинув свої дослідження.

— Справді? — трохи заспокоївся м-р Норрелл.

— Він надрукував одну чи дві книги. Точно не скажу які. Історія магії шістнадцятого сторіччя для дітей або щось таке[81]. Я певен, що ви, сер, можете зі спокійним серцем довірити лорду Портісгеду редагування часопису. Він ніколи не надрукує щось, чого ви не схвалюєте, бо його милість має славу одного з найдостойніших людей у королівстві. І я цілковито певен, що він прагнутиме лише вдовольнити ваші побажання[82].

Неохоче м-р Норрелл погодився зустрітися з лордом Портісгедом, і м-р Дролайт написав тому листа, запрошуючи на Гановер-сквер.

Лордові Портісгеду було майже тридцять вісім років. Він був дуже високий і худий, з довгими худими руками й ногами. Незмінно вбирався в білуватий сурдут і світлого кольору бриджі. Вразлива душа, він ніяковів од усього на світі: свого високого зросту, свого статусу колишнього мага-теоретика (як розумний чоловік, лорд Портісгед розумів, що м-р Норрелл цього не схвалює), од знайомства з вишуканим світським панством в особі Дролайта і Ласеллза, а найбільше — від зустрічі з м-ром Норреллом, своїм найбільшим героєм. Якоїсь миті від хвилювання лорд Портісгед навіть почав розгойдуватися туди-сюди, що в поєднанні з його зростом і білуватим одягом справляло враження берізки під поривами дужого вітру.

Попри знервованість йому вдалося засвідчити своє глибоке розуміння тієї честі, яку до нього виявив м-р Норрелл, покликавши на зустріч. Та й м-р Норрелл настільки зрадів беззастережній шанобливості лорда Портісгеда, що змилостився і дозволив тому знову взятися до вивчення магії.

Не варто зайвий раз казати, який щасливий був лорд Портісгед, та коли почув, що м-р Норрелл хотів би, щоб він подовгу сидів у закуті Норреллової вітальні, вбираючи думки мага про новочасне чарівництво, а потім під його ж керунком редагував новий часопис м-ра Маррі, то втіха його, здавалося, не знала меж.

Новий журнал одержав назву «Друзі англійської магії», яку запозичено з листа м-ра Сеґундуса в редакцію «Таймс», писаного минулої весни. Цікаво, що жоден із матеріалів, які побачили світ у «Друзях англійської магії», не належав перу м-ра Норрелла, котрий виявився абсолютно неспроможним завершити бодай одну статтю; його ніколи не задовольняв результат, і завше переслідувало відчуття, ніби він написав забагато або ж навпаки — замало[83].

Перші числа журналу мало чим могли зацікавити справжніх дослідників магії, і хоч який інтерес становили кілька статей-нападок, писаних Портісгедом від імені м-ра Норрелла: на джентльменів, що займалися магією, і дам, що займалися магією, магів-волоцюг, магів-мандрівців і магів-вундеркіндів, Учене товариство магів Йорка, Учене товариство магів Манчестера, учені товариства магів у цілому та й узагалі — всіх інших магів.

13

Маг із Треднідл-стрит

грудень 1807 року

Славу найзнаменитішого вуличного мага в Лондоні, безперечно, мав Вінкулюс. Його будка стояла перед святим Христофором-ле-Стоксом на Треднідл-стрит навпроти Банку Англії, і невідомо, що знали краще: будку чи банк.

А попри те причина, з якої так уславився Вінкулюс — скоріше, не уславився, а здобув горезвісну репутацію, — лишалася дещо загадковою. Чарував він не краще від першого-ліпшого шарлатана з масними патлами і брудною жовтою завіскою. Його заклинання не мали сили, пророцтва не справджувалися, а чаклунському шалу ніхто ні на йоту не йняв віри.

Багато років поспіль він був відданий важливому й вагомому спілкуванню з Духом ріки Темзи. Впадав, бувало, у свій шал і ставив йому запитання, а Дух у відповідь мовив його вустами із сильним водянистим і вітряним акцентом. Якось зимового дня у 1805 році одна жінка заплатила цілий шилінг за відповідь на питання, де шукати чоловіка, котрий покинув її. Дух несподівано розказав так багато цікавого, аж навколо будки зібрався натовп допитливців. Дехто з перехожих повірив Вінкулювому таланту, піддавшись сильному вражінню од промови Духа, але інші взялися глузувати з мага та його клієнтки. Один такий насмішник (ще той вигадник) навіть примудрився підпалити Вінкулюсові взуття, поки той промовляв. Маг умить облишив свій шал: він стрибав, завивав, намагався скинути черевики і водночас пробував затоптати вогонь. Він усе метався, і юрба безмірно втішалася, аж раптом щось випало з його рота. Двоє чоловіків підібрали дрібну залізячку завдовжки не більше як півтора дюйма. Вона скидалася на губну гармоніку, а коли один чоловік узяв її в рота, то зміг також говорити голосом Духа ріки Темзи.

Попри привселюдне приниження Вінкулюс не до кінця розгубив свою повагу, свою природжену гідність, яка вирізняла його серед усіх інших вуличних чарівників Лондона та викликала певну шанобливість. Друзі та прихильники м-ра Норрелла повсякчас його закликали навідати Вінкулюса, але на превеликий подив наражалися на категоричну відмову здійснити такий візит.

Одного дня наприкінці грудня, коли важкі хмари громадили альпійські пейзажі в небі над Лондоном, коли буревій наробив у небесах такої веремії, що місто в одну мить пірнало у морок, в іншу вже купалося у сонячнім промінні, а ще трохи згодом дощ починав торохтіти в шибки, м-р Норрелл затишно вмостився перед веселим полум’ям каміна у бібліотеці. Поруч у достатку пропонував смаколики чайний столик, а в руці м-р Норрелл тримав «Пташину мову» Томаса Ланчестера. Він гортав сторінки, шукаючи улюблений пасаж, як раптом його мало не на смерть перелякав чийсь гучний і зневажливий голос:

— Що, магу, думаєш усіх зачудував своїми подвигами?!

М-р Норрелл підвів погляд і, приголомшений, побачив якогось чоловіка, що його ніколи в житті раніше не зустрічав — худого, хижого, обшарапаного. Обличчя він мав кольору скислого молока, волосся — кольору диму й попелу у лондонськім небі, а одяг — барви брудної води у Темзі біля Воппінґа[84]. Жодна частина гостя — ні обличчя, ні волосся, ні одяг — не могла похвалитися чистотою, та в усіх інших відношеннях він повністю відповідав народним уявленням про мага (на відміну від м-ра Норрелла). Чоловік стояв, розправивши плечі й гордо буравлячи співрозмовника поглядом сірих очей.

— О, так! — правив він далі, люто зиркаючи на м-ра Норрелла. — Вважаєш себе справдешнім героєм! То знай же, Магу! Твою появу провіщено давним-давно. Двадцять років я чекав на тебе. То де ж ти ховався весь цей час?

М-р Норрелл сидів у збентеженій тиші й роззявивши рота витріщався на свого обвинувача. Адже цей чоловік немовби заліз до нього в груди, дістав із них потаємний секрет і виставив його на світло! З найпершого ж дня у столиці м-р Норрелл усвідомив, що давно вже був готовий до цього переїзду, давно вже міг чарувати на користь Англії, француз уже давно міг бути розбитий, а англійська магія вже давно би посіла належне їй високе місце в громадській думці країни. Його мучив острах, що своєю забарністю він її зрадив, і от тепер докори сумління втілилися в людській подобі та заявилися до нього. Тож загадковий гість наразі мав перевагу. Затинаючись, м-р Норрелл поцікавився його іменем.

— Я — Вінкулюс, маг із Треднідл-стрит!

— О! — полегшено згукнув м-р Норрелл, зрозумівши, що принаймні перед ним не привид. — І ви, напевне, явилися сюди жебрати? У такому разі можете забиратися геть, звідки прийшли! Я не вважаю вас братом у магії, тому ви не отримаєте від мене нічого! Ні грошей. Ні обіцянок допомоги. Ні рекомендацій іншим особам. Ба більше, можу сказати вам, що я збираюся…

— І знову ти помилився, Магу! Мені для себе не треба нічого. Я прийшов пояснити тобі, в чім твоя доля. Бо народився саме для цього.

— Доля? То ви зібралися ворожити? — зневажливо прокричав м-р Норрелл. Він підвівся з фотеля і несамовито смикнув шнурок дзвінка, одначе на його виклик не прибіг жоден слуга. — Гаразд! Із людьми, що вдають, ніби вміють пророкувати, у мене розмова коротка. Лукасе! Віщування — це найлихіший із трюків, які мерзотники вашого роду розігрують перед чесними людьми. Магія не здатна провіщати майбутнє. І всі, хто стверджував протилежне, були брехунами. Лукасе!

Вінкулюс озирнувся.

— Я чув, ти зібрав усі на світі книжки про магію, — промовив він. — Ходять чутки, ти навіть роздобув трактати, втрачені, коли згоріла Александрійська бібліотека. Мабуть, ще й знаєш їх усі напам’ять.

— Книги й писання лежать в основі ґрунтовної освіти й добрих знань, — відказав м-р Норрелл. — До магії треба ставитися так само, як і до інших наук.

Раптом Вінкулюс нахилився до м-ра Норрелла і прикипів до нього пекучим поглядом. Той мимохіть змовк і подався вперед, вбираючи кожне слово гостя, яке той звіряв йому.

— Я простягнув руку, — прошепотів Вінкулюс, — і ріки Англії обернулися й потекли назад…

— Перепрошую?

— Я простягнув руку, — трохи гучніше правив далі Вінкулюс, — і кров моїх ворогів застигла в їхніх жилах…

Він розпростався, широко розкинув руки і заплющив очі, немовби пустився в релігійний екстаз. Дужим і ясним голосом, сповненим пристрасті, Вінкулюс продовжував:

— Я простягнув руку; пам’ять і думки ворогів полетіли від них геть, ніби зграя шпаків;

Мої вороги обм’якли, ніби порожні мішки.

Я прибув до них із туману й дощу;

Я прибув до них з опівнічних снів;

Я прибув до них зграєю круків, що вдосвіта захмарили північне небо;

Вони гадали, що в безпеці, і я прибув до них криком, що утяв тишу зимового лісу…

— Так-так! — перебив його м-р Норрелл. — Ви й справді вважаєте, ніби я вперше чую таку нісенітницю? Кожний шаленець на всякому розі вулиці криком меле ті самі сім мішків гречаної вовни, і кожний волоцюга з будки із жовтою завіскою намагається додати собі таємничості, верзучи щось подібне. Та всяка третьорядна книга про магію, надрукована за останні двісті років, розводиться про щось таке! «Я прибув до них зграєю круків». Що це хоч значить, дозвольте поцікавитися? Хто й до кого прибув зграєю круків? Лукасе!

Вінкулюс не зважав. Його сильний голос тепер перекривав слабкі підверескування м-ра Норрелла:

— Дощ одкрив мені двері, і я пройшов ними;

Камені склали мені престол, і я сів на нього;

Три королівства було дано мені на всі віки;

Англію було дано мені на всі віки.

Безіменний раб одяг срібний вінець;

Безіменний раб став королем у чужій країні…

— Три королівства! — вигукнув м-р Норрелл. — Ха! Тепер я розумію, на що претендує ця дурниця! Пророцтво Короля Крука! Що ж, прикро казати, але, якщо ви збиралися приголомшити мене оповідками про того джентльмена, мушу вас розчарувати. О, так, ви схибили цілковито! Бо на світі немає мага, який би мені був настільки осоружний![85]

— Зброю, яку здійняли проти мене вороги, шанують у Пеклі яко святиню;

Помисли моїх ворогів проти мене зберігають яко священні писання;

Кров мою, пролиту на старовинних бойовищах, що запеклася в землі, зібрано служками Пекла і збережено у вмістилищах зі срібла й коштовної кістки.

Я приніс магію в Англію — цінний спадок;

Але англійці знехтували даром.

Магію писано буде дощем у небі, та не прочитають її;

Магію писано буде на ликах камінних горбів, та розум її не вмістить;

Голі дерева узимку складуть чорні письмена, та їх не збагнуть…

— Усякий англієць за правом народження заслуговує на службу обізнаного й освіченого мага, — перебив його м-р Норрелл. — А що ви їм пропонуєте натомість? Містичне белькотіння про каміння, дерева й туман! Це як Томас Бог-у-поміч радив учитися магії в диких звірів у лісі! А цікаво, чого б не в свиней у хліві? Або бездомних псів? Не таку магію хочуть оживити нині цивілізовані англійці! — Він знавісніло глянув на Вінкулюса, і тієї ж миті щось привернуло його увагу.

Вінкулюс одягався геть недбало. На шию він абияк намотав брудну хустину, але в прорісі між нею та сорочкою проглядав клаптик замурзаної шкіри. На якій виднілася химерна яскраво-синя кривуля, схожа на закрут якоїсь чорнильної літери. Можливо, це був просто шрам — слід колишніх прочуханок на вулиці. Проте більше всього він нагадував варварські нашкірні рисунки, у яких вправлялися тубільці з островів Південного моря. Вінкулюс же — такий незворушний у чужій оселі, ладний сварити її господаря на всі заставки — раптом засоромився свого знаку і, помітивши зацікавлення м-ра Норрелла, одразу ж приклав руку до горла, поправив хустину і закрив прогалину.

— Два маги постануть у Англії…

У м-ра Норрелла з вуст зірвався було вигук, але він умить перетворився на тихе засмучене зітхання.

— Перший мене боятиметься; другий — жадатиме побачить;

Першим заправлятимуть злодії й убивці; другий замислить власну згубу;

Перший поховає своє серце у темнім засніженім лісі, та відчуватиме його біль;

Другий побачить найдорожчий свій скарб у ворожих руках…

— О! То тепер, виходить, ти явився сюди всього лиш образити мене! Облудний Магу, ти ревнуєш через мій успіх! Не можеш нічого вдіяти з моєю магією, то намислив очорнити моє ім’я і порушити мій спокій…

— Перший житиме на самоті; він буде сам собі тюремник;

Другий ходитиме самотніми шляхами, буря збиратиметься над його головою, а він усе шукатиме чорну вежу на високім пагорбі…

Цієї ж миті розчинилися двері, і в кімнату забігло двоє чоловіків.

— Лукасе! Дейві! — істерично заверещав м-р Норрелл. — Де вас носило?

Лукас почав щось пояснювати про шнурок на дзвінку.

— Що? Та хапайте же його! Хутчіш!

Дейві, кучер м-ра Норрелла, мав статуру тих самих щедрих пропорцій, що й решта представників такого роду занять, і снагу, яку черпав із щоденних змагань зі сваволею чотирьох породистих запряжних коней у розквіті сил. Він ухопив Вінкулюса за тулуб і горло. Той завзято борюкався, хоч і не покинув шпетити м-ра Норрелла:

— Я сиджу на чорнім престолі в тіні, та не побачать мене.

Дощ одкриє мені двері, і я пройду ними;

Камені складуть мені престол, і я сяду на нього…

Дейві з Вінкулюсом поточились і впали на столик, із якого повалилася гора книжок.

— А-а-а! Обережно! — вигукнув м-р Норрелл. — Заради Бога, обережно! Він же перекине каламар! І попсує мені книжки!

Лукас теж підскочив до Дейві та спробував допомогти йому приборкати приблуду, що люто махав руками і через те скидався на вітряка, поки м-р Норрелл гасав по бібліотеці швидше, ніж будь-коли за останні роки, підбираючи книги та складаючи їх подалі від небезпеки.

— Безіменний раб одягне срібний вінець… — прохрипів Вінкулюс, бо все дужча хватка Дейві на горлі впевнено позбавила його промову будь-якої величності. Вінкулюс зробив останню спробу виборсатися з обіймів кучера і прокричав:

— Безіменний раб стане королем у чужій країні…

Після чого Лукас і Дейві чи то поволокли, чи то понесли його з кімнати геть.

А м-р Норрелл упав у крісло біля каміна. Він знову взяв книгу в руки, але був надто схвильований, щоб вернутися до читання. Крутився в кріслі, гриз нігті, ходив по бібліотеці, повсякчас вертаючись до розкиданих під час боротьби книжок й перевіряючи їх, чи не пошкодились (нічого не знаходив), та найчастіше він підходив до вікна і тривожно визирав, чи ніхто не стежить за його будинком. О третій в кімнаті почало сутеніти. Лукас прийшов запалити свічки та підкинути дров у вогонь. За ним виглядав Чилдермасс.

— О! — вигукнув м-р Норрелл. — Нарешті! Ви вже чули, що трапилося? Мене всі зрадили! Інші маги стежать за мною і замислюють, як би завдати мені краху! Мої слуги-нероби забули про свої обов’язки. І їм цілковито байдуже, перерізали мені горлянку чи ні. А ви… а ви — найгірший злодій! Кажу вам, цей чоловік з’явився в кімнаті нізвідки. Ніби магічним способом! А коли я дзвонив і кричав, то ніхто не приходив! Ви мусите облишити всі свої справи. Тепер ваше єдине завдання — встановити, які закляття цей чоловік наклав на мій дім, щоб увійти! Звідки він знає магію? Що йому відомо ще?

Чилдермасс з іронією подивився на хазяїна.

— Ну, якщо це моє єдине завдання, то я з ним уже впорався. Ніякої магії. Одна з кухарок забула замкнути вікно у коморі, чаклун заліз через нього і потім тинявся будинком, поки не наскочив на вас. От і все. Ніхто не приходив, бо він перерізав шнурок від дзвінка, а почути ваш крик ні Лукас, ні решта не могли, аж поки той не взявся за свою бучну промову, тоді вони одразу й прибігли. Правда, Лукасе?

Лукас, колінкуючи з кочергою перед каміном, погодився і підтвердив, що саме так усе й було:

— Я, сер, намагався вам розказати. Та ви ж не слухали.

Проте м-р Норрелл так сильно себе накрутив, так розлютився та знервувався через уявні магічні здібності Вінкулюса, що це пояснення його анітрохи не заспокоїло.

— О! — промовив він. — Та я однаково переконаний, що він замислив проти мене щось лихе. Я певен, він уже щось накоїв.

— Звичайно, накоїв, — погодився Чилдермасс. — Ще й якого лиха! Поки був у коморі, то з’їв три пироги з м’ясом.

— І дві головки вершкового сиру, — додав Лукас.

М-р Норрелл змушений був погодитися, що великі маги навряд чи так чинили б, але він мусив на комусь зігнати свій гнів. Чилдермасс і Лукас якнайвигідніше трапилися йому під руку, то він почав саме з них і виголосив довжелезну промову, сповнену палких інвектив проти Вінкулюса, найбільшого зловмисника всіх часів і народів, закінчивши її натяками на те, що зухвалі слуги-дармоїди нічим хорошим не кінчають.

Чилдермасса й Лукаса, котрі мусили вислуховувати щось подібне майже щотижня відколи поступили на службу до м-ра Норрелла, ці тиради геть не злякали. Вони просто дочекалися, поки хазяїн виговориться та охолоне, а потому Чилдермасс проказав:

— А тепер давайте забудемо про пироги та сир. Залізши до вас із візитом, він завдав собі чималого клопоту і ризикнув потрапити на шибеницю. Що йому було треба?

— Та! Передати пророцтво Короля Крука. Мабуть, довго думав. Послання виявилося безглузде, як і більшість таких просторікувань. Щось про бойовища, і престол, і срібний вінець, але найбільше він вихвалявся іншим магом, за якого, певно, має себе.

Тепер, коли м-ра Норрелла переконали, що Вінкулюс не його могутній суперник, він почав жалкувати, що взагалі сперечався з ним. Набагато ліпше, думалося йому, було би зберігати величну й владну мовчанку. Він намагався розрадити себе думкою, що Вінкулюс начисто утратив свій імпозантний вид, коли Дейві із Лукасом тягнули його із кімнати. Поступово цей спогад і усвідомлення власної незрівнянно кращої освіти і здібностей повернули йому почуття втіхи. Однак на жаль, недовго воно тривало. Бо взявши «Пташину мову» в руки, він побачив такий абзац:

…Магія — це ніщо інше, як дикий подум птахи, що вволяє себе порожнечі. Жодна істота на землі не має такої спроможності. Навіть найдрібніші з пернатих здатні вирушити у прямий лет із цього світу й мимохідь потрапити в Інакші Землі. Звідки береться той вітер, що дмухає вам в обличчя й перегортає сторінки вашої книжки? Де вітряна магія малих істот зустрічається із магією Людини, де зрозуміла мова вітру, й дощу, і дерев, там знайдемо ми Короля Крука…[86]

Наступного разу, як м-р Норрелл зустрівся із лордом Портісгедом (що сталося за два дні), він одразу підійшов до його милості й звернувся до нього з такими словами:

— Сподіваюся, мілорде, ви знайдете для свого часопису які-небудь украй критичні слова про Томаса Ланчестера. Довгі роки я захоплювався його «Пташиною мовою», вона мені здавалася сміливою спробою дати читачам ясний та зрозумілий опис магії авреатів, та варто було засісти за неї уважніше, і з’ясувалося, що писання його вражені якнайгіршими вадами… Він містик, мілорде! Просто містик!

14

Ферма «Розбите серце»

січень 1808 року

Років за тридцять до того, як м-р Норрелл приїхав у Лондон підпорювати світ зі своїм вражаючим задумом відродження англійської магії, у володіння спадком вступив такий собі джентльмен на ім’я Лоренс Стрейндж. У свою власність він отримав: понівечений часом будинок, трохи неродючих земель і цілу гору боргів та заставщини. Неабияка біда, звісно, та на думку Лоренса Стрейнджа — цілком здоланна. Були би гроші. Тому, як і багато хто з джентльменів до і після нього, він поставив собі за мету — бути особливо люб’язним із багатими спадкоємицями, де б і коли він їх не зустрічав, а тому, маючи вроду та гарне виховання, одразу ж підкорив серце одної міс Ерквістоун, юної шотландської панянки, що мала дев’ятсот фунтів доходу на рік.

Скориставшись грошима, які прийшли з міс Ерквістоун, Лоренс Стрейндж полагодив будинок, зайнявся впорядкуванням своїх земель та повернув усі борги. І вже незабаром гроші він став заробляти для себе, а не виплачувати за зобов’язаннями. Молодий чоловік розширив свої маєтності і став лихварювати під п’ятнадцять відсотків росту. Цим та іншим схожим заняттям він віддавав кожну вільну годину і вже не міг приділяти багато уваги нареченій. Ба більше, Лоренс дав їй зрозуміти, що її товариство і бесіди йому дошкуляють. Відтак їй, сердешній, жити з ним стало непереливки. Маєток Лоренса Стрейнджа був у Шропширі, у самісінькій глушині на кордоні з Вельсом. Місис Стрейндж там нікого не знала. Вона звикла до міського життя, до единбурзьких балів, до единбурзьких крамниць, до розумних бесід, що вели її единбурзькі друзі; і вигляд високих понурих гір, вічно вбраних у валійські дощі, наганяв на неї смуток. П’ять років вона мучилася з таким самотнім життям, а потім померла від застуди, потрапивши в бурю під час одинокої прогулянки в тих самих горах.

Подружжя Стрейнджів мало одну дитину, якій на тоді виповнилося щось із чотири роки. Не збігло й кількох днів, як місис Стрейндж поховали, а між Лоренсом Стрейнджем та сім’єю його покійної дружини спалахнула гаряча суперечка про долю дитини. Ерквістоуни переконували, що, згідно з умовами шлюбної угоди, велика частка грошей, що належали місис Ерквістоун, мала бути збережена для її сина, поки він доросте до повноліття. А от Лоренс Стрейндж нікого й не здивував, коли заявив, що має право чинити як йому заманеться навіть з найдрібнішою монеткою жінчиних статків. Обидві сторони звернулися до правників, які звернулися в суди — лондонський Докторс-Коммонс[87] та шотландський — з двома окремими справами. Ці дві справи — Стрейндж проти Ерквістоунів й Ерквістоуни проти Стрейнджа — розглядалися роками. За цей час Лоренс Стрейндж остаточно незлюбив сина. Йому здавалося, що малий чимось схожий на болотисте поле з напівмертвими лісками — вартує великих грошей на папері, але не спроможен приносити добрий прибуток. Якби англійські закони давали йому право спродати сина і купити навзамін кращого, він, мабуть, саме так і зробив би[88].

Тимчасом Ерквістоуни збагнули, що Лоренс Стрейндж має силу повністю занапастити життя дитини, так само як і дружини, тому брат місис Стрейндж термінового написав зятю листа з пропозицією: він щороку на певний час забиратиме племінника у власний единбурзький дім. На превеликий подив м-ра Ерквінстоуна, м-р Стрейндж не заперечував[89].

Ось так у дитинстві Джонатан Стрейндж став проводити кожні півроку в оселі м-ра Ерквінстоуна на Шарлотт-сквер у Единбурзі, де, можна припустити, його переконали в тому, що його батько не вартий високої думки. Саме там він одержав початкову освіту в товаристві трьох кузин, Марґарет, Марії та Джорджиани Ерквінстоун[90]. Звичайно ж, Единбурґ — одне з найбільш цивілізованих міст у світі, а його городяни — люди розумні й приємні, незгірш самих лондонців. І коли б він не перебував разом із подружжям Ерквінстоунів, вони робили все від них залежне, щоб хлопчина ріс щасливий, намагаючись таким чином відшкодувати йому недбальство й холоднечу, які йому доводилося зносить у батьківськім домі. Тож хіба варте подиву, що виріс він трохи розпаньканий, трохи самовільний, ще й трохи занадто високої думки про себе.

А Лоренс Стрейндж старішав, багатшав, однак не ставав кращою людиною.

За кілька днів до бесіди м-ра Норрелла та Вінкулюса в обійстя Лоренса Стрейнджа прийшов працювати новий слуга. Решта домашньої прислуги готові були йому помогти й дорадити. Вони розповіли новенькому, що Лоренс Стрейндж гордий і злостивий, що його всі ненавидять, що він понад усе на світі любить гроші та що от уже багато років, як він майже не говорив зі своїм сином. Також вони додали, що хазяїн скорий на диявольський гнів, тому боронь Боже його хоч чим образити, адже тоді не збудешся біди.

Новий слуга подякував усім за поради й пообіцяв усе запам’ятати. Та не знала прислуга, що вдача у новенького була крутіша від характеру самого м-ра Стрейнджа. Що був новенький інколи саркастичний, часто грубий, що він дуже цінував свої вміння і — відповідно — трохи зневажав здібності інших. І не розповів він про свої вади з тієї простої причини, що сам їх не бачив. Дарма що часто сперечався з друзями та сусідами, але причин він не міг зрозуміти, а тому покладав усі провини на інших. Аби ви не подумали, що в цьому розділі йтиметься лише про людей неприємних, одразу скажу, що, на відміну від Лоренса Стрейнджа, кінцем і початком чийого характеру була чиста злоба, його новий слуга являв собою значно природнішу мішанку світла й тіні. Йому не бракувало здорового глузду, і він не менш завзято боронив інших від справжніх образ, ніж самого себе — від кривд уявних.

Лоренс Стрейндж постарів і мало спав. Досить часто вночі йому краще працювалося, ніж удень, а тому він засиджувався за письмовим столом із паперами та діловими листами. Цілком природно, що зорити ночі з ним лишався якийсь із слуг, і за кілька днів після прибуття в нову господу цей обов’язок випав новачкові.

Усе йшло добре, аж поки десь по другій годині ночі м-р Стрейндж гукнув нового слугу й замовив чарочку хересу. Хоч яке просте здавалося прохання, його виконання далося новачкові нелегко. Пошукавши херес в усіх можливих місцях, він був змушений спочатку розбудити покоївку, щоб спитати її, де спить дворецький, а потім — і самого дворецького, щоб спитати, де зберігається херес. І навіть після того одразу добутись потрібної відповіді не вдалося, бо прохання м-ра Стрейнджа спантеличило самого дворецького, адже той знав, що хазяїн майже не п’є хересу. От м-ру Джонатану Стрейнджу, сину м-ра Стрейнджа, додав дворецький, розширюючи знання новачка про маєток, — от йому неабияк смакує херес, тому зазвичай одну-дві пляшки можна знайти в його гардеробній.

Слідуючи вказівкам дворецького, новий слуга роздобув херес у підвалі. Це передбачало світіння вогню, довге спускання темними холодними сходами вниз, змітання старого брудного павутиння з одежі, сильного вдаряння головою об старе іржаве залізяччя, що стирчало зі старих запліснявілих склепінь та рясного втирання крові й бруду з обличчя потому. Він таки приніс м-ру Стрейнджу чарку хересу, той умить її осушив і одразу ж замовив іще одну.

Слуга-новачок подумав, що годі з нього підвалів на сьогодні, а тому, пригадавши слова дворецького, піднявся на другий поверх у гардеробну м-ра Джонатана Стрейнджа. Нишком зазирнувши в кімнату, він побачив, що там нікого нема, хоча свічки все ще горіли. Слугу це не дуже подивувало, бо він помічав, що за багатими неодруженими джентльменами часто водиться такий грішок: вони постійно марнують свічки. Слуга заходився шарудіти по шухлядах сервантів, піднімав нічні горщики і зазирав у них, залізав під столи та стільці, заглядав у квіткові вази. (Якщо ви трохи здивовані вибором місць, де нишпорив новий слуга, можу лише сказати, що його досвід спілкування з багатими неодруженими джентльменами був значно багатший від вашого, тож він знав, що їхній спосіб порядкувати в домі дещо ексцентричний.) Як слуга й очікував, «захалявну» пляшку хересу він знайшов в одному з чобіт молодого хазяїна, де та грала ролю ложечки для взуття.

Наливаючи херес у чарку, слуга кинув погляд у дзеркало на стіні та побачив, що кімната все ж таки не пустувала. Джонатан Стрейндж сидів у фотелі з високою широкою спинкою, спостерігаючи за всіма діями слуги з виразом глибокого подиву на обличчі. Новий слуга не став виправдовуватися і не зронив ні слова, бо ніяких його слів справжній джентльмен слухати не став би. Інший слуга зрозумів би без зайвих пояснень. І новачок пішов геть.

Від часу своєї появи в будинку новий слуга сподівався вивищитися над іншою челяддю. Йому здавалося, він розумніший, досвідченіший, а тому має природне право радити обом Стрейнджам найперше в усіх складних справах, які б їм не траплялися. Подумки він уже чув, як йому кажуть: «Знаєте, Джеремі, це настільки важлива справа, що я не можу її довірити нікому, крім вас». Буде перебільшенням сказати, що він ураз облишив ці сподівання, але не міг уже заплющувати очі на те, що Джонатанові Стрейнджу не дуже припало до вподоби спостерігати, як в його особистих апартаментах слуга відкорковує пляшку вина з хазяїнових персональних запасів.

А тому слуга-новачок увійшов до кабінету Лоренса Стрейнджа з підскубаними амбіціями та в небезпечно роздратованім настрої. М-р Стрейндж миттю випив другу чарку хересу та зауважив, що, напевно, волів би ще однієї. При цих словах слуга здушено заволав, смикнув себе за чуба та вигукнув:

— То чому ж, на Бога, ви про це не сказали одразу, старий ви дурню! Я би приніс цілу пляшку!

М-р Стрейндж із подивом глянув на нього та спокійно зауважив, що утримається від добавки, якщо це завдає стільки клопоту.

Новий слуга повернувся на кухню (міркуючи, нагрубив він хазяїнові, чи ні). За кілька хвилин знову задзеленчав дзвоник. М-р Стрейндж сидів за столом із листом у руці, вдивляючись у чорну як смола дощову ніч.

— На горі проти нас живе один чоловік, — промовив він, — і цього листа, Джеремі, йому потрібно доставити ще до схід сонця.

«А! Як швидко все починається! — подумалося слузі. — Нагальна справа, що її конче необхідно завершити під покровом ночі! Що б воно означало, як не рахувати, що він уже звернувся саме по мою допомогу, а не чию-небудь іншу?» Надзвичайно влещений, він радо повідомив, що негайно ж рушатиме, і взяв загадкового листа, на якому виднівся тільки загадковий напис — «Віверна»[91]. Слуга запитав, чи є в того будинку якась назва, щоб у разі коли він заблукає, можна було спитати дорогу.

Спершу м-р Стрейндж почав було говорити, що ніякої назви немає, але потім, затнувшись, сказав:

— Шукай Віверну з ферми «Розбите серце», — і додав, що з битого шляху потрібно буде зійти біля поламаної хвіртки навпроти пивниці Блекстока; доріжка за нею приведе прямо до ферми «Розбите серце».

Отож, новий слуга пішов осідлав коня, взяв великий ліхтар і рушив у путь. Ніч видалася жахлива. Різкий вітер завивав і люто сік пасмами дощу, вода затікала в усі шпаринки, вершник швидко змок до рубця і змерз на кістку.

Стежка, яка виходила на пивницю Блекстока і пнулася далі нагору, страшенно заросла. Її заледве можна було й назвати «стежкою», бо малі деревця росли прямо посеред неї. Дужий вітер перетворив їх на різки, якими тепер шмагав слугу-новачка, поки той дерся вгору. Проїхавши зо півмилі, чоловік почувався так, немовбито щойно боровся з кількома силачами поспіль (а з огляду на запальний характер йому неодноразово доводилося чубитися в різних публічних місцях, так що відчуття для нього були не нові). Він проклинав недбалого, ледачого Віверну за те, що той занедбав навіть свій живопліт. Близько години знадобилося посланцю, аби дістатися до чогось, що колись могло бути полем, але зараз нагадувало пустку, зарослу терновинням і колючками. Тут лишалося тільки шкодувати, що при собі не було сокири. Слуга припнув коня до дерева і пішов далі самотужки. Величезних гострющих шипів по дорозі виявилося повно; кілька разів слуга навіть застрягав у кущах, зачепившись у кількох місцях водночас — рука там, нога сям, — аж у відчаї він гадав, ніби ніколи звідси не вибереться. Дуже дивно, що за цією височенною огорожею взагалі міг хтось жити. І він почав був думати, що, мабуть, недивно буде знайти м-ра Віверну у якімсь сторічнім сні. «Ой, та нехай, — подумав він. — Мені ж його не цілувати».

Коли благословилося на сірий, сумний досвіток, слуга нарешті вийшов на гору і побачив понівечений будинок, який годилось би назвати не «Розбитим серцем», а «Поламаним хребтом». У садиби велетенським пузирем випнуло стіну, а над нею от-от мав завалитися комин. На даху посповзала кам’яна черепиця, і крізь дірки прозирали кроквяні ребра. Всередині будинку розрослися кущі бузини й терну, чиє нестримне гілля висадило всі шибки та позривало двері із завіс.

Слуга-новачок якийсь час стояв і у відчаї розглядав цю руїну під дощем. Підвівши очі, він помітив, як хтось спускається схилом гори — якийсь ніби казковий персонаж із дивним велетенським капелюхом та патерицею у руках. Фантастичний чоловічок виявився розважливим тутешнім фермером, а своєю неймовірною зовнішністю завдячував складеному вдвічі шматку парусини, під яким він ховався від дощу.

— Агов, чоловіче! — звернувся він до слуги. — Чого ж ти не шкодуєш себе? Сам весь у крові, ще й гарний одяг роздер на клапті!

Слуга-новачок подивився на себе і зрозумів, що чоловік говорив чистісіньку правду. Він пояснив, що стежина дуже заросла і повна колючих чагарів.

— Але ж є хороша дорога, — щиро здивувався фермер. — Менше ніж за чверть милі на захід. Нею було би вдвічі швидше! Хто ж це напоумив тебе піти старим шляхом?

Слуга не став відповідати на це запитання, натомість поцікавився, чи знає він, де можна відшукати м-ра Віверну з ферми «Розбите серце».

— Це і є садиба Віверни. Та він помер ще п’ять років тому. Кажеш, ферма «Розбите серце»? А хто її так називає? Тебе розіграли. Старий шлях, «Розбите серце»… Аякже! Щоправда, назва годяща. Тут розбили серце старому Віверні. Йому сердешному не пощастило, бо якийсь джентльмен із долини поклав око на його маєтності, і коли Віверна відмовився їх продати, той джентльмен став підсилати до нього всяких харцизів посеред ночі: вони викопували всю квасолю, моркву й капусту, яку він садив. А коли це не спрацювало, подав на нього в суд. Сердешний Віверна погано розумівся на законах, і ні в чім не міг розібратися.

Слуга-новачок трохи подумав.

— Мені здається, — нарешті промовив він, — я навіть міг би сказати, як того джентльмена звуть.

— О! Це і так усім відомо. — Тут він придивився до вранішнього гостя: — Чоловіче, ти ж білий наче молочний пудинг і тремтиш, наче ось-ось розвалишся на друзки!

— Я змерз, — визнав слуга.

Після чого фермер (на прізвище Буллбрідж) мало не силоміць хотів затягнути його до себе додому, щоб він міг зігрітися біля каміна, перекусити щось, випити і, можливо, навіть трошки подрімати. Слуга подякував, але сказав, що він просто змерз.

А тому Буллбрідж провів слугу-новачка до його коня (обминаючи колючки) і показав хорошу стежку назад на дорогу, якою той і рушив до господи м-ра Стрейнджа.

У холоднім білім небі сходило холодне біле сонце, немов би малюючи алегоричну картину відчаю, і поки слуга скакав додому, йому здавалося, ніби сонце — то сердешний Віверна, а небо — це Пекло, куди його відправив збувати свій вік у муках м-р Стрейндж.

Коли слуга-новачок повернувся назад, його зустріла інша прислуга.

— Отакої, хлопче! — стурбовано скрикнув дворецький. — Тільки подививсь на себе! Джеремі, це все через херес? Він розлютився через херес?

Слуга повалився з коня, схопив дворецького за сурдут і став благати принести йому вудку, щоб виловити нещасного Віверну із Пекла.

Із цих слів та інших, не більш зв’язних, прислуга одразу зрозуміла, що новачок застудився і його лихоманить. Його вклали в постіль і послали по лікаря. Однак, зачувши про це, Лоренс Стрейндж відправив іншого посланця за першим повідомити, що ніяких медиків не потрібно. Далі Лоренс Стрейндж заявив, що хоче каші, яку повинен подати новий слуга. Зачувши це, дворецький рушив на пошуки м-ра Джонатана Стрейнджа, щоб просити його втрутитися, але, як з’ясувалося, той іще вдосвіта виїхав у Шрусбері і мав повернутися аж наступного дня. Тому прислузі довелося витягнути слугу-новачка із постелі, вдягнути його, вкласти тацю із кашею в безвільні руки і виштовхати за двері. Цілий день м-ру Стрейнджу були потрібні всілякі дрібнички, кожну з яких мав виконувати — він на цьому особливо наполягав — новий слуга.

До ночі невдаха став гарячий, немов залізний чайник і молов щось несусвітне про діжі з устрицями. Проте м-р Стрейндж заявив, що має намір сидіти допізна і сьогодні, тому слуга має чекати поруч із ним у кабінеті.

Дворецький набрався сміливості і попросився ночувати разом із хазяїном замість нового слуги.

— А! Та ви й гадки не маєте, наскільки я вподобав цього парубка! — несхвально зблиснув очима м-р Стрейндж. — І тепер я хочу, щоб він постійно був поруч зі мною. Чи вам здається, він має поганий вигляд? Так от, по-моєму, йому просто потрібно свіже повітря. — І з цими словами він розчинив вікно над письмовим столом. В кімнаті одразу стало морозно, а знадвору стали залітати сніжинки.

Дворецький зітхнув і притулив нового слугу (котрий знову став точитися) ближче до стіни, об яку би він міг спиратись, і потайки вклав йому в кишені пару рукавичок без пальців.

Опівночі в кабінет заходила покоївка, що принесла м-ру Стрейнджу кашу. Повернувшись на кухню, вона повідомила, що хазяїн знайшов рукавички, забрав їх і поклав біля себе на столі. Слуги пішли спати з тяжкими серцями, переконані, що до сходу сонця новачок не доживе.

Настав ранок. Двері до кабінету м-ра Стрейнджа виявилися замкнені. О сьомій ранку не закалатав дзвоник, і звідти ніхто не вийшов. Так минула восьма година. Потім дев’ята. Десята. Слуги заломлювали од відчаю руки.

От тільки вони (як, направду, і Лоренс Стрейндж) забули одне: новий слуга був чоловіком молодим і сильним, а Лоренс Стрейндж — старим, і страждання, яких тієї ночі довелося зазнати новачку, однаково зносив і його хазяїн. Сім хвилин по десятій дворецький і кучер ризикнули зазирнути в кімнату, де побачили нового слугу, котрий спав на підлозі міцним сном людини, в якої минув жар. В іншому куті кімнати за письмовим столом сидів змерзлий на смерть Лоренс Стрейндж.

Коли події цих останніх двох ночей стали здобутком трохи ширшої громадськості, на нового слугу стали з цікавістю ходити дивитись, немовби на якого змієборця або лицаря, який здолав велетня. Звісно, така увага лестила новачку, а тому знову й знову розказуючи та переповідаючи свою історію, він раптом з’ясував, що коли м-р Стрейндж утретє замовив йому чарку хересу, то насправді він одказав таке:

— Ач ти, грішний діду-лиходію, зараз тобі не йметься від радості, як ти мордуєш чесних людей, знущаєшся з них і доводиш до могили, але скоро, дуже скоро настане той день, коли тобі доведеться відповісти за кожне зітхання чесного чоловіка і за кожну сльозинку, яку зронила вдова!

Так само невдовзі вся околиця знала, що коли м-р Стрейндж відчинив вікно із добрим наміром на смерть замучити холодом нового слугу, той вигукнув:

— Спершу в мороз, Лоренсе Стрейндже, та вкінці — у вогонь! Спершу в мороз та вкінці у вогонь! — пророцтво, що добре змальовує нинішнє становище м-ра Стрейнджа.

15

«Як почувається леді Поул?»

січень 1808 року

— Як почувається леді Поул?

В усіх закутах міста, серед городян усіх станів та верств лунало це запитання. Вдосвіта на Ковент-Ґардені торговці городиною чіплялися з ним до квіткарок: «Як почувається леді Поул?» У крамниці Акерманна на Стренді сам м-р Акерманн розпитував клієнтів (аристократів та знатних містян), чи не чули вони, бува, яких-небудь новин про леді Поул. Під час нудних промов у Палаті громад члени Парламенту пошепки переказували це запитання своїм сусідам (при цьому позираючи впівока на сера Волтера). Раннього ранку у спальнях Мейферу[92] покоївки, займаючись туалетом господинь, перепрошували за нахабство і цікавилися в них:

— …скажіть, а леді Поул була вчора на балу? І як почувається її милість?

День за днем питання кружляло в повітрі: «Як почувається леді Поул?»

— О! — (Лунало на нього у відповідь.) — Її милість почувається добре. Навдивовижу добре.

Скупа, яка же скупа для цієї відповіді наша мова, адже її милість почувалася не просто добре. Поряд із її милістю будь-яка інша персона в цілому світі мала вигляд блідий, утомлений, напівживий. Неймовірна бадьорість, з якою вона зустріла перший ранок після воскресіння, її ніколи не покидала; тепер вона прогулювалася з такою швидкістю, від якої округлялися очі спостерігачів. А лакей, що мав її супроводжувати на вулиці, зазвичай плентався десь позаду, розпашілий та захеканий. Якось одного ранку воєнний міністр виходив із банку Драммондів на Черінґ-Кросс і несподівано втрапив під ноги її милості, зазнавши при цьому щонеприємнішого падіння. Вона допомогла йому підвестися, перепитала, чи було не поранила його і зникла з виду, перш ніж він придумав, що відповісти.

Як і всяка дев’ятнадцятирічна панночка леді Поул без тями любила танцювати. На балу вона не пропускала жодного танцю і наприкінці, навіть не переводячи подиху, у відчаї жалілася, мовляв, як можна розходитися по домах так рано.

— Навіть смішно такі напівсонні заходи звати балами! — нарікала вона серу Волтеру. — Танцювали всього три години! — Не забувала при цьому й висловитися щодо немічності інших танцівників: — Сердешні! Мені їх так шкода.

За її здоров’я пили Армія, Флот і Церква. Сера Волтера Поула повсякчас визнавали найщасливішим чоловіком у королівстві, та й сам сер Волтер був тієї самої думки. Міс Вінтертаун — сердешна, бліда й хвороблива міс Вінтертаун — викликала в нього співчуття; зате леді Поул, яка безупинно пашіла здоров’ям та чудовим настроєм, стала об’єктом його захоплення. Йому здалося надзвичайно смішним, коли вона випадково збила на вулиці воєнного міністра, і він переповідав цю пригоду як найкращий в світі жарт усім своїм знайомим. Своїй близькій подрузі, леді Вінселл, він заявив віч-на-віч, що вважає її милість найвдалішою партією, на яку він заслуговував: такою розумною, такою бадьорою, всією такою найкращою, якої він тільки міг бажати. Особливо його вражала її незалежна думка.

— На минулому тижні вона порадила мені заперечити проти військової та грошової допомоги шведській короні (це ми зрештою і зробили), а натомість виявити таку ласку урядам Португалії та Іспанії, перетворивши ці країни на плацдарм для воєнних операцій проти Буонапарте. Яка глибина думки та висновків для дев’ятнадцятирічної, що мусила для цього зважити всі обставини! Яка сміливість для дев’ятнадцятирічної — піти проти цілого уряду! Звичайно ж, я сказав їй, що її місце у Парламенті!

В одній особі леді Поул поєднувала всі принади Краси, Політики, Багатства і Магії. Модний світ не мав сумнівів, що їй судилося стати однією з його найяскравіших провідниць. З часу її одруження вже збігло три місяці; настав час вирушати у путь, яку їй провістили й проклали Доля і той-таки модний світ. І от на другий тиждень січня, сповіщали розіслані вітальні картки, було призначено грандіозний бал.

Перший бал у кар’єрі молодої дружини — це хвилева оказія, що тягне за собою низку дрібних прикрощів і турбот. Здобутків останніх трьох років по випуску зі школи уже не достатньо. Не достатньо вже носити вишукане вбрання, вміти добирати доречні прикраси, бігло говорити французькою, грати на фортеп’яно і співати. Настає час звернути увагу на французьку кухню і французькі вина. І незважаючи на поради інших у таких важливих справах, господиня має керуватися власним смаком та схильностями. Неодмінно при цьому годиться нехтувати материними вподобаннями розваг і робити все навпаки. У Лондоні поміж модних людей існує заведенція ходити на звані вечері чотири-п’ять разів на тиждень. І ось вам питання: чи ладна новоспечена дружина — дев’ятнадцяти літ від народження та заледве обізнана в кухонних справах — вигадати яке-небудь частування, що приголомшить і причарує розбещені смаки гостей?

А ще ж слуги. В новій оселі молодої дружини всі лакеї — новачки. Коли яка річ потрібна швидко: свічки, інакші виделки, прихватка з цупкої тканини, в якій можна нести супницю, повну гарячого супу, — то чи подужають вони її знайти? За новою адресою леді Поул, Гарлі-стрит[93], № 9, усі ці турботи множились одразу натроє. Половина прислуги була родом із Нортгемптонширу, з помістя її милості в Ґрейт-Гізердені, а половину щойно понаймали в Лондоні. І як добре всім відомо, існує велетенська різниця між провінційними та лондонськими слугами. Причому справа не в точному виконанні обов’язків. Слугам як у Нортгемптонширі, так і в Лондоні потрібно куховарити, прибирати, підносити і доставляти. Ні, різниця полягає в тому, як саме вони виконують свої обов’язки. От уявіть, провінційний сквайр із Нортгемптонширу приїжджає з візитом до свого сусіда. Наприкінці гостин лакей підносить сквайрові його пальто та допомагає вбратися в нього. І водночас цілком природно буває лакеєві чемно поцікавитися, як ся має дружина сквайра. Таке питання анітрохи не ображає сквайра, ба більше — він не тільки на нього відповідає, а ще й сам цікавиться. Можливо, той сквайр десь чув, що бабуся лакея впала і поранилася, поки збирала капусту на городі, то він питає, як її здоров’я тепер. Сквайр із лакеєм живуть у крихітному світі і з дитинства знають одне одного. А от у Лондоні так не годиться. Лондонському лакею заборонено звертатися до гостей хазяїна. Він мусить удавати, ніби бабусь і капусти просто не існує.

І за адресою Гарлі-стрит, № 9 провінційні слуги леді Поул постійно почувалися ні в сих, ні в тих, боялися допустити якусь помилку і ніколи не були впевнені в своїй правоті. Навіть із їхньої мови сміялися та глузували. Лондонські слуги не одразу розуміли їх нортгемптонширський акцент (скажемо чесно, не дуже й намагалися) і слова на кшталт «аґрес», «шпараґи», «кітка» і «щипавка», коли годилося казати «аґрус», «аспарагус», «кішка» і «вуховертка».

Лондонським слугам страшенно припало до вподоби розігрувати слуг із провінції. Так, вони вручали Альфреду, юному лакею, тарелі з бридкою брудною водою, приказуючи, що це французький суп, і веліли подавати на вечерю іншим слугам. Або передавали сільськими слугами вісточки різниченку, пекарю або ліхтарнику. Повідомлення були складені рясною лондонською балачкою, що слугам із провінції здавалася повною абракадаброю, проте і різниченко, і пекар, і ліхтарник розуміли їх та кривду й лайку, що вони передавали, дуже добре. Одного разу за таку образу різниченко зацідив Альфредові в око, поки лондонська челядь ховалася та реготіла в коморі, звідки підслуховувала їхню розмову.

Звісно ж, слуги з провінції постійно жалілися леді Поул (котру вони знали все своє життя) на знущання, яких зазнали, і леді Поул була прикро вражена нещасливим життям старих друзів у її новому домі. Та їй бракувало досвіду, і вона не знала, як підійти до розв’язання цієї проблеми. Вона анітрохи не сумнівалася в щирості прислуги з села, але боялася зашкодити ще більше.

— Що мені робити, сер Волтере? — питала вона.

— Робити? — подивувався сер Волтер. — Нічого не робити. Облиште все Стівенові Блеку. І коли він з ними закінчить, усі будуть смиренні мов ягнята й співатимуть хором мов дрозди.

До свого одруження сер Волтер мав лише одного прислужника, Стівена Блека, котрому довіряв буквально без міри. За адресою Гарлі-стрит, № 9 його називали «дворецьким», хоча його обов’язки та відповідальність значно перевищували клопоти пересічного дворецького. Від імені сера Волтера він вів справи з банкірами та правниками; він вивчав стан фінансів леді Поул і доповідав про все, що дізнався, серу Волтеру; ні з ким не радячись, він наймав слуг і робітників; він роздавав їм завдання, розраховувався за квитанціями та видавав платню.

Насправді, багато в яких домах існували слуги, що завдяки своєму винятковому розуму чи здібностям мали значно більші від звичних повноваження. Але зі Стівеном це було ще незвичніше через те, що він був негром. Кажу «незвичніше», бо хіба не звикли ми, що до слуг-негрів ставляться найгірше у господі? Хай би як вони старалися? Хай би якими розумними були? І тим не менш Стівен Блек знайшов протидію цьому всезагальному звичаю. Звісно, були в нього й деякі природні переваги: вродливий, високий, ставний. Безперечно, допомагав йому і статус його господаря — політика, який залюбки виставляв своє вільнодумство цілому світу, оддавши управління власним будинком та справами в руки чорного слуги.

Решта слуг дещо подивувалися, з’ясувавши, що заправляти ними велено чорному чоловікові, представників раси якого дехто з них раніше й не бачив. Хтось спочатку обурювався і переказував іншим, мовляв, нехай тільки спробує покомандувати, то почує у відповідь дуже грубі слова. Та що б і хто б там не збирався вчинити, у присутності Стівена нічого подібного ніколи не відбувалося. Поважний погляд, владність і розважливі розпорядження, які він роздавав, природно схиляли всіх до дії.

Від самісінької появи Стівена різниченко, пекар, ліхтарник і всі інші нові знайомі прислуги на Гарлі-стрит одразу ним зацікавилися. Вони розпитували челядь про те, чим Стівен живе. Що їсть, що п’є? З ким водить дружбу? Куди ходить, якщо має дозвілля? І коли челядь із Гарлі-стрит відповідала, що Стівен з’їдає три круто зварені яйця на сніданок, що його найбільший друг — валієць, камердинер воєнного міністра, та що він минулого вечора гостював на балу для слуг у Воппінґу, і різниченко, і пекар, і ліхтарник від щирого серця їм дякували за ці відомості. Прислуга з Гарлі-стрит питала, навіщо їм це було? На що і різниченко, і пекар, і ліхтарник неабияк подивувалися та запитали, хіба ніхто нічого не знав? Прислуга з Гарлі-стрит відповіла, що й справді ніхто нічого не знав. Тоді різниченко, пекар і ліхтарник пояснили, що багато років Лондоном ходить чутка, немов Стівен Блек насправді геть не дворецький, а африканський принц інкогніто, престолонаслідник величезного царства. І геть усі знають, що як тільки йому набридне служба дворецького, він одразу туди повернеться, де в дружини візьме таку ж чорну принцесу, як і він сам.

Після такої об’яви всі слуги із Гарлі-стрит стали впівока стежити за Стівеном, вирішивши між собою, що достовірнішого поголосу й бути не могло. Та й хіба ж їхня особиста покірність Стівенові не найліпший тому доказ? Бо навряд чи би такі незалежні, горді англійці й англійки стали би коритися чорній людині в тім разі, якби не відчували до неї природну шану й повагу, геть ніби простолюдини перед справжнім королем!

Тим часом Стівен Блек навіть не здогадувався про ці химерні міркування. Свої обов’язки він виконував так само старанно, як і раніше. Він полірував срібло, вишколював лакеїв у справі service à la française[94], пильнував за кухарями, замовляв квіти, білизну, ножі, виделки і ще робив тисячу й одну річ, необхідні для того, щоб підготувати будинок і прислугу до важливого прийому. І коли цей день нарешті настав, усе навколо було настільки бездоганним, наскільки це дозволяла винахідливість Стівена Блека. У вітальні та їдальні були розставлені вази з тепличними трояндами, вони також обрамляли всі сходи. Обідній стіл встилала білосніжна дамастова скатертина, на якій огнями виблискували срібні прибори, столовий кришталь і горіли свічки. На стінах висіли два велетенські венеційські дзеркала, які за розпорядженням Стівена розташували одне навпроти одного, так щоб відображення срібла, кришталю та свічок у них двоїлися, й троїлися, й удвічі потроювалися, а коли гості всілися за стіл, то розчинилися в лагідному золотому світлі, немовби яке благословенне в славі товариство.

І найважливішим гостем був м-р Норрелл. Яка ж то була відмінність у порівнянні з його першими днями в Лондоні! Тоді ним нехтували. Він був Ніхто! А тепер він сидів поміж можновладців, які самі йому догоджали! Решта гостей повсякчас згадували його в своїх репліках і зверталися до нього зі своїми зауваженнями та питаннями і, здавалося, приходили в захват від його куцих, нечемних відповідей «Не знаю, про кого ви», «Не маю честі бути знайомим із цим джентльменом» або «Ніколи там не бував».

Деякі з розмов м-ра Норрелла (ті, що цікавіші) проводили м-р Дролайт і м-р Ласеллз. Вони посідали обабіч нього і взяли на себе труди пояснювати за столом його думки стосовно новочасної магії. Того вечора магія була головною принадою. Одночасно опинитися в присутності єдиного мага в Англії і найзнаменитішого об’єкта його магії — хіба могли гості думати чи говорити про щось інше? Дуже скоро всі тільки й обговорювали що численні заяви, ніби старі заклинання знов почали діяти: після воскресіння леді Поул такі звістки ніби гриби по дощу виринали по всій країні.

— Здається, чи не кожен крайовий листок опублікував дві-три статті про це, — підтвердив лорд Каслрей. — Днями в «Батському віснику» я читав про такого собі Ґіббонса з Мілсом-стрит. Одної ночі він прокинувся, бо почув, як у його домі скрадаються злодії. Цей чоловік нібито має велику збірню магічних книжок. Він спробував одне закляття, яке знав, і перетворив крадіїв на мишей.

— Невже? — запитав м-р Кеннінґ. — І що ж миші?

— Розбіглися по норах під плінтусами.

— Ха! — озвався м-р Ласеллз. — Повірте мені, мілорде, про магію там і не йшлося. Ґіббонс почув якийсь шум. Злякався зловмисників, проказав заклинання, відчинив двері і побачив за ними… ні, не зловмисників, а мишей. Правда тільки в тому, що від самісінького початку там і були миші. Зрештою всі ці балачки виявляються побрехеньками. У Лінкольні живе один неодружений священник на прізвище Мелпас, та от вони із сестрою взялися до професійного вивчення усіх гіпотетичних випадків чарування і поки що не виявили жодного справжнього.

— Вони в такому захваті від містера Норрелла, цей священник і його сестра, — охоче підхопив м-р Дролайт. — Страшенно раді, що нарешті постала така людина, яка здатна відновити шляхетне мистецтво англійської магії! Їм нестерпна сама думка, що інші люди розводять облудні теревені й претендують на славу нашого героя! Їм гидко, що інші люди несуть себе аж настільки високо, аж крадуть увагу в містера Норрелла! Для них це вже особиста образа! Містер Норрелл був до них такий ласкавий, що надав деякі безвідмовні засоби, аби встановлювати істину та розвінчувати всі ці фальшиві претензії, тому зараз містер Мелпас і міс Мелпас подорожують країною на фаетоні та борються із самозванцями!

— По-моєму, ви занадто розщедрились на компліменти для Ґіббонса, містере Ласеллзе, — педантично проказав м-р Норрелл. — Він цілком міг мати на думці якусь лиху мету, коли озвучив свої облудні заяви. Щонайменше він збрехав про свою бібліотеку. Я відправив Чилдррмасса, щоб він перевірив, і Чилдермасс каже, що там немає жодної книжки давнішої від тисяча сімсот шістдесятого року. Бібліотека геть нічого не варта! Геть!

— І все ж таки мусимо сподіватися, — відповіла м-ру Норреллу леді Поул, — що вже незабаром священник із сестрою зможуть відкрити нам істинно талановитого мага, когось вам у поміч, сер!

— О! Таж більше нікого немає! — вигукнув Дролайт. — Анікогісінько! Бачте, щоби звершити свої неймовірні діяння, містер Норрелл повинен був усамітнитися на багато-багато років, щоб читати книжки. На жаль, така відданість державній справі — справжня рідкість! Запевняю вас, іншого такого немає!

— Але панотцеві та його сестрі нізащо не можна припиняти пошуків, — не здавалася її милість. — Знаю зі свого прикладу, як багато зусиль потребував один-єдиний акт магії. Тільки подумайте, наскільки помічним було би для містера Норрелла мати асистента!

— Хоч і помічним, але навряд чи реальним, — промовив м-р Ласеллз. — Мелпаси не знайшли нічого, щоб підтвердити найменшу вірогідність існування такої людини.

— Таж ви самі щойно сказали, містере Ласеллзе, що вони не шукали! — заперечила леді Поул. — Вони мали на меті викривати облудну магію, а не шукати нових магів. Як вони подорожували фаетоном, їм би не вартувало багатьох зусиль заразом розпитувати і про чарувальників із бібліотеками. Впевнена, вони не заперечуватимуть проти такого додаткового завдання. Вони радо вам допоможуть, сер. — (До м-ра Норрелла.) — А ми всі сподіватимемося на їх скорий успіх, бо щось мені підказує, вам трохи самотньо.

За якийсь час, коли цілком одповідна кількість із п’ятдесятьох чи близько того страв була нібито спожита, а лакеї прибрали зі стола рештки, леді розійшлися, полишивши джентльменів за вином. Але тут якраз джентльмени раптом з’ясували, що товариство одне одного їм до вподоби менше, ніж звичайно. Вони вже проговорили все, що мали сказати про магію. Не приносили задоволення плітки про знайомих, і навіть політика здавалась дещо нудною. Одним словом, у всіх з’явилося відчуття, що вони не заперечуватимуть іще раз мати щастя побачити леді Поул, а тому повідомили серу Волтеру — саме повідомили, не цікавлячись його думкою, — що він уже засумував за дружиною. Той заперечив. Але в праві на таку відповідь йому відмовили; адже всі на світі знають, що молодий завжди сумує за молодою; навіть найкоротші розлуки засмучують щойно одруженого чоловіка і викликають нетравлення шлунка. Гості сера Волтера стали перепитувати одне в одного, чи не став сер Волтер якийсь жовчний, і дійшли одностайного рішення, що таки став. Він заперечив. Подивіться же, як він кріпиться всіма силами, правда? Чудово. Однак істини ради, варто визнати, випадок одчайдушний. Тому вони над ним зглянуться і підуть до дам.

У куточку біля серванта за відбуттям джентльменів спостерігав Стівен Блек. Троє лакеїв — Альфред, Джеффрі та Роберт — лишилися в кімнаті.

— Нам іти подавати чай, містере Блеку? — невинно поцікавився Альфред.

Стівен Блек підняв пальця на знак того, що всі мали лишатися там, де стояли, й ледве насупився показати, щоб усі мовчали. Зачекав, доки їх не міг почути жоден джентльмен, і лиш потім викрикнув:

— Що, на Бога, з вами всіма сьогодні сталося? Альфреде, я розумію, що ти нечасто буваєш у такім товаристві, як сьогодні, але хіба цим можна виправдати твою забудькуватість? Чому я вчив?! Я просто приголомшений твоєю дурістю!

Альфред пробурмотів якесь вибачення.

— Лорд Каслрей просив подати йому куріпку в трюфелях. Я напрочуд добре розчув його слова! А ти йому приніс полуничне желе! Про що ти думав?

Альфред проказав щось цілком нерозбірливе, але в його відповіді Стівен почув слово «страх».

— Страх? Який страх?

— Мені здалося, я бачив якусь химерну постать за кріслом її милості.

— Альфреде, що ти верзеш?

— Когось високого, з блискучим сріблястим волоссям і в зеленім сурдуті. Він нахилився її роздивитися, але наступної миті я вже нікого не бачив.

— Альфреде, подивись у той край кімнати.

— Так, містере Блеку.

— Що ти бачиш?

— Завісу, містере Блеку.

— А ще?

— Жирандолю.

— Зелену оксамитову завісу і жирандоль з усіма запаленими свічками. Оце і є твій чоловік із срібною головою в зеленому сурдуті, Альфреде. А тепер іди і поможи Сіссі прибрати порцеляновий сервіз. І гляди, більше не вигадуй мені у майбутньому!

Стівен Блек повернувся до наступного лакея:

— Джеффрі! Твоя поведінка була ні на краплинку кращою від Альфредової. Присягаюся, ти витав десь далеко в хмарах. Тобі є що мені сказати?

Сердешний Джеффрі відповів не одразу. Він кліпав очима, стискав губи і робив усе те, що робить чоловік, намагаючись не розревітися.

— Пробачте, містере Блеку, але мене відволікала музика.

— Яка ще музика? — спитав Стівен. — Не було ніякої музики. Он! Чуєш! Це у вітальні настроюється струнний квартет. Вони тільки щойно заграли.

— Е, ні, містере Блеку! Я чув дудку і скрипку. То була найсумніша музика в світі. Здавалося, вона крає серце!

Стівен подивився на нього спантеличено.

— Не розумію, — промовив він. — Дудки й скрипки не було.

Дворецький повернувся до останнього лакея, солідного, чорнявого чоловіка років сорока:

— Ех, Роберте! Я взагалі не доберу слів для тебе! Ну, хіба ж ми вчора не говорили?!

— Говорили, містере Блеку.

— Хіба я тобі не казав, як я на тебе покладаюся, як мені потрібно, щоб ти став взірцем для решти?

— Так, містере Блеку.

— А ти все одно цього вечора ходив до вікна з півдесятка разів! Ну, про що ти думав? Леді Вінселл не знала, в кого попросити чистий келих. Твоїм обов’язком було стояти біля столу і прислужувати гостям її милості, а не стовбичити біля вікна.

— Пробачте, містере Блеку, але я чув стукіт у вікно.

— Який ще стукіт?

— Гілля об шибки, містере Блеку.

Стівен Блек нетерпляче відмахнувся:

— Але ж Роберте, біля дому немає ніякого дерева! Тобі це відомо краще за мене.

— А от мені здалося, немов навколо будинку виріс ліс.

— Що? — скрикнув Стівен.

16

Покинь-Надію

січень 1808 року

Прислуга на Гарлі-стрит і надалі вважала, ніби її переслідують химерні видива та жалобні звуки. Старшого на кухні Джона Лонґріджа та його кухарок турбував понурний дзвін. Як переповідав цей самий Джон Лонґрідж Стівенові Блеку, той дзвін пробуджував напрочуд яскраві спогади про всіх померлих знайомих, про геть усі покинуті радощі життя і все найгірше, що коли-небудь траплялося в нім. Не дивина, що прислуга й собі похнюпила носа, повіривши в нікчемність власного існування.

Джеффрі та Альфреда, двох наймолодших лакеїв, мордували звуки дудки й скрипки, вперше почуті Джеффрі на званому вечорі. Здавалося, ця музика завше лунала із якоїсь сусідньої кімнати. Стівен обійшов із ними весь дім та показав, що ніде й ніхто не грав на таких інструментах, та все було марно; хлопці все так само боялися й страждали.

Однак найбільше Стівена дивувала поведінка Роберта, найстаршого лакея. Раніше цей чоловік видавався йому дуже розважливим, сумлінним та надійним — одним словом, людиною, що найдовше мала би опиратися уявним страхам. І тим не менш саме Роберт уперто твердив, що чує навколо будинку невидимий ліс. Коли б він не ставав перепочити від роботи, то одразу чув, як примарне гілля шкребе по стінах дому й стукає в шибки, а коріння хитро скрадається попід фундаментом та підважує цегляну кладку. Ліс старий і повен злоби[95], казав Роберт. Мандрівцю слід боятися дерев не менше, ніж людей, які там ховаються.

Але ж, заперечував Стівен, найближчий ліс був у Гемпстед-Гіті[96], не менше як у чотирьох милях від садиби, але навіть його диким не назвеш. Він не брав в облогу будинки людей і не намагався їх зруйнувати. Та хай би що не розповідав Стівен, а Роберт тільки хитав головою та здригався.

Єдиною розрадою Стівена стало те, що ця манія постирала всі інші відмінності між слугами. Лондонцям раптом стало байдуже до того, чи недорікувата челядь із провінції та чи старомодні в неї манери. А приїжджі з села більше не скаржились на розіграші столичних та уявні завдання. Усіх слуг об’єднала віра в те, що будинок облюбували привиди. Тепер, покінчивши з роботою, вони збиралися в кухні та переповідали одне одному історії про інші будинки з нечистю, про їхні жахи та страхітливу долю, яка спіткала мешканців таких осель.

Одного вечора, тижнів зо два по святковій учті леді Поул, усі зібралися біля кухонного вогнища заради цього улюбленого дозвілля. Стівену скоро набридли ці теревені, тому він рушив до себе почитати газету на ніч. Та вже за кілька хвилин пролунав дзвінок. Стівен відклав газету, вбрався в чорний сурдут і рушив подивитись, хто його викликав.

У маленькому коридорчику між кухнею та його кімнаткою рядком висіли дзвіночки, кожен із яких мав охайний підпис коричневою фарбою: «Венеційська вітальня», «Жовта вітальня», «Їдальня», «Вітальня леді Поул», «Спальня леді Поул», «Гардеробна леді Поул», «Кабінет сера Волтера», «Спальня сера Волтера», «Гардеробна сера Волтера», «Покинь-Надію».

«Покинь-Надію? — подумалося Стівену. — А це що таке?»

Того самого ранку він розплатився з теслею за роботу зі встановлення дзвіночків, занісши такі відомості в книгу витрат: «Емосові Джадду, за встановлення дев’яти дзвіночків в коридорі перед кухнею та відповідні написи фарбою під ними — 4 шилінги». Але ж перед ним висіло десять дзвіночків, і щонайсильніше теленькав дзвіночок до Покинь-Надії.

«Може, — подумав Стівен, — Джадд просто пожартував? Що ж, у такому разі завтра йому доведеться прийти і все виправити».

Не знаючи, що йому робити, Стівен пішов на перший поверх і позаглядав у всі кімнати. Ніде нікого. Але піднявшись на другий, у кінці сходів він раптом помітив двері, яких раніше ніколи не бачив.

— Хто там? — прошепотів голос із-за них. Стівенові цей голос був незнайомий. І хоча промовляв він пошепки, та лишався навдивовижу чіткий. Здавалося, в голову дворецького він проникав не через вуха.

— Хто це там на сходах! — наполягав голос. — Це слуга? Заходь, якщо твоя ласка! Ти мені потрібен!

Стівен постукав і зайшов.

Кімната виявилася не менш загадковою від дверей. Якби хто попросив Стівена описати те приміщення, він би відповів, що декоровано його в готичному стилі. І це єдиний епітет, який йому спадав на думку, коли він намагався пояснити цей екстравагантний інтер’єр, хоча в кімнаті не було жодних готичних оздоб, які можна побачити на сторінках «Сховку мистецтв» м-ра Акерманна[97]. Ні вам стрільчастих середньовічних арок, ні витіюватого різьблення по дереву, ні церковних мотивів. Стіни й підлога кімнати були вимощені простим сірим каменем, дуже стертим та почасти нерівним. Стеля вгиналася кам’яною дугою. У крихітне позбавлене шибки віконце прозирало всіяне зорями небо і задував зимний дух.

У старе тріснуте дзеркало, скривившись од глибокого невдоволення, себе розглядав якийсь блідий джентльмен з густющою чуприною срібного волосся.

— Нарешті! — кинув він кислий погляд на Стівена. — У цім будинку нікого не докличешся!

— Мені дуже прикро, сер, — відповів Стівен, — але мене ніхто не повідомив про вашу присутність.

Напевно, подумав він, це хтось із гостей сера Волтера або леді Поул. Це пояснило би присутність джентльмена, але не кімнати. Джентльменів часто запрошують погостити в інші господи. А от кімнати — ніколи.

— Чим я можу вам служити, сер? — поцікавився Стівен.

— Який же ти тугодум! — вигукнув джентльмен із будяковим волоссям. — Хіба ти не знаєш, що сьогодні мій бал відвідає леді Поул? Мій слуга кудись утік і заховався. Та я не можу з’явитись у такім вигляді біля прекрасної леді Поул!

І джентльменові було на що скаржитися: він був неголений, з ковтунами в чуприні, загорнутий у старомодний шлафрок.

— Я зараз умить повернуся, сер, — запевнив його Стівен. — Мені потрібно взяти все необхідне для гоління. Може, ви знаєте, де ваш слуга зберігає бритву?

Джентльмен стенув плечима.

Туалетного столика в кімнаті не знайшлося. Та й узагалі меблів було не густо: одне дзеркало, старий стільчик на трьох ніжках і химерний фотель із різьбленим каркасом, ніби з кісток. Стівену не вірилося, що кістки ці людські, але схожість була приголомшлива.

На стільчику, поруч із гарненьким маленьким футляром, лежала вишукана срібна бритва. Під ним на підлозі стояв неновий циновий тазик із водою.

Стівен подивувався тому, що в кімнаті не було каміна, зате знайшлася іржава жаровня, що плювалася навколо брудним гарячим порохом. Саме на ній він нагрів води і поголив джентльмена. Коли Стівен закінчив, джентльмен оглянув своє обличчя та заявив, що дуже вдоволений роботою. Він скинув халат і терпляче чекав у самих панталонах, поки Стівен розтирав йому спину щіткою. Дворецький не міг не помітити, що від такої процедури інші джентльмени зазвичай червоніють, немов омари, а цей як був блідим, таким і залишався, от тільки шкіра його хіба що здавалася тепер іще білішою, немов світилася в місячному сяйві та виблискувала перламутром.

Такого вишуканого одягу, як був у джентльмена, Стівен іще ніколи не бачив; сорочки були неймовірно чисті після прання, а чоботи блищали, наче чорні дзеркала. Та найкращим виявився з десяток білосніжних муслінових хусток на шию, кожна тонша від павутинки і цупкіша від нотного паперу.

Дві години пішло на завершення туалету, бо, виявилося, джентльмен був страх який себелюбний. І весь цей час він висловлював свій захват Стівеном.

— Ну, послухай же, мій бевзь вдвічі гірше давав раду моїй зачісці, — заявив він, — а якщо вже говорити про вишукане мистецтво зав’язати муслінову хустину — ба! на цьому він геть не розуміється, хоч кіл йому на голові теши!

— Мушу зізнатися, сер, мені до вподоби така робота, — промовив Стівен. — Шкода, мені не вдається переконати сера Волтера приділяти більше уваги своєму одягу, але ж політикам бракує часу, щоб замислюватися про таке.

Стівен допоміг джентльменові вдягти зелений, наче листя, сурдут (щонайліпших роботи й крою), а джентльмен рушив до стільця і взяв з нього маленький футляр. Виготовлений із порцеляни, оправлений у срібло, він був завбільшки з коробку для табаки, але трохи довший ніж зазвичай такі коробки. Стівен висловив своє зачарування кольором футляру, заледве голубим і заледве сіруватим, заледве лавандовим і заледве бузковим.

— Авжеж! Він прекрасний! — жваво підхопив джентльмен. — Неймовірно складна робота. До барвника треба додавати сльози старих дів шляхетного роду, що довго вели бездоганне життя, так і не спізнавши жодного дня істинного щастя!

— Сердешні дами! — пошкодував їх Стівен. — Я невимовно радий, що це така рідкість.

— О! Та ж клопіт не в сльозах — у мене їх кілька пляшок. Клопіт усе правильно змішати для потрібного кольору.

Джентльмен люб’язно розговорився не на жарт, і тому Стівен, відкинувши вагання, запитав:

— Що ж ви зберігаєте в такому прекрасному футлярчику, сер? Табаку?

— Ет, ні! Це мій справжній скарб, і я хочу, щоб його сьогодні одягла до балу леді Поул!

Він підняв кришку футляру й продемонстрував Стівенові маленький білий мізинець.

Дворецький був трохи подивувався, але його зачудування хутко минуло, і якби його хтось тієї миті про це запитав, то він, не змигнувши оком, одповів би, що джентльмени часто мають при собі чужі мізинці, складені в маленькі футляри, і він бачить такий уже далеко не вперше.

— І давно він належить вашій сім’ї, сер? — чемно поцікавився він.

— Ні, недавно.

Джентльмен клацнув кришкою, закриваючи футляр, і поклав його в кишеню.

Разом вони зі Стівеном помилувалися джентльменовим відображенням у дзеркалі. Стівен не міг не помітити, наскільки ідеальний вигляд вони мали поруч: лискуча чорна шкіра поруч із мерехтливо-білою — взірець особливої чоловічої краси. Схоже, та сама думка з’явилася і в джентльмена.

— Які ж ми вродливці! — замислено проказав він. — Але зараз я розумію свою жахливу помилку! Я мав тебе за слугу в цім будинку! Одначе цього не може бути! Твоя гідність і краса свідчать про твоє шляхетне, можливо, навіть королівське походження! Думаю, ти тут лише гість, так само, як і я. Мушу перепросити за те, що попихав тобою, і подякувати за послуги, завдяки яким я тепер готовий до зустрічі з прекрасною леді Поул.

— Ні, сер, — усміхнувся Стівен. — Я слуга. Слуга сера Волтера.

Джентльмен із будяковим волоссям зачудовано скинув бровою:

— Такий красень і з такими талантами не повинен прислужувати! — враженим тоном промовив він. — Він має панувати у великих володіннях! Скажіть, милості прошу, нащо тоді здалася краса, як не для того, щоб видимо позначати чиюсь вищість над усіма іншими? Але тепер я все збагнув! Твої недруги змовилися, щоб позбавити тебе законних володінь і покинути серед невігласів нікчемного роду!

— Ні, сер! Ви помиляєтеся. Я завжди був слугою.

— Гм. Тоді я нічого не розумію, — спантеличено струснув головою джентльмен із будяковим волоссям. — Це якась загадка, і як матиму вільну хвилину, я обов’язково нею займуся. Тим часом, у винагороду за те, що ти опорядкував мою зачіску, і твою службу взагалі, чекаю тебе на моєму сьогоднішньому балі.

Од такої екстравагантної пропозиції Стівен на мить утратив дар мови. «Цей пан або шалений, — подумав він, — або належить до якогось радикального крила політиків, що воліли би стерти всі відмінності між станами». Зате вголос промовив:

— Це велика честь для мене, сер, але ж поміркуйте: ваші гості чекатимуть на зустріч із рівними собі леді й джентльменами. Якщо вони дізнаються, що ви їх вітаєте нарівні зі слугою, то, я певен, гостро почуватимуться ображеними. Я дуже вам удячний за вияв такої доброти, але не хочу, щоб ваші гості ніяковіли або кривдилися.

Здавалося, ці слова ще більше вразили джентльмена із будяковим волоссям.

— Які шляхетні в тебе почуття! — скрикнув він. — Пожертвувати власною втіхою задля вдоволення інших! Зізнаюся, такі розмисли не спадали мені на думку. І водночас я тепер сповнений рішучості, щоб подружитись і зарадити тобі всім, що тільки мені під силу. Щоправда, ти не зрозумів однієї речі. Мої гості, чиєю перебірливістю ти так перейнявся, — мої ж васали й підданці. І ніхто з них не насмілиться критикувати ні мене, ні тих, кого я назву своїми друзями. А в разі чого ми їх просто вб’ємо! Але повір, — раптом додав він, немов ураз занудився від цієї розмови, — який сенс сперечатися, коли ти вже тут?

Із цими словами джентльмен рушив геть, і Стівен раптом помітив, що стоїть у великій залі, повній людей, що танцювали під сумну музику.

Знову-таки, він був трохи спершу подивувався, але досить швидко змирився з ситуацією і став роздивлятися навколо. Незважаючи на слова джентльмена з будяковим волоссям, Стівен трохи переймався, що його впізнають. Але кількох поглядів, якими він охопив залу, вистачило, аби переконатись, що друзів сера Волтера тут не було. Не було взагалі жодного знайомого Стівенові обличчя, а тому, вбраний у чепурний чорний костюм і чисту білосніжну сорочку, він міг легко зійти за джентльмена. Дворецький з радістю подумав про те, що сер Волтер ніколи не вимагав від нього носити ліврею й напудрену перуку, що вмить у ньому виказали б слугу.

Присутні вирядилися за останньою модою. Дами носили сукні найвинятковіших кольорів (хоча, правду кажучи, Стівен не міг пригадати, чи він бачив такі барви раніше). Джентльмени були вдягнуті у білі панчохи, фраки й бріджі коричневих, зелених, синіх і чорних відтінків, сорочки іскрилися сніжною білизною, а лайкові рукавички не мали ані найменших плямок.

Та попри елегантний одяг і веселість гостей, в око впадало, що дні процвітання цієї оселі вже минулися. Залу тьмяно освітлювали лойові свічки, яких явно бракувало, та й музик було всього двоє: якийсь дудар і гравець на віолі.

«Мабуть, про цю музику і говорили Джеффрі з Альфредом, — подумав Стівен. — Як дивно, що мені не випадало чути її раніше! Вона і справді страшенно меланхолійна».

Він пробрався ближче до вузького незаскленого вікна і, визирнувши з нього, побачив темну пущу пралісу у зорянім світлі.

«А це, напевно, ліс, про який торочить Роберт. Який же в нього лиховісний вид! Цікаво, певно, десь є і дзвін?!»

— Звичайно є! — промовила дама поруч із ним. Її плаття мало колір бурі, тіней і дощу, а шию прикрашало намисто з порушених обіцянок і жалю. Стівена подивували її слова, бо він був цілковито певен, що сам не промовляв уголос.

— Звичайно ж, тут є дзвін! — повторила вона. — Високо в одній із веж.

Жінка всміхалася до нього і дивилася з таким неприкритим захватом, що Стівенові здалося, він має щось їй відповісти із самої чемності.

— Мадам, я приголомшений, наскільки вишукане товариство тут сьогодні зібралося. Навіть не скажу, коли я востаннє бачив стільки прекрасних облич і граційних фігур в одному місці. Кожен гість — у найбільшому розквіті юні. Зізнаюся, я трохи здивований, що не бачу тут людей літніх. Невже в цих леді й джентльменів немає батьків і матерів? Ні тітоньок, ні дядечків?

— Дивні ваші слова! — розсміялася вона у відповідь. — Ну, навіщо владареві Покинь-Надії було б запрошувати старих і непоказних гостей на бал? Кому їх показувати і роздивлятись? Та й ми не такі вже юні, як вам здається. Востаннє зі своїми отцями й матінками бачились ми, ще коли Англія могла похвалитися лиш понурими лісами і безлюдними пустками. Одначе дивіться ж! Онде! Іде леді Поул!

Між танцівниками Стівен розгледів її милість. Вона була вбрана в сукню блакитного оксамиту, а джентльмен із будяковим волоссям вів її за руку у танець.

У цей момент леді в платті кольору бурі, тіней і дощу запитала, чи не був би він такий ласкавий запросити її до танцю.

— Залюбки, — відповів Стівен.

Коли інші дами побачили його вправність на паркеті, він зрозумів, що може запросити будь-яку. І після дами в платті кольору бурі, тіней та дощу Стівен танцював із юнкою в перуці із блискучих жуків, що копошилися на її голові та кружляли згори. Третя партнерка несамовито скаржилася, коли Стівен випадково проводив рукою по її сукні, бо, за її словами, це збивало наряд із мелодії, яку він співав; поглянувши вниз, дворецький побачив, що сукню вкривали крихітні губи, з яких линули високі й моторошні нотки простенької пісеньки.

Хоча в цілому бал нічим не відрізнявся від звичного і партнери змінювались що два танці, Стівен помітив, що за весь вечір джентльмен із будяковим волоссям ні разу не відпустив від себе леді Поул і не сказав і двох слів іншим присутнім. Та про Стівена він не забув. Коли б дворецький не перехоплював його погляд, джентльмен із будяковим волоссям усміхався йому, кивав і всіляко намагався показати, що з усіх насолод того балу найбільше він тішився присутності Стівена Блека.

17

Незбагненна з’ява двадцяти п’яти гіней

січень 1808 року

Найкращу бакалію в місті продає м-р Бренді на Сент-Джеймс-стрит[98]. І не тільки я такої думки; дідусь сера Волтера Поула, сер Вільям Поул, одмовлявся купувати каву, шоколад або чай деінде, заявляючи, що в порівнянні з «Турецькою кавою темного обсмаження та найвищого ґатунку від м-ра Бренді» будь-яка інша має сухуватий присмак. Однак, треба сказати, протекція сера Вільяма Поула — настільки ж благословення, наскільки й прокляття. Бистрий на похвалу, незмінно чемний та поблажливий до крамарів, він майже ніколи не платив за рахунками, а коли помер, то лишив по собі неосяжний борг перед м-ром Бренді. Дратівливий дрібний дідуган із запалими щоками та сердитою вдачею, м-р Бренді не знаходив собі місця від люті. Незабаром він теж помер, і багато хто казав — щоб і на тому світі знайти свого шляхетного боржника.

По смерті м-ра Бренді його справи прийняла вдова. Крамар одружився немолодим, і, смію припустити, мої читачі навряд чи здивуються, коли дізнаються, що місис Бренді лишалася в цьому шлюбі не зовсім щасливою. Побравшись, вона одразу зрозуміла: м-р Бренді милувався гінеями і шилінгами значно охочіше, ніж нею. При цьому мушу заявити, дуже дивним треба бути чоловіком, щоб не милуватися такою вродою, такими ніжними каштановими кучерями, блакитними очима і лагідним виразом обличчя. Мені взагалі якось осоружна та думка, що такий стариган, як м-р Бренді, котрий міг похвалитися хіба що своїми статками і котрому дістався справжній скарб — юна красуня дружина, — не гарував і не вчився, щоб уволити всі її бажання; ні, не гарував і не вчився. Він навіть не дозволив їй жити в окремому будинку, хоча легко міг собі це дозволити. Так прикро було йому розлучатися навіть із півшилінгом, що мусіли вони, за його словами, тулитись у крихітній кімнатці над крамницею по Сент-Джеймс-стрит, і от протягом дванадцяти років, скільки й тривав їх шлюб, ці апартаменти служили і вітальнею для місис Бренді, і її спальнею, і їдальнею, і кухнею. Тож не збігло й трьох тижнів по смерті м-ра Бренді, як вона придбала окремий будинок в Іслінґтоні[99], побіля жвавого заїжджого двору «Ангел», і знайшла собі трьох покоївок, котрих звали Сукі, Дафні і Дельфіна.

Іще вона найняла в крамницю двох чоловіків, які мали давати раду покупцям: врівноваженого, працелюбного та здібного Джона Апчерча і рудого знервованого парубка на ім’я Тобі Сміт, чия поведінка нерідко спантеличувала місис Бренді. Інколи він мав нещасний вид і словом не прохоплювався за цілий день, а інколи був радісний і веселий, готовий поділитися найсокровеннішими думками. Цифри у стовпчиках дебету й кредиту не збігалися (звичайні прикрощі у будь-якім підприємстві), і варто було місис Бренді щось запитати про це, Тобі прибирав жалюгідного вигляду й крутився, наче в’юн ув ополонці, тож господиня почала підозрювати, що різниця осідає в його кишенях. Одного січневого вечора ця історія отримала несподіваний поворот. Місис Бренді сиділа в крихітній вітальні над крамницею, як у двері постукали і всередину, човгаючи ногами й опустивши очі, зайшов Тобі Сміт.

— У чім річ, Тобі?

— Коли ваша ласка, мадам, — ховав від неї очі Тобі, — у нас не сходяться гроші. Ми вже з Джоном і так рахували, і сяк, мадам, разів десять перелічували, але сума все’дно не сходиться. Сам чорт ногу зломить.

Місис Бренді поцокала язиком і спитала, наскільки велика різниця виходить.

— Двадцять п’ять гіней, мадам[100].

— Двадцять п’ять гіней! — скрикнула місис Бренді з переляком у голосі. — Двадцять п’ять гіней! Звідки така величезна недостача? Тобі, та невже це не помилка?! Двадцять п’ять гіней! Та вся наша каса менша! Ох, Тобі! — знову прокричала вона, аж раптом її осінило: — Нас певно пограбували!

— Ні, мадам, — помахав головою Тобі. — Перепрошую, мадам, ви помилились. Я не мав на увазі, що в нас недостача. В нас рівно настільки більше, мадам, ніж мало би бути. На двадцять п’ять гіней.

Місис Бренді глипнула очима.

— Можете самі перевірити, мадам, — правив своєї Тобі. — Спустіться до нас. — І він відчинив для неї двері, дивлячись стурбовано й благально. Тож місис Бренді вмить збігла вниз, у крамницю, а за нею рушив і Тобі.

Була дев’ята година вечора. Стояла безмісячна ніч. Віконниці вже зачинили, а Джон із Тобі погасили всі лампи, тому знадвору мало здаватися, що в магазині темно, немов у чайній коробці. Натомість усередині мерехтіло приглушене світло, що линуло від якогось золота на конторці.

Там лежала купка блискучих гіней. Місис Бренді взяла одну з монет і уважно на неї поглянула. Ніби тримала в руках кулю приглушеного жовтого світла, на денці якої лежала монета. Її світло здавалося дивним. У ньому всі вони: і місис Бренді, і Джон, і Тобі — мали геть інакший вигляд. Господиня — горда й гонориста, Джон — хитрий і облудний, а Тобі — страшенно лютий. Нічого й казати, що ці риси їм були геть не притаманні. Тим дивнішим здавалося перетворення, якого в цім світлі зазнали десятки маленьких шухлядок із червоного дерева по всій стіні крамниці. За звичних обставин увечері на них виблискували позолочені букви на позначення вмісту шухлядок: «Мускат (пелюстки)», «Мускат (мелений)», «Гірчиця (у зернах)», «Фенхель (приправа)», «Лист лавровий», «Ямайський перець», «Суміш імбирна», «Кмин», «Перець горошком», «Оцет» — і всяке таке інше, властивий модний крам із бакалії для заможних. Одначе зараз ці самі шухлядки вказували на геть інше: «Милість (заслужена)», «Милість (незаслужена)», «З горіха зерня», «Фатум (неслава)», «Розбрат домовий», «Серце з перцем», «Сум’яття добірне», «Згинь», «Правда огромом» і «Оце ж то!». Щоправда, химерної переміни з них ніхто не помітив. Якби місис Бренді таке побачила, то геть похнюпилась би, адже не мала би найменшої гадки, за якою ціною відпускати новий товар.

— Ну, звідкись же вони взялися! — промовила місис Бренді. -Може, сьогодні хтось кур’єром розплатився за рахунками?

Джон мотнув головою. І Тобі мотнув.

— Крім того, — зауважив останній, — нам ніхто стільки і не винний, крім хіба що герцогині Ворксоп[101], та й чесно кажучи, мадам, у такім разі…

— Так-так-так, Тобі, годі, — перебила вона, трохи замислилася і припустила: — А може, якийсь джентльмен схотів був змахнути краплі дощу з обличчя, дістав носовичка із кишені і випадково вивернув із неї гроші? От вони й попадали на підлогу.

— Та ж ми не на підлозі їх знайшли, — заперечив Джон, — а тут у скарбничці, в нашій касі. Разом з рештою.

— Ну, я навіть не знаю, що й казати, — зітхнула місис Бренді. — Сьогодні хтось гінеями розплачувався взагалі?

Ні, відказали їй Джон і Тобі, ніхто гінеями того дня не платив, ані двадцятьма п’ятьма гінеями, ані двадцять п’ять разів по гінеї від двадцяти п’яти одвідувачів.

— Вони такі жовті, мадам, — зауважив Джон. — Ще й однаковісінькі, без найменшої відмітинки на них.

— Може мені збігати по містера Блека, мадам? — запропонував Тобі.

— Авжеж! — радісно погодилася місис Бренді. — Хоча, мабуть, усе-таки ні, не треба. Давайте турбувати його лиш у крайніх випадках. А в нас же, Тобі, ще не крайній випадок? Чи таки крайній? Щось я геть заплуталася.

Раптова й незбагненна з’ява таких значних грошей у наш час — абсолютна дивина. І тому ні Джон, ні Тобі не могли зарадити своїй господині та допомогти їй розібратися, добре це чи погано.

— З іншого боку, — розмірковувала жінка далі, — містер Блек такий розумний. Смію припустити, він ураз розв’яже цю задачку. Біжи на Гарлі-стрит, Тобі. Переказуй містерові Блеку мої вітання і повідом, що коли він нічим не зайнятий, я буду рада обмінятися з ним парою слів. Ні, зажди! Не кажи такого. Адже це таке нахабство. Перепроси за те, що турбуєш його і скажи, що коли так сталося, що він не має нагальної роботи, я буду безмежно йому вдячна… ні, не так… матиму за честь… ні, таки вдячна… Я буду безмежно вдячна за можливість поговорити з ним декілька хвилин.

Місис Бренді і Стівен Блек познайомилися, коли сер Волтер успадкував борги свого дідуся, а місис Бренді — справу свого чоловіка. І тепер майже щотижня Стівен приносив їй по одній-дві гінеї на виплату боргу. Навдивовижу місис Бренді часто відмовлялася брати гроші. «Ох, містере Блеку! — була вона говорила. — От заховайте ці свої гроші, щоб я їх і не бачила! Я впевнена, що серові Волтеру Поулу вони потрібніші, ніж мені. У нас був такий славний виторг минулого тижня. Зараз маємо трохи карракканського шоколаду[102], а люди такі ласкаві, говорять, мовляв, це найкращий у цілому Лондоні — як на смак, так і на вигляд! — а тому по нього шлють з усієї столиці. Може, скуштуєте чашечку, містере Блеку?»

І потім місис Бренді зазвичай виносила шоколад у біло-блакитній порцеляновій шоколадниці, наливала Стівенові чашечку і схвильовано перепитувала, чи припав він йому до вподоби; складалося враження, що слати по крам могли з усієї столиці, але місис Бренді ніяк не могла переконатися в чеснотах товару, поки не знала Стівенової думки. Шоколадом її турботи про нього не обмежувалися. Вона страшенно переймалася Стівеновим здоров’ям. Якщо день випадав холодний, місис Бренді хвилювалася, чи він не змерз; якщо дощило, переживала, щоб не застудився; а якщо стояв спекотний сухий день, вона наполягала, щоб Стівен присів відпочити біля віконця, яке виходило на маленький зелений садок, і чимось освіжився.

Коли надходив час йому іти, вона зазвичай знову порушувала питання гіней. «А от за наступний тиждень, містере Блеку, нічого вам не скажу. Наступного тижня гінея може мені конче знадобитись. Люди не завжди сплачують за рахунками. Тому я наберуся зухвалості і проситиму вас прийти з нею наступної середи. Десь о третій годині. О третій я буду геть вільна і точно матиму час зварити шоколаду, який ви були такі добрі назвати пречудовим».

Читаючи ці рядки, джентльмени всміхнуться собі під носа і скажуть, що жінки геть не розуміються на підприємництві, зате леді-читачки можуть погодитися, що місис Бренді чудово зналася на своїй справі, бо справою життя місис Бренді стало закохати в себе м-ра Блека, так само, як у нього була закохана вона.

За якийсь час Тобі повернувся, та не зі звісткою від Стівена Блека, а з самим Стівеном, і всі турботи місис Бренді через монети наче вітром здуло, їх місце тепер посідало хвилювання набагато приємнішої природи.

— О, містере Блеку! Ми й не сподівалися побачити вас так скоро! Навіть не думала, що ви одразу знайдете для нас час!

Стівен стояв у темряві, і сяйво, яке випромінювали чудні монети, до нього не діставало.

— Нікому немає діла до того, де я сьогодні ввечері, — промовив він незвично глухим голосом. — У будинку зчинилася буча й веремія. Її милість занедужала.

І місис Бренді, і Джон, і Тобі були приголомшені. Адже, як і геть кожен лондонець, щиро цікавилися абсолютно всім, що стосувалося її життя. Пишалися своїм зв’язком із найсвітлішими особами, але саме з покровительства леді Поул мали найбільшу втіху. Для них не існувало більшого вдоволення, ніж мати змогу переконувати людей, що за сніданком леді Поул намащувала на хліб варення від місис Бренді і пила каву, заварену із мелених бобів, придбаних у неї ж.

Раптом місис Бренді подумалося про найгірше.

— Сподіваюся, леді Поул не отруїлася? — запитала вона.

— Ні, — зітхнув Стівен, — справа геть не в цім. Вона скаржиться на болі в руках і ногах, на дивні сни та холод. Та переважно вона просто мовчить. Вона понура. Її шкіра крижана на дотик.

Стівен ступив у коло чудного світла.

Дивні зміни, яких у ньому зазнала зовнішність Тобі, Джона і місис Бренді, не йшли в найменше порівняння з перемінами, що сталися зі Стівеном: його природна краса помножилася у п’ять, ні — сім, десять разів. Його беззаперечна шляхетність тепер здавалася якоюсь надприродною, а найдивніше те, що світло зійшлося над його чолом, і він стояв, ніби увінчаний короною. Одначе, як і раніше, ніхто з присутніх нічого незвичного не помітив.

Він покрутив монети в своїх довгих чорних пальцях.

— Де вони лежали, Джоне?

— Ось тут, у касі, з рештою грошей. Звідки вони, хай їм грець, узагалі могли взятися, містере Блеку?

— Я здивований не менше від вашого. І в мене немає пояснення. — Стівен розвернувся до місис Бренді: — А найбільше мене непокоїть, мадам, як вам тепер одгородитися від будь-яких підозр, що ви могли набути цих грошей у безчесний спосіб. Думаю, вам необхідно передати ці гроші правнику та настановити його, щоб він у пошуках власника розмістив оголошення в «Таймс» і «Морнінґ кронікл» про двадцять п’ять гіней, утрачені в крамниці місис Бренді.

— Правнику, містере Блеку? — вигукнула перелякана місис Бренді. — Але ж це коштує казкових грошей!

— Із правниками завжди так, мадам.

Тим часом один джентльмен, проходячи по Сент-Джеймс-стрит, проминав крамницю місис Бренді, побачив золотаве світло, яке лилося крізь шпарини у віконницях, і зрозумів, що всередині ще хтось є. Джентльменові саме було потрібно купити чаю та цукру, тож він постукав у двері.

— Тобі, покупець! — вигукнула місис Бренді.

Тобі поквапився до дверей, поки Джон ховав гроші. Тієї ж миті, як він закрив віко над касою, в кімнаті потемніло, і всі вперше збагнули, що могли бачити одне одного лише завдяки світлу чудних монет. Джон побіг світити лампи, від яких навколо стало веселіше, а Тобі зважив покупцеві його крам.

Стівен Блек сів у фотель і провів рукою по чолу. Він аж якось посірів на обличчі і мав до смерті утомлений вигляд.

Місис Бренді сіла у крісло поруч і лагідно торкнулася його руки:

— Вам зле, шановний містере Блеку?

— Усе тіло ниє — так буває, коли танцював цілу ніч. — Він знову зітхнув і підпер голову рукою.

Місис Бренді забрала свою руку.

— Не знала, що минулого вечора хтось давав бал, — проказала вона. В її словах бриніли нотки ревнощів. — Сподіваюся, ви повеселилися на славу. З ким танцювали?

— Hi-ні-ні. Який там бал! Просто весь розбитий, і ніч була нескінченна.

Раптом він підвів голову.

— Ви чуєте?

— Що, містере Блеку?

— Дзвін. Заупокійний дзвін.

Господиня прислухалася.

— Ні, нічогісінько не чую. Шановний містере Блеку, ви же, сподіваюся, залишитеся на вечерю? Матиму за велику честь. Боюся, правда, нічим таким вишуканим я вас не почастую. Страви в мене дуже скромні. Мізерні навіть. Хіба що парені устриці, пиріг із голуб’ятинкою та бараняче рагу. Але я певна, ви наш давній друг і зглянетеся на таке небагате частування. Тобі можна послати по…

— Ви впевнені, що нічого не чуєте?

— Упевнена.

— Не можу лишитися. — Він озирнувся, ніби хотів сказати іще щось… але не зміг, він навіть розтулив був рота, але його увагу знову відволік той дзвін.

— Бажаю вам доброго вечора!

Стівен підвівся і, хутко вклонившись, рушив геть.

Подзвін розлився по всій Сент-Джеймс-стрит. Стівен ішов як в тумані. На Піккаділлі мало не наскочив на тягоношу з повним кошиком риби, коли той несподівано вивернув із крихітного завулка. Намагаючись із ним розминутися, Стівен наскочив на дебелого джентльмена в синьому мундирі та бедфордському капелюсі[103], котрий стояв на розі Албемарл-стрит.

Дебелий джентльмен роззирнувся, побачив Стівена і вмить переполошився; він побачив перед своїм носом якесь чорне обличчя, а чорні руки — біля своїх кишень і цінностей. Він не звернув уваги на Стівенів дорогий одяг та респектабельну поставу, одразу ж вирішивши, що має справу з грабунком або розбоєм, а тому замахнувся парасолькою, збираючись завдати удару у відповідь.

Цього Стівен боявся все життя. Адже зараз набіжать констеблі, потягнуть його в суд, і його, напевно, не зможуть урятувати ані опіка сера Волтера, ані дружба з ним. Чи здатні присяжні в Англії повірити в невинуватість чорного чоловіка, в те, що він нічого й ні в кого не крав? Чорного чоловіка, поважного члена громади? Навряд чи. Однак саме зараз, коли його спіткала доля, Стівенові було байдуже, тому він спостерігав за подіями, що розгорталися навколо нього, немовби глядач — за театральною виставою потойбіч товстого скла або за сценою під водяним плесом.

Переляканий, розгніваний та обурений дебелий джентльмен витріщив очі і широко роззявив рота, збираючись у чомусь звинуватити Стівена, але тієї ж миті з ним почала відбуватися якась переміна. Його тулуб перетворився на стовбур дерева, він раптом розкинув руки, мов гілля навкруг себе, властиво, не руки вже, а саме віття; його обличчя вкрилося корою, і сам він вимахав на двадцять футів угору, забравши кудись у вишину обплетеної густим плющем крони й капелюха, й парасольку.

— Дуб на Піккаділлі? — байдуже подумав Стівен. — Дивина, та й годі.

Піккаділлі також зазнавала змін. Мимо саме проїжджав екіпаж. Він явно належав комусь можновладному, бо не тільки на козлах сидів кучер, а ще й позаду їхало двоє лакеїв; на дверцятах виднівся герб; в упряжі карети красувалися четверо допасованих одне до одного коней сірої масті. І поки Стівен на них дивився, вони все тягнулися вгору, і все тоншали, поки, здавалося, не зникли геть, перетворившись раптом на тендітні берізки. Сама карета стала кущем падуба, а кучер із лакеями перекинулися на сову та двох соловейків, що одразу полетіли геть. Леді й джентльмен, які прогулювалися вулицею, несподівано обросли дрібними галузочками, обернувшись на бузину, собака стала сухою та пошарпаною поростю папороті. Газові світильники, підвішені над вулицею, ніби всмоктало в себе небо, де вони переродилися зірками у різьбленому плетиві зимових дерев. Сама ж Піккаділлі перетворилася на ледве помітну стежину в темній зимовій пущі.

Одначе так само, як і в найхимернішім сні, що миттєво вибудовує власну логіку, Стівена нічого не спантеличувало. Навіть навпаки: йому здавалося, ніби він завжди знав, що Піккаділлі розташовано поруч із магічним пралісом.

Стівен рушив по стежині.

У лісі було темно й тихо. Над головою зоріли найясніші зірки, що йому доводилося бачити за все життя, а дерева при цьому скидалися на чорні обриси, які позначали тільки відсутність зірок.

Непроглядна сіра туга, забарність, що були заволоділи його духом і тілом, ураз іщезли, і Стівен замислився про свій дивовижний сон минулої ночі, в якому він зустрів чудернацьку, вбрану в зелений сурдут особу з будяковим волоссям, яка запросила його до господи, де він усю ніч танцював з найхимернішим панством.

У лісі тужливий дзвін звучав набагато виразніше, ніж у Лондоні, тож Стівен ішов на його калатання. Невдовзі він опинився перед неозорою кам’яницею з тисячею вікон, деякі випромінювали слабеньке світло. Будинок оточував високий мур. Стівен пройшов у просторий непривітний двір — не розуміючи, як це вдалося, адже воріт ніде не було видно — та опинився серед черепів, потовчених кісток й іржавої зброї, що їх, здавалося, ніхто не займав упродовж багатьох сторіч. Попри розміри та велич кам’яниці всередину вели однісінькі нікчемні двері, на порозі яких Стівенові довелося пригнутися, щоб не стукнутися головою об надвірок. За ними чоловік одразу побачив велике товариство, вбране у якнайкращий одяг.

Тут же поряд стояло двоє джентльменів у вишуканих чорних фраках, білосніжних панчохах, рукавичках і балетних туфлях. Вони гомоніли між собою, але, забачивши Стівена, один із них повернувся до нього і промовив:

— А, Стівене Блеку! Ми вже зачекалися!

І тієї ж миті знову заграли дудка й скрипка.

18

Сер Волтер слухає ради джентльменів різного фаху

лютий 1808 року

Леді Поул сиділа край вікна, бліда і невсміхнена. Говорила мало, дивними й недоладними словами. Коли чоловік або друзі схвильовано питали в чім справа, то вона відповідала, що зморилася од танців і навіть думати про них тепер не хоче. А музика їй узагалі здається наймерзеннішою річчю на світі, і вона не розуміє, як досі вважала інакше.

Раптова мовчазність і збайдужілість леді Поул неабияк збентежили сера Волтера. Надто сильно це скидалося на недугу, що через неї так сильно страждала її милість до шлюбу і своєї трагічної передчасної смерті. Хіба вона не була така бліда раніше? От і тепер поблідла. Хіба не морозило її раніше? От і зараз морозить.

Коли її милість нездужала попереднього разу, до неї не кликали жодного лікаря, і цілком природно, що геть усі лікарі вважали її за образу власному фаху.

— О! — вигукували вони щораз, як хто-небудь згадував ім’я леді Поул. — Безсумнівно, її оживила пречудова магія, от тільки якби раніше їй хтось би вчасно виписав потрібні ліки, то й потреби звертатися до чарів просто не виникло би.

М-р Ласеллз мав цілковиту рацію, коли поклав провину за все, що відбулося, на місис Вінтертаун. Матір її милості зневажала медиків і не дозволяла їм навіть наближатися до своєї доньки. А от сер Волтер виявився вище таких забобонів і одразу ж послав по м-ра Бейллі[104].

М-р Бейллі був шляхетного шотландського роду і здобув собі славу найвидатнішого представника свого ремесла у столиці. Він написав чимало книг з бучними заголовками і служив Першим лейб-медиком Його Величності. Він завжди мав серйозний вираз обличчя і на знак свого високого становища носив із собою ціпок, увінчаний золотою маківкою. М-р Бейллі одразу прибув на виклик сера Волтера, готовий довести перевагу медицини над магією. Оглянувши її милість, він вийшов з її покоїв. Леді Поул цілком при здоров’ї, мовив він. А так у неї звичайнісінька застуда.

Сер Волтер іще раз пояснив, наскільки сильно перемінилася його дружина всього за кілька днів.

М-р Бейллі замислено поглянув на сера Волтера і сказав, що, певно, зрозумів проблему. Сер Волтер і її милість тільки-но одружилися, еге ж? У такім разі сер Волтер мусить вибачити його, але лікарі зобов’язані говорити те, про що інші радше змовчать. Сер Волтер не звик до життя у шлюбі. І невдовзі зрозуміє, що, побравшись, подружжя часто сваряться. Цього не потрібно соромитися — навіть найвідданіші чоловіки та дружини час від часу не можуть знайти спільної мови. І коли такі суперечки відбуваються, то хтось із подружжя нерідко вдає, ніби він або вона сьогодні нездужає. Нерідко так чинить саме леді. Можливо, щось таки на леді Поул окошилося? Коли це якась дрібничка, там, нове плаття або капелюшок, то, може, варто поступитися її бажанню? Коли ж це щось значне, як-от новий будинок або подорож до Шотландії, то краще було би про це з нею поговорити. М-р Бейллі був переконаний: її милості вистачить здорового глузду.

Запала мовчанка. Здавалося, сер Волтер пильно дивиться на довгий ніс м-ра Бейллі.

— Ми з її милістю не сварилися, — нарешті промовив він.

Ах, по-доброму зітхнув м-р Бейллі. Можливо, серу Волтеру просто здалося, що вони не сварилися. Часто джентльмени не помічають усіх ознак. М-р Бейллі порадив серу Волтеру замислитися. А раптом він сказав її милості щось прикре? М-р Бейллі не судитиме строго, адже йдеться про звичні прикрощі, які супроводжують молодят, коли ті мусять обживатися в перші дні під спільним дахом.

— У леді Поул геть інакша вдача. Вона не якесь там розпанькане дитя!

Аякже-аякже, твердив м-р Бейллі. Та її милість дуже юна, а юні варто дозволяти трохи пустощів. Молоді плечі не носять старих голів, тож і серу Волтеру не варто сподіватися на таке. М-р Бейллі охоче заглиблювався в улюблений предмет. У нього вже напохваті були приклади (з історії та літератури) розважливих чоловіків та жінок, що свого часу в молодості наробили вдосталь дурниць. Та самий лиш погляд на сера Волтера переконав його, що продовжувати в такому самому дусі не варто.

Сер Волтер почувався достоту однаково з ним. Він теж мав що сказати, і немало, і вже був надумав це, однак не відчував під собою певного ґрунту. Чоловік, котрий уперше бере шлюб у віці сорока двох років, надто добре знає, що мало не всі його знайомі набагато ліпше обізнані про сімейне життя і дають собі раду значно краще від нього. Тому сер Волтер обмежився насупленим поглядом на м-ра Бейллі і, позаяк була вже майже одинадцята година, то гукнув запрягати коней у карету, викликав секретаря та велів одвезти себе в Берлінґтон-Гаус де була призначена зустріч із міністрами.

У Берлінґтон-Гаусі він крокував між колон дворика та золоченими вестибюлями. Він піднімався широкими мармуровими сходами під розписаною стелею, у мальованій блакиті небес якої летіла сторчголов або ж і просто розляглася на пухких білих хмаринках тьма богів і богинь, героїв і німф. По дорозі йому кланялися цілі лави напудрених ліврейних лакеїв, аж поки він не дійшов до кабінету, де міністри перебирали папери чи сперечалися між собою.

— Чому ж ви не шлете по містера Норрелла, сер Волтере? — одразу поцікавився м-р Кеннінґ, тільки-но зачув про суть справи. — Я приголомшений, що ви досі цього не зробили. Впевнений, нездужання її милості виявиться легким одхиленням від магічного впливу, що вернув її до життя. М-р Норрелл усе підправить одним маленьким закляттям, і з її милістю знову буде все гаразд.

— Атож! — і собі озвався лорд Каслрей. — Схоже, справи леді Поул уже давно не в руках медиків. Ми з вами, сер Волтере, ходимо по землі з милості Всевишнього, а от її милість — з волі містера Норрелла. Її зв’язок із життям інакший, ніж у решти нас, як із богословського погляду, так, смію припустити, і з медичного.

— Коли хворіє місис Персеваль, — втрутився м-р Персеваль[105], дрібний педантичний правник, непоказного вигляду й манер, що обіймав високодостойну посаду канцлера Скарбниці, — найперша людина, до якої я звертаюся по пораду — це її покоївка. Врешті-решт, кому як не їй найліпше знатися на здоров’ї хазяйки? То що каже покоївка леді Поул?

— Пемпісфорд спантеличена не менше від мого, — похитав головою сер Волтер. — Вона погодилася, що іще два дні тому її милість почувалася якнайкраще, а зараз — бліда, напрочуд тиха, збайдужіла та нещасна. Саме так: Пемпісфорд мені сказала не більше й не менше. А ще — наговорила сім мішків вовни про привидів, які поселилися в будинку. Навіть не знаю, чи моїм слугам не пороблено? Усі якісь чудні та збентежені. Сьогодні вранці один із лакеїв явився до мене з балачками про те, як він опівночі зустрів когось на сходах. Якогось чоловіка в зеленім сурдуті та величезною чуприною блідого, сріблястого волосся.

— Що? Дух? Привид? — уточнив лорд Гоксбері[106].

— Думаю, саме це він і хотів сказати. Так.

— Неймовірно! Просто неймовірно! А воно з ним не говорило? — запитав м-р Кеннінґ.

— Ні. За словами Джоффрі, минаючи його, незнайомець подарував йому холодний зневажливий погляд.

— О, сер Волтере, та ваш лакей просто спав на ходу! Безперечно спав! — проказав м-р Персеваль.

— Або був п’яний, — запропонував м-р Кеннінґ.

— Так, мені це також спадало на думку. Тож ясна річ, я звернувся до Стівена Блека, — відповів сер Волтер. — Одначе той клеїть дурня не згірше від решти. Я ледве можу видобути з нього слово-два.

— Що ж, — сказав м-р Кеннінґ, — думаю, ви не заперечуватимете, що тут без магії не обійшлося? І хіба це не робота містера Норрелла пояснювати незбагненне для інших людей? Шліть по містера Норрелла, сер Волтере!

Пропозиція виявилась настільки твереза, що сер Волтер і собі здивувався, чого не додумався до цього кроку раніше. Свої здібності він вважав якнайвидатнішими, тому й гадки не мав, що може так легко пропустити очевидний зв’язок. А правда в тім, подумалося йому, що насправді магію він просто недолюблював. Не любив узагалі — ні від початку, коли вона йому здавалася облудною, ні тепер, коли її дієвість була доведена. От тільки пояснити це міністрам — він, який переконав їх уперше за двісті років узяти на службу мага! — сер Волтер не міг.

О пів на четверту він повернувся на Гарлі-стрит. Це був найхимерніший час зимового дня. Сутінки розмазували людей і споруди в чорні невиразні контури, поки небо іскрилося сріблясто-голубим кольором і лило холодне світло. Зимове надвечір’я підфарбувало далекий край вулиць рожевими й кривавими барвами, що, хоч і тішили око, та водночас заганяли серце в п’яти. Визираючи надвір у вікно карети, сер Волтер думав про те, як йому пощастило, що він геть не вразливий, бо в іншому разі неприємна потреба звернутися по пораду до мага та чорно-багряне видиво лондонських вулиць неодмінно вибили б його з колії.

Двері будинку за адресою Гарлі-стрит, 9 відчинив Джеффрі. Зайшовши, сер Волтер ураз побіг до сходів. На другому поверсі він проминав венеційську вітальню, де того ранку відпочивала її милість. І якесь передчуття змусило його зазирнути всередину. Спершу здалося, що там нікого немає. Вогонь у каміні ледве горів, немов занурюючи кімнату в іще одні сутінки. Ні лампи, ні свічки ніхто не запалював. І все одно він її побачив.

Ідеально випроставшись, дівчина сиділа спиною до нього у фотелі біля вікна. Жодної, жоднісінької переміни: ні в її місці, ні в поставі, ні навіть у складках сукні та шалі — з нею не відбулося від самого ранку. Усе лишалося таким самим, як і тоді, коли він із нею попрощався перед роботою.

Діставшись кабінету, сер Волтер в один момент написав записку із негайним повідомленням для м-ра Норрелла.

М-р Норрелл змусив себе чекати. Збігла година чи дві. Нарешті він прибув із підкреслено спокійним виразом, що закарбувався на його обличчі. Сер Волтер зустрів його у залі і розповів про всі події останніх днів. А потім запропонував піднятися нагору у венеційську вітальню.

— О! — хутко проказав м-р Норрелл. — З ваших слів, сер Волтере, я цілком певний, що нам не варто турбувати леді Поул, бо, боюся, я нічим зарадити не зможу. Як би болісно не було вам про це повідомляти, мій любий сер Волтере (адже ви знаєте, я ніколи й нізащо не зможу відмовити вам у допомозі), але що б не тривожило її милість, магія навряд чи зможе дати тому раду.

Сер Волтер зітхнув. Він провів рукою по волоссю і геть засмутився:

— Містер Бейллі сказав, із нею все гаразд, тож я подумав…

— От-от! Саме це переконало мене, що я тут безпорадний. Попри очікування магія і медицина не завжди йдуть окремо. Їхні царини часто перетинаються. Від недуг бувають медичні ліки, а бувають магічні. Якщо її милість і справді нездужає чи — боронь Боже! — має знову померти, тоді, безсумнівно, магія прийде на поміч у її лікуванні чи поверненні з того світу. Та пробачте мені, сер Волтере, але описані вами симптоми радше скидаються на душевну недугу, аніж фізичну, а відтак — не належить ані царині магії, ані медицини. Я тут не надто великий знавець. Може, священник вам щось підкаже?

— Але ж лорд Каслрей думав… не знаю, чи правда це… лорд Каслрей думав, що оскільки леді Поул завдячує своїм життям магії… скажу чесно, я не дуже добре його зрозумів, але здається, він мав на увазі, що коли життя її милості корениться в маги, то й лікуванню вона піддаватиметься лише магічному.

— Справді? Оце справді лорд Каслрей таке повідав? Ох, як же він помиляється, але цікаво, що йому саме таке спало на думку. Свого часу це іменували Меродовою єрессю[107]. Один із настоятелів абатства Риво у Йоркширі присвятив усе своє життя розвінчанню цієї теорії ще в дванадцятому столітті. Пізніше його навіть канонізували. Звісно, магічні аспекти богослов’я не мій коник, але я не думаю, що помилюся, коли пораджу звернутися до глави шістдесят дев’ятої трактату Вільяма Пантлера «Три вдосконалювані стани сущого»[108]…

Здавалося, м-р Норрелл знову пустився в одну зі своїх розлогих і нудних промов з історії англійської магії, сповнену посилань на книжки, про які ніхто й ніколи не чув.

— Так-так! — перебив його сер Волтер. — А ви маєте хоч найменшу гадку, хто цей чоловік у зеленім сурдуті з довгим сріблястим волоссям?

— А! То ви гадаєте, тут іще хтось був? Але це малоймовірно. Може, то недбалий слуга залишив на вішаку якийсь зелений халат? Якраз там, де ніхто не сподівається його побачити? Мене самого інколи до смерті лякає ця сама перука, яку ви зараз можете спостерігати в мене на голові. Лукас щовечора повинен її ховати (знає: повинен), але вже кілька разів лишав її на круглій підставці на камінній полиці, над якою висить дзеркало, і перука відображаючись у нім, справляє враження, наче двоє джентльменів, схиливши голови одне до одного, шепочуться про мене.

М-р Норрелл хутко закліпав, дивлячись на сера Волтера. Заявивши, що він нічим більше помогти не може, маг побажав йому доброго вечора і пішов геть.

М-р Норрел негайно рушив додому. Опинившись у будинку на Гановер-сквер, він одразу замкнувся в маленькому кабінеті на третьому поверсі. Це була тиха кімнатка в глибині оселі, вікно якої виходило в сад. Коли він тут працював, сюди ніколи не зазирали слуги, і навіть Чилдермасс повинен був мати напрочуд вагому причину, щоб потурбувати хазяїна. Незважаючи на те, що м-р Норрелл рідко попереджав, коли він збирається всамітнитись у цьому кабінеті, тримати його напоготові було одним із тутешніх правил. От і тепер у каміні яскраво палахкотів огонь, усі лампи було засвічено, але завіси ніхто чомусь не запнув, тому вікно перетворилося на чорне дзеркало, в якім відображалася вся кімнатка.

М-р Норрелл сів за стіл навпроти вікна, розгорнув один із грубезних томів, що лежали на ньому, і пробурмотів собі під носа заклинання.

З каміна випала жаринка, кімнатою шугнула тінь, і через те маг одірвав погляд від сторінок. Він підвів голову і побачив власне стурбоване віддзеркалення у темній шибці, а ще — когось позаду, з блідим сріблястим обличчям, обрамленим осяйною чуприною.

М-р Норрелл не розвернувся, а заговорив прямо до відображення сприкреним, розсердженим тоном:

— Коли ми вели мову про пів життя юної леді, я думав, ідеться про те, що половину від одміряних сімдесяти п’яти років їй буде дозволено лишатися з друзями і сім’єю. Я думав, вона потім немовбито помре!

— Я такого не казав.

— Це шахрайство! Хіба це можна назвати допомогою?! Ці ваші трюки можуть усе зруйнувати! — закричав м-р Норрелл.

Особа у шибці заперечно крекнула:

— Я сподівався, під час нашої другої зустрічі ти будеш розважливішим. Натомість гору взяли гонор і безпідставний гнів на мене! Зі свого боку я виконав усі наші домовленості! Сповнив твої побажання і не взяв нічого, що мені не належало! Якби ти справді переймався щастям леді Поул, то радів би, що тепер у неї є друзі, які по-справжньому її цінують і захоплюються нею!

— О! Якраз це, — зневажливо пхикнув м-р Норрелл, — мені геть однаково. Що значить доля якоїсь юнки у порівнянні з успіхами англійської магії? Ні, мене найбільше бентежить її чоловік — людина, заради якої я на все це пішов! Ваша підступність його неабияк підкосила. А раптом він не витримає такого удару?! А раптом він подасть у відставку?! Іншого союзника, охочого мені допомагати, може просто не знайтися![109] І вже майже напевно поміж міністрів не буде іншого, настільки зобов’язаного мені!

— То мова про чоловіка, еге ж? Ну, тоді я дам йому якусь високу посаду! І він стане кимось набагато більшим, ніж міг би досягти завдяки власним зусиллям. Наприклад, прем’єр-міністром. Або імператором Великої Британії, наприклад! Це тебе влаштує?

— Ні-ні! — загукав м-р Норрелл. — Ви нічого не зрозуміли! Я просто хочу, щоб він був мною вдоволений, говорив про це іншим міністрам і переконував їх у тому, що магія може послужити країні на велике добро!

— Це так загадково, — зверхньо промовила персона у шибці, — я геть не можу зрозуміти, чому допомога цієї особи краща від моєї! Що йому відомо про магію? Нічого! Це я можу тебе навчити рухати гори і трощити ними ворогів! Я можу змусити хмари співати при твоїй появі. Я можу викликати весну з твоїм приїздом і зиму з від’їздом. Я можу…

— Аякже! А в обмін на це хіба що попросите вічні кайдани, якими англійська магія буде навіки прикута до ваших забаганок! Викрадатимете англійців та англійок прямо із постелі, а саму Англію перетворите на домівку, придатну тільки для вашого виродженого племені! Я не ладний сплатити таку високу ціну!

Особа у вікні не стала прямо відповідати на звинувачення. Натомість зі свого місця на маленькому столику раптом підскочила свічка і, перелетівши всю кімнату, врізалася у дзеркало на протилежній стіні й розбила його та порцеляновий бюстик Томаса Ланчестера.

Усе затихло.

М-р Норрелл перелякано сидів і тремтів. Він поглядав на розкидані по столу книги, але якщо й читав, то в якийсь дивовижний спосіб, відомий тільки магам, адже погляд його не бігав по сторінках. За кілька хвилин м-р Норрелл знову підвів погляд. Відображення у шибці зникло.

Всі плани щодо леді Поул зійшли нанівець. Її шлюб (який у тижні, що збігли, здавався таким успішним для обох молодят) пойняли байдужість і мовчанка з її сторони та збентеження й нещастя — з його. І замість того, щоб задавати тон у модному світі, леді Поул відмовлялася йти хоч куди. Її ніхто не провідував, і модний світ незабаром її геть забув.

Слуги на Гарлі-стрит неохоче ходили в кімнату, де вона сиділа, хоча ніхто не міг пояснити чому. Насправді ж, поруч із нею завжди ледве чутно лунав слабкий відгомін подзвону. Прохолодний легіт, здавалося, обвівав її і змушував здригатися будь-кого, хто до неї наближався. Отак вона й сиділа, година за годиною, загорнута в шаль, не рухалася, не говорила, обростаючи кошмарами й тінями.

19

Клуб досвітніх кавалерів

лютий 1808 року

Хай би яким чудернацьким це не здавалося, але ніхто не помітив, що Стівена Блека спіткав той самий недуг, що й її милість. Він також скаржився на постійну втому й те, що йому морозно, а в ті рідкісні миті, коли леді Поул чи Стівен заговорювали, то мовили вони обоє стишено і немовбито з останніх сил.

А може, нічого чудернацького в цьому й не було. Одмінні звички та життя леді та дворецького стирали будь-які подібності їхніх обставин. Дворецький має роботу, яку повинен виконувати. На відміну від леді Поул, Стівену ніхто би не дозволив мовчки дармувати попід вікном, година за годиною. І ті ознаки хвороби леді Поул, у яких решта вбачала гідний недужої людини стан, у Стівена означали просто кепський настрій.

Кухар із Гарлі-стрит, Джон Лонґрідж, був не в гуморі от уже понад тридцять років і тому радо вітав Стівена як новоприбулого до лав таємного братства меланхоліків. Могло навіть скластися враження, ніби його, сердешного, втішало те, що тепер він мав товариша в своїй тузі[110]. Тепер вечорами Стівен бувало сидів, понуривши голову й уткнувшись лицем у долоні, за кухонним столом, а Джон Лонґрідж приходив, сідав навпроти і брався йому співчувати:

— Я так спочуваю вам, сер. Чесне слово. Поганий настрій, містере Блеку, — то найгірша мука, що може спіткати людину. Інколи мені здається, неначебто цілий Лондон — усього лишень вистигла горохова каша, такий же зелений і густий. Я дивлюся на ці горохвяно-кашові обличчя й горохвяно-кашові руки, на людей, що ходять горохвяно-кашовими вулицями. Леле! Як же мені тоді кепсько! Навіть сонечко на небі холодне, й сіре, і схоже на кашу, не здатне мене обігріти. Вас часто проймає холод, сер? — І Джон Лонґрідж з цими словами бувало клав долоню на руку Стівенову. — Ах, містере Блеку, — продовжував він, — та ви ж холодний, як мрець!

Стівен почувався якимсь сомнамбулою. Більше це називати життям не годилось. Яке ж життя може бути в сновиди? Йому ніби снився будинок на Гарлі-стрит та інші слуги. Снилася робота, і друзі, і місис Бренді. Інколи він бачив у снах і геть дивні речі — такі, що не мають бути, як він добре знав десь дуже глибоко в душі (де дуже тісно й холодно). Інколи він ніби крокував коридорами чи сходами в будинку на Гарлі-стрит, минаючи інші коридори й сходи, що тікали кудись удалечінь і водночас належали якомусь іншому місцю. Будинок на Гарлі-стрит ніби випадково потрапив усередину значно більшої старожитньої споруди, де коридори під кам’яними склепіннями повні пилу й тіней. Сходи й підлоги там настільки вичовгані й нерівні, що більше скидаються на дикий камінь, ніж на архітектурне творіння. Та найчуднішим в цім розмаїтті примарних зал було те, що всі вони Стівенові здавались знайомі. Хтозна-чому, хтозна-як, та він часто ловив себе на думці: «Так-с, онде за поворотом зараз буде Східна Зброярня» або ж «Оті сходи ведуть до Вежі Патрача».

Коли б він не забачив ці коридори або ж лише відчував їхню присутність, навіть не бачачи на власні очі, він трішки жвавішав, неначе згадував себе колишнього. Невідомо, яка його частина — душа? чи серце? — лежала в цій зимній сплячці, але в таку мить вона ледь-ледь одтавала, і в тілі його знову бриніли думки, цікавість і якісь почуття. Більше ж Стівена нічого не зворушувало; ніщо його не вдовольняло. Всуціль навколо тіні, порожнеча, відлуння, курява і пил.

Інколи невгамовний дух гнав його в тривалі самітні прогулянки по темних та зимних вулицях у Мейфері та Піккаділлі. І ось одного разу, пізнього вечора наприкінці лютого, він опинився біля кав’ярні м-ра Вортона на Оксфорд-стрит[111]. Стівен добре знав це місце. Тут на другому поверсі гуртувалися «Досвітні кавалери»[112], чоловічий клуб для добірних слуг із добірних лондонських домів. Поміж його визначних завсідників були, наприклад, камердинер лорда Каслрея, кучер герцога Портленда, ну, і звісно же — сам Стівен. «Досвітні кавалери» збиралися що третього вівторка кожного місяця і розважалися так само, як і джентльмени в будь-якому лондонському клубі: випивали, їли, грали в азартні ігри, обговорювали політику та пліткували про своїх полюбовниць. Іншими вечорами нічим не зайняті «Досвітні кавалери» мали звичку стікатися до кімнати на другому поверсі кав’ярні м-ра Вортона й відпочивати поміж учасників товариства. Стівен зайшов у будинок і піднявся сходами на другий поверх.

Тутешні квартири нагадували інтер’єром будь-який подібний заклад у місті. В повітрі висів тютюновий дим — звичайна ознака зібрань чоловічої частини суспільства. Стіни були обшиті панелями з темного дерева. Перегородки з тієї самої деревини розділяли кімнату на кабінети, щоб завсідники могли всамітнюватись у своїм маленькім дерев’янім світі. Гола підлога тішила щодень свіжою тирсою. На столах лежали білі скатертини, каганці стояли начищені й мали охайно підрізані ґноти. Стівен примостився в один із таких кабінетів, замовив чарку портвейну й понуро втупився перед себе.

Коли проз Стівена бувало проходив хтось із «Досвітніх кавалерів», то зупинявся й заговорював до нього, на що дворецький зазвичай махав рукою, нещиро вітаючи мимохідця. Та сьогодні він не переймався навіть цим. Так сталося — о! — два чи три рази, аж раптом Стівен зачув чийсь виразний шепіт:

— Усе правильно! Нічого вдостоювати їх уваги! Бо коли сказано всі слова і зроблено всі справи, ким вони залишаються, як не челяддю й чорноробами? Зате в мить, як ти піднесешся на своє законне місце, на вершечок самої шляхетності й величі, буде вкрай утішно згадувати про відкинуту їхню дружбу!

Це був лиш шепіт, але Стівен чув його краще від голосів та сміху «Досвітніх кавалерів» й інших джентльменів. Йому навіть спала чудна думка, ніби цей шепіт здатний проникати крізь камінь, залізо і мідь. Він міг пролунати з тисячофутової глибини й однаково лишитися чутним. Він міг на друзки розбивати самоцвіти й зводити людей з глузду.

Це все здавалося настільки несосвітенним, що Стівен аж виринув зі своєї летаргії. Пожвавившись од цікавості, хто з ним говорив, він озирнувся навсібіч, але нікого не спостеріг. Зазирнувши за переділку, він побачив у кабінці поруч одну персону прикметної зовнішності. Сусід почувався немов риба у воді. Руки він розкинув поверх перегородок обабіч, а ноги в чоботях закинув на стіл. Мав він кілька чудних рис, з яких найбільш вражало його сріблясте волосся, яскраве, м’яке та блискуче, немов будяковий пух. Чоловік підморгнув Стівену. Потім піднявся і підсів до нього в кабінку.

— Крім того, я би сказав, — конфіденційно звірився джентльмен Стівенові, — що це місто не зберегло й сотої частки своєї колишньої краси! Я повернувся, і воно мене страшенно розчарувало. Колись кинути погляд на Лондон означало побачити ліс шпилів і веж. Різнобарвні прапори і стяги з усіх-усюд сліпили очі! Раніше, куди б ти не глянув, неодмінно побачив би кам’яні рельєфи, тендітні, немов всохлі пальці, й химерні, наче бистра вода! Будинки прикрашали камінні дракони, грифони й леви на знак мудрості, мужності й лютості їхніх мешканців, а в садах при тих будинках жили справжні дракони, грифони й леви в міцних клітках. Їхні рики, добре чутні на вулиці, полохали слабкодухих. У кожній церкві лежали мощі якогось благословенного святого й щогодини творили дива, чим уволювали публіку. І кожен такий святий лежав у домовині зі слонової кістки, що ховалась в усіяній самоцвітами раці, яку встановлено було в дивовижній, срібній із золотом, усипальниці, що горіла денно й нощно сяйвом тисячі воскових свічок! Щодень у місті була якась прекрасна хода на честь котрогось із цих святих, а слава Лондона ширилася по світах! Звісно ж, у ті дні лондонці радо зверталися до мене по пораду, як збудувати храм, як облаштувати сад, як оздобити будинок. І коли вони прохали чемно, як і годиться, я зазвичай давав їм добру раду. Авжеж! Коли Лондон завдячував своїм виглядом мені, то й був красивий, шляхетний, незрівнянний. Зате зараз…

Джентльмен красномовно махнув рукою, неначебто згріб Лондон жужмом у кулак і викинув геть.

— Але ж і дурнувато ти виглядаєш, коли так на мене дивишся! Я завдав собі велетенського клопоту з цим візитом, а ти сидиш тут такий сумний і мовчазний, роззявивши із подиву рота! Смію погодитися, побачити мене тут — гідне подиву, але ж це ще не привід забуватися про манери. Безперечно, — поблажливо визнав чоловік, — англійці часто чудуються моїй появі (власне, що може бути природнішим!), та ж ми з тобою добряче подружилися, і мені здається, я заслуговував на тепліший прийом!

— Ми з вами знайомі, сер? — приголомшено запитав Стівен. — Безсумнівно, я бачив вас у снах. Мені снився велетенський маєток із нескінченними пильними коридорами. Ми там були з вами разом!

— «Ми з вами знайомі, сер?» — перекривив його джентльмен із будяковим волоссям. — Що?! Що ти верзеш?! Хіба ми з тобою не вчащали на одні й ті самі бали й учти? Щоночі? Тиждень за тижнем?

— Хіба що в снах…

— Ото не думав я не гадав, що ти настільки тугодум! — викрикнув джентльмен. — Покинь-Надію — це не сон! Це найдавніше й найпрекрасніше з усіх моїх володінь — численних, зауваж! — і воно настільки ж реальне, як і Карлтон-Гаус[113]. Та набагато реальніше від нього! Я чимало знаю про майбутнє, і можеш мені повірити, за двадцять років його зрівняють із землею[114], саме місто Лондон заледве протягне — е-е! — якісь дві тисячі років, а Покинь-Надію ще постоїть, поки не почнеться нова епоха світу!

Він до смішного зрадів цій думці; взагалі ж, маю зауважити, нескінченне самовихваляння здавалося найбільш природним для нього станом.

— Ні, це не сон! Просто на тобі закляття, яке щоночі переносить тебе в мою Покинь-Надію, де ми веселимося на учтах разом з іншими фейрі!

Стівен нічого не розумів, тільки глипав очима на джентльмена. Аж раптом пригадав, що мусить говорити або його знову обвинуватять у засмученості та поганому вихованні, тому зібрався з думками й, затинаючись, проказав:

— І… і це закляття на мене наклали ви, сер?

— Ну, а хто ж іще?!

Із того, як це промовив джентльмен із будяковим волоссям, виходило, що він вважає своє закляття найвищою честю, яка випала Стівенові. А тому дворецький ґречно за все подякував:

— …хоча, — продовжив він, — чесно кажучи, сер, навіть не уявляю, чим заслужив на вашу доброту. Адже я певен, нічого такого я не зробив.

— О! — в захваті скинув руки джентльмен. — Ось вони й повернулися, твої чудові манери, Стівене Блеку! Ти міг би навчити пихатого англійця одній-двом премудростям, як виявляти свою повагу людям благородного стану. Прийде час, і твої манери ощасливлять тебе!

— А ті золоті гінеї в касі місис Бренді, — здогадався Стівен, — теж належали вам, сер?

— О! Ти тільки-но про це здогадався? А ти звернув увагу, як премудро я все обставив?! Я загадав, як ти мені розказував, що вдень і вночі тебе оточують вороги, які бажають тобі зла, тому й обдарував грошима твою подругу. Відтак коли ви одружитесь, вони стануть твоїми.

— Як же… — Стівен не договорив. І без того було ясно, що джентльмен знає про його життя все й відчуває за собою право втручатися в нього де і як тільки йому заманеться. — Боюся, сер, ви помилилися щодо моїх ворогів. У мене їх немає.

— Любий мій Стівене! — неабияк розвеселившись, викрикнув джентльмен. — Звісно же, в тебе є вороги! І головний поміж них — твій хазяїн, чоловік леді Поул! Він змушує тебе прислужувати і корить тебе своїй волі щодень і щоніч. Він дає тобі завдання, що аж ніяк не пасують ні твоїй красі, ні твоїй шляхетності. Навіщо же йому вдаватися до цього?

— Мабуть, тому що… — почав був Стівен.

— Саме так! — тріумфально перебив його джентльмен. — Тому що в усій довершеності свого лиходійства він закував тебе в кайдани й узяв у полон, щоб самому тріумфувати, танцювати й заходитися лихим сміхом од самого погляду на твою скруту!

Стівен розкрив був рота, щоб заперечити, мовляв, сер Волтер Поул не робив ніколи нічого подібного, мовляв, він завжди ставився до нього з добротою та приязню, мовляв, ще в своїй юності сер Волтер платив йому гроші, які заледве міг собі дозволити, щоб він ходив у школу, а згодом, іще бідніший, часто розділяв із ним хліб і грівся біля одного вогнища. Що ж стосується тріумфу над своїми ворогами, то Стівен часто бачив самовдоволений вищир сера Волтера, коли той святкував маленькі перемоги над політичними опонентами, а от лихого й заливистого реготу ніколи від нього не чув. І Стівен уже збирався про це розповісти, як згадка про «кайдани» раптом прошила його тихою блискавицею. Раптом в уяві він побачив темне місце. Моторошне місце, жахливе місце. Задушливу й смердючу темницю. Де в мороці ховаються тіні, де сковзають і бряжчать важкі залізні кайдани. Що значив цей образ і звідкіль він узявся, Стівен не мав ані найменшої гадки. Навряд чи це міг бути спогад. Невже він колись міг перебувати в такому місці?

— …Коли б він дізнався, що ви з нею щоночі тікаєте до мене в щасливіший дім, то бігме! одразу сказився б од ревнощів і, смію припустити, навіть наважився би повбивати вас обох. Та не бійся, мій любий-прелюбий Стівене! Я добряче подбаю про те, щоб він ніколи цього не дізнався. Як же я терпіти не можу таких себелюбців! Кому як не мені відомо, що значить бути зневаженим і приниженим пихатим англійцем, коли мусиш виконувати завдання, нижчі твоєї гідності. Мені нестерпно бачити, як тебе може спіткати така ж доля!

Джентльмен змовк на мить, погладив Стівена по щоці та лобі своїми крижаними білими пальцями, од чого дворецькому тільки зашпори зайшли.

— Ти навіть не уявляєш, наскільки мене проймають теплі відчуття й цікавість до тебе, як не терпиться мені помогти тобі! І саме тому я хочу постановити тебе королем у якомусь із володінь фейрі!

— Я… я перепрошую, сер. Я думав геть про інше. Кажете, королем? Ні, сер. Я ніколи не зміг би королювати. Вам так здається лише через вашу добрість. Крім того, боюся, країна фейрі для мене — місце не найкраще. Від найпершого візиту до вашої оселі я став дуже забарний і нетямущий. Я втомлений уранці, вдень, увечері й уночі, мені осоружне таке життя. Боюся, причина в мені, а може, просто смертному не так легко знести блаженство країни фейрі?

— О! Та це просто сум од того, наскільки бляклою здається Англія у порівнянні з блискучим життям у моєму домі, де нескінченно правлять бал і гримить бенкет, а гості завжди вбрані в найліпші свої наряди!

— Мабуть, ви маєте рацію, сер. Та я однаково був би вам страшенно вдячний, якби ви одшукали в своїм серці крихту бажання і розчаклували мене.

— Але ж це не можливо! — заявив джентльмен. — Хіба ти не знаєш, що мої прекрасні сестри й кузини (заради кожної з яких, мушу визнати, вбивали одне одного королі й імперії розсипалися на порох) — геть усі вони пересварилися за право танцювати з тобою наступного разу? І що вони скажуть, якби я раптом оголосив їм, що ти більше не повернешся в Покинь-Надію? Адже серед своїх чеснот маю назвати те, що я якнайуважніший брат і кузен, який при нагоді неодмінно догоджає жіночій половині свого дому. Що ж до твого небажання ставати королем, запевняю тебе, немає нічого кращого, ніж коли тобі вклоняються й обдаровують усіма можливими титулами.

І з цими словами він знову пустився нахвалювати Стівенові красу, гідну поставу та вишукану майстерність у танці — все те, що на думку джентльмена робило його підходящим правителем обширного королівства у Фейрі, тож він почав розмірковувати вголос, яке саме підійде Стівенові найбільше.

— Блаженство-Невимовне буде нівроку: чорні непрохідні ліси, самітні гори та безбережні моря. Має одну перевагу — зараз там немає свого короля — так само, як і недолік: існує вже двадцять шість претендентів на престол, тому з ходу доведеться зануритись у криваву братовбивчу війну, чого тобі, мабуть, не хотілося б. Еге ж? Ще є герцогство Сердешний Я[115]. У нинішнього герцога там геть немає друзів. З іншого боку, хіба можна дозволити своєму другові стати на чолі такої нікчемної діри як Сердешний Я?!

20

Сумнівний капелюшник

лютий 1808 року

Усі, хто сподівався, що з виходом магії на сцену війні буде покладено край, невдовзі розчарувалися.

— Магія! — вигукував м-р Кеннінґ, міністр закордонних справ. — Не згадуйте її в моїй присутності! Як і все інше, суцільне розчарування і невдачі.

Ніде правди діти, слова його почасти були справедливі, і м-р Норрелл з радістю пускався в розлогі та складні пояснення, чому неможливе те чи інше. Якось під час чергового такого розтлумачування він виголосив те, про що потім пошкодував. Сталося це в Берлінґтон-Гаусі, коли м-р Норрелл пояснював лорду Гоксбері, міністру внутрішніх справ[116], що деякі діяння не можливі, оскільки потребуватимуть зусиль… ну… щонайменше десятка магів, котрі трудитимуться, не покладаючи рук, цілими днями. Далі він виголосив розлогу й нудну промову про жалюгідний стан англійської магії, яку завершив такими словами:

— Шкода, але ваша милість і без мене знає, що наша талановита юнь у пошуках свого майбуття заглядається лиш на армію, флот і церкву. А от мій упосліджений фах, на жаль, ніхто не помічає. — І зітхнув.

Єдине, чого цими словами домагався м-р Норрелл, було, напевно, зайвий раз наголосити на власному таланті, от тільки лорд Гоксбері зрозумів їх цілком інакше.

— О! — вигукнув він. — То потрібно більше магів? Звичайно ж! Авжеж! Усе ясно. Школа підійде? Чи, може, Королівське товариство під патронатом Його Величності? Скажу так, містере Норрелле, всі деталі я полишаю на вас. З радістю чекатиму якогось меморандуму од вас щодо цього питання, я з ним ознайомлюся і передам ваші пропозиції на розгляд іншим міністрам. Нам усім відома ваша майстерність у таких проектах, вони завжди такі ясні, такі докладні, а ще у вас чудовий почерк. Повірте мені, гроші знайдуться. Не кваптеся. Обдумайте все. Я знаю, ви дуже зайнята людина.

Сердешний м-р Норрелл! Годі було й придумати щось гірше від творення нових магів! Себе він розраджував думкою, що лорд Гоксбері — взірцевий міністр, відданий своїй справі, з тисячею і ще одною річчю на думці, вартими пильної уваги. Безперечно, він скоро про все забуде.

Та вже наступного разу, як м-р Норрелл потрапив до Берлінґтон-Гаусу, лорд Гоксбері помітив його і догнав, вигукуючи по дорозі:

— А! Містере Норрелле! Я вже обговорив із королем ваш задум стосовно підготовки нових магів. Його Величність дуже радий, йому неабияк припала до вподоби ваша ідея, тому він просив переказати вам, що він радо візьме нову школу під свій патронат.

На щастя, перш ніж м-р Норрелл устиг щось відповісти, несподівана поява шведського посла змусила його милість поквапитись, і він пішов геть.

Десь за тиждень чи навіть трошки пізніше м-р Норрелл і лорд Гоксбері побачилися знову, цього разу на званій вечері у принца Вельського, яку той давав у Карлтон-Гаусі на честь м-ра Норрелла.

— А! Містере Норрелле, ось ми й зустрілись. Але ж навряд чи ви маєте при собі які-небудь рекомендації щодо школи магії? Я от тільки-но говорив із герцогом Девонширським[117], і знаєте, він виявив неабиякий інтерес. Каже, в нього якраз є особняк у Лемінґтон-Спа, що якраз згодиться. Цікавився навчальним планом. Питав, чи ходитимуть учні до молитви, де маги спатимуть — безліч питань, відповідь на які я не знаю й близько. Ви би не могли з ним сьогодні переговорити? Он він стоїть біля каміна, махає нам і зараз підійде. Ваша милосте, це містер Норрелл, і він готовий дати вам відповідь на всі запитання!

М-рові Норреллу насилу вдалося переконати лорда Гоксбері та герцога Девонширського, що школа забере забагато часу, крім того, треба ж іще підшукати молодь, достатньо талановиту, аби за цю справу взагалі варто було братися. Із превеликою неохотою його милість і його світлість мусили з цим погодитися, а м-р Норрелл тим часом відволік їх набагато податливішим проектом — нищенням уже існуючих магів.

Справа в тім, що вже давним-давно його дратували вуличні ворожбити Лондона. Навіть іще нікому не відомий і не цікавий, він свого часу засипав урядовців та інших видатних джентльменів своїми супліками про необхідність витурити бродячих чаровників за межі міста. Тож цілком природно, що, вславившись, м-р Норрелл подвоїв і потроїв свої зусилля. Найперше він придумав, щоб усі магічні дії підпадали під нагляд уряду та вигадав запровадити дозволи (хоч і не міг уявити, хто б іще, крім нього, мав такий дозвіл). Він запропонував зібрати спеціальну наглядову Раду магії, але з цією ідеєю м-р Норрелл узяв на себе трохи зайвого.

І як сказав лорд Гоксбері серу Волтеру:

— Ми геть не хочемо ображати людину, котра так прислужилася країні, але вимагати заснування нового управління зі своїми таємними радниками та секретарями й бозна-ким іще посеред виснажливої війни?! Ще й для чого? Слухати містера Норрелла та говорити йому компліменти? Це навіть не обговорюється. Прошу вас, мій любий сер Волтере, переконайте його зайнятися чимось іншим.

Тож наступного разу, як зустрілися сер Волтер і м-р Норрелл (а було це в Норрелловому будинку на Гановер-сквер), гість звернувся до господаря з такими словами:

— Пречудова пропозиція, сер, проти неї ніхто слова не скаже, але запровадження Ради… так не роблять, одним словом. Адже в межах лондонського Сіті (бо наш клопіт, головним чином, зосереджений тут) вона не матиме ані найменших повноважень. Послухайте, ось, що ми зробимо. Взавтра ми з вами вирушимо до Меншн-Гаусу[118], дочекаємося лорда-мера і кількох його райців. Думаю, вже скоро матимемо поміж них однодумців.

— Але ж, любий сер Волтере! — вигукнув м-р Норрелл. — Це нікуди не годиться. Наш клопіт Лондоном не обмежується. Я думав про це відтоді, як покинув Йоркшир… — (Тут він взявся шукати на список у паперах, розкиданих на маленькому столику поруч.) — Ось: двадцятеро вуличних ворожбитів живуть у Нориджі, двоє у Ярмуті, двоє у Ґлостері, шестеро у Вінчестері, сорок двоє в Пензансі! Ви тільки послухайте! Кілька днів тому до мого дому внадилася якась нечупарна дама (тільки уявіть собі!) та вимагала зустрічі зі мною, по якій я мав би виписати їй документ — ціле свідоцтво, не менше! — моє особисте підтвердження її магічних здібностей. Я був приголомшений як ніколи в житті! Сказав їй: «Послухайте, жіночко!..»

— Ви згадали інші міста, — раптом затараторив і перебив його сер Волтер, — ви знаєте, я тут подумав, що як Лондон позбудеться цієї прокази, то й інші за столицею не забаряться. Ніхто ніколи не хоче відставати від Лондона.

Невдовзі м-р Норрелл побачив, що сер Волтер усе правильно передбачив. Лорд-мер і його райці з радістю взялися до справи відродження доброї слави англійської магії, а тому переконали міський суд упровадити Комітет із розслідування магічних діянь, який у свою чергу постановив, що в межах міста тільки м-рові Норреллу дозволено чарувати, а от інші особи, «що поставили будки і ятки або іншим яким чином докучали городянам міста Лондона своїми претензіями на магічну вправність», мали негайно покинути столицю.

Отак вуличні ворожбити познімали свої крихітні ятки, повантажили свій небагатий скарб на тачки і чвалом рушили за межі міста. Дехто по дорозі не полінився й прокляв Лондон, але більшість сприйняла цей поворот долі гідно, себто по-філософськи. Подумки вже багато хто давно рішив, що в подальшому натомість займатиметься чимсь іншим — жебратиме на вулиці й крастиме, оскільки жебрання та крадіжки і так були їх аматорською нивою всі ці роки, відтак душевні їх муки були не такими сильними, як вам могло спасти на думку.

Проте лише один нікуди не дівся. Вінкулюс, маг із Треднідл-стрит, лишався в своїй будці й надалі пророкував злу годину, продавав дрібні помсти знехтуваним коханцям та ображеним підмайстрам. Природно, що м-р Норрелл завзято скаржився на нього в Комітет із розслідування магічних діянь, оскільки Вінкулюс якраз найбільше його дратував. Комітет із розслідування магічних діянь засилав до ворожбита справників і констеблів, які погрожували забити Вінкулюса в колодки, але той не зважав. Його слава поміж лондонців була такою великою, що Комітет побоювався бунту, якщо взяти мага силою.

Одного холодного лютневого дня Вінкулюс сидів у своїй будці поруч із церквою святого Христофора-ле-Стокса. Коли хтось із моїх читачів забув, на що були схожі всі ці ворожбитські будки в нашому дитинстві, я нагадаю, що вони радше скидалися на балаган для вистав із Панчем і Джуді або торгову ятку на ярмарку — такі собі полотняні шатра на дерев’яних каркасах. Жовта запона, до половини декорована густим коржем бруду, слугувала і входом до неї, і рекламною площею, на якій вивішували перелік доступних тут послуг.

Цього самого дня у Вінкулюса геть не було ані відвідувачів, ані надії на них. Із вулиць позникали перехожі, а над Лондоном навис гіркий сірий туман, що тхнув димом та дьогтем. Зазвичай крамарі нагортали у вогонь побільше вугілля і палили всі можливі світильники, марно намагаючись розвіяти морок та холод, але сьогодні еркери магазинів сумно поглядали на вулицю темними шибками: крізь туман не пробивався жоден огник. Тож ніхто не йшов витрачати гроші, і крамарі, розслабившись, стовбичили у довгих білих фартухах і напудрених перуках біля камінів та гомоніли одне з одним або ж просто грілися. В такі дні на вулицю не потикав носа ніхто, хто мав чим зайнятися вдома, решта ж, змушена вибиратись надвір, хутко робили свої справи й чим швидше верталися назад.

Промерзши до кісток, Вінкулюс понуро сидів за завіскою, перебираючи подумки імена двох-трьох власників пивниць, яких, можливо, вдалося би переконати відпустити йому трошки глінтвейну в кредит. Він уже майже надумав, куди податися найперше, як знадвору хтось — клієнт? — затупотів, хукаючи при цьому на свої пальці. Вінкулюс одіпнув завіску і вийшов на вулицю.

— Ти маг?

Вінкулюс із підозрою в голосі відповів, що так: чоловік йому нагадував судового пристава.

— Чудово. У мене для тебе робота.

— Два шилінги за просту пораду.

Чоловік поліз у кишеню, дістав гаманець і поклав два шилінги в руку Вінкулюсові.

Потім він заходився пояснювати, якої магії йому було треба і для чого. Він усе розповів дуже доладно, включно з тим, що на його думку, мав би зробити Вінкулюс для розв’язання цієї задачі. От тільки чим більше чоловік говорив, тим менше йому вірив Вінкулюс. За словами клієнта, сам він був із Віндзора. Що ж, цілком вірогідно. Правда, він говорив із північним акцентом, але ворожбита це не здивувало: люди часто в пошуках заробітку приїжджали на південь. Іще чоловік стверджував, ніби успішно займається пошиттям дамських капелюшків. А от ось це навряд, бо менш вірогідного капелюшного майстра годі було собі уявити. Вінкулюс і сам небагато про них знав, але йому точно було відомо, що вбираються вони за останнім словом моди. Цей же пан носив чорне пальто, старожитнє і латане-перелатане. Його сорочка, хоча чиста й доброго крою, мала фасон, що вважався би древнім ще двадцять років тому. Вінкулюс не знав жодної з назв цілої сотні і ще одного артикула, якими торгували капелюшні крамарі, та йому добре було відомо, що їх мають знати майстри з пошиття капелюхів. Цей чоловік нічого такого не знав і називав усе просто «рюшиками».

У таку холоднечу земля під ногами перетворилася на прикру суміш льоду й перемерзлого болота, тож коли Вінкулюс занотовував деталі в масну книжечку, він трохи оступився і рухнув на сумнівного капелюшника. Ворожбит намагався втриматись на ногах, але крига виявилася настільки підступною, що йому довелось вчепитися в чоловіка, ніби в щаблі драбини. Той, здавалося, неабияк перелякався, коли йому в обличчя повіяло дужим духом елю впереміш із капустою, а кощаві пальці обмацали його з ніг до голови, та він однаково змовчав.

— Перепрошую, — пробурмотів Вінкулюс, коли нарешті знову сподобився прийняти вертикальне положення.

— Вибачення прийняті, — чемно відповів йому сумнівний капелюшник, обтрушуючи з пальто крихти черствого хліба, грудочки збитого тлусту, бруд та інші дрібні знаки Вінкулюсової присутності.

Ворожбит і собі поправляв одяг, який трошки скуйовдився, поки він падав.

Сумнівний капелюшник правив далі.

— Як я і казав, моя справа процвітає, мої капелюшки вмить розкуповують у Віндзорі, і ледь не щотижня яка-небудь принцеса із королівського замку приходить до мене замовити собі новий головний убір або рюшики. Над дверима я повішав великий королівський герб із гіпсу, підзолотив його фарбою, і тепер усі знають, що мені виявляють ласку монарші особи. Але мене не полишає думка, що капелюшкова справа надто тяжка. Цілі ночі сидиш і шиєш ці шапочки, рахуєш гроші і так далі. Гадаю, життя би значно спростилось, якби мене покохала одна з цих принцес. У тебе є яке-небудь таке закляття, магу?

— Любовний приворот? Аякже! Однак недешево. Зазвичай беру по чотири шилінги за чарунок на молочарку, десять — на швачку і шість гіней — на вдову з власною справою. А от на принцесу… хм… — Брудними нігтями Вінкулюс задумливо пошкрябав щетину на щоці. — Сорок гіней, — навмання випалив він.

— Гаразд.

— То про котру мова? — запитав ворожбит.

— Про котру що?

— Про котру принцесу?

— Хіба вони не всі однакові, га? Від цього якось залежить ціна?

— Ні, не так щоб уже й залежить. Я вам запишу приворот на клаптику паперу. Розірвете його навпіл і одну половину вшиєте собі в нагрудну кишеню пальта. Іншу треба непомітно запхати в одяг принцеси, яку ви собі оберете.

Сумнівний капелюшник отетерів:

— І як мені, по-твоєму, це зробити?

Вінкулюс поглянув на чоловіка:

— Хіба не ви казали, що шиєте їм капелюшки?

— Ну, звісно же! — розсміявся добродій. — Звісно.

Вінкулюс підозріло глянув на нього.

— Із вас такий же капелюшник, як із мене… е-е…

— Маг? — припустив сумнівний капелюшник. — Визнай, це ж не єдиний твій фах. Адже ти, крім усього іншого, ще й обібрав мені кишені.

— Тільки того, що хотів переконатись, якими злочинами промишляєш ти, — відрізав Вінкулюс і потрусив рукою, поки з рукава не посипалися предмети, що він їх витягнув із кишень сумнівного капелюшника. Жменька срібників, дві золоті гінеї, три-чотири згорнуті аркушики паперу. Ворожбит підняв один із них.

Цидулки виявилися невеличкі, але з цупкого й дорогого паперу, їх помережали густі рядки, виписані акуратним почерком. Перший аркушик починався зі слів «Два закляття на те, щоби змусити впертюха покинути Лондон, і одне — на викриття того, чим зараз займається мій заклятий ворог».

— Маг із Гановер-сквер! — заявив Вінкулюс.

Чилдермасс (а це був саме він) кивнув.

Вінкулюс почитав заклинання. Перше мало переконати об’єкт у тому, що на кожен лондонський цвинтар учащають привиди похованих там людей, а на кожен міст — душі самогубців, які потопилися, стрибаючи з нього. І вся ця потороча мала би поставати перед об’єктом закляття в тій подобі, в якій була перед самісінькою смертю: із знаками вчиненого над ними насильства, хвороб, що їх спіткали, або спорохнілої старості. Од цього він настрахався би так, що ніколи б не наважився перейти міст або проминути церкву — а в Лондоні це неабияк дошкуляло б, адже мости стоять за якусь сотню футів один від одного, а храми розділяє ще менша відстань. Друге закляття мало переконати об’єкта в тому, що справжня і єдина любов та безмежне щастя чекають на нього в селі, ну а третє — що якраз мало встановити, чим зайнятий заклятий ворог, — передбачало використання дзеркала і повинно було, як задумав Норрелл, дозволити Чилдермассу шпигувати за Вінкулюсом.

Ворожбит вищирився:

— Можеш переказати мейферському магу, що його закляття на мене не подіяли!

— Справді? — саркастично перепитав Чилдермасс. — Може, це тому, що я їх не накладав?

Вінкулюс пожбурив папірці на землю.

— То накладай враз! — Він задерикувато склав на грудях руки і зблиснув очима, як щоразу робив, викликаючи Духа ріки Темзи.

— Дякую, але ні.

— Чого ж ні?

— Бо, як і ти, не люблю, коли мені розказують, як робити свою справу. Хазяїн наказав у будь-який спосіб витурити тебе з Лондона. Але я збираюся зробити це по-своєму. Не так, як він каже. Ходімо. Гадаю, Вінкулюсе, буде найкраще, якщо ми з тобою спокійно поговоримо.

Вінкулюс замислився:

— Може, пошукаємо для розмови теплішого місця? Де наливають ель, скажімо?

— Звісно. Як тобі заманеться.

У них під ногами вітер ганяв папірці із Норрелловими закляттями. Вінкулюс нахилився, зібрав їх докупи і, не зважаючи на бруд і солому, що до них поналипали, поклав у нагрудну кишеню свого пальта.

21

Марсельська колода

лютий 1808 року

Пивниця звалася «Ананасом» і колись давно правила за сховок для сумнозвісного злодія та вбивці. Цей злодій і собі мав заклятого ворога, зловмисника нічим не кращого від нього самого. Якось вони вдвох скоїли страшний злочин, але обидві частки награбованого перший злодій лишив собі, виказавши при цьому міській владі ймовірний сховок свого ворога. Коли ж останній втік із Нью-ґейтської тюрми, то першим ділом, опівночі рушив до «Ананаса» в товаристві тридцятьох зарізяк. Душогуби начисто розібрали черепицю з даху пивниці й цеглу її стін, аж поки не добралися до крадія. Що сталося далі, ніхто не бачив, але моторошний лемент із чорної хоч око вийми вулиці запам’ятали всі. Нинішній власник закладу зауважив, що похмура слава «Ананаса» йшла йому на користь: одвідувачів було вдосталь, та й не потрібно було витрачатися на те, щоб лагодити будинок: вистачало самих дощок і смоли, щоб латати діри в стінах — зате пивниця мала вигляд, ніби постійно зализувала рани, одержані в боях із сусідами.

Три масні східці одразу вели від входу з вулиці в похмуру залу. В «Ананасі» витав неповторний аромат, у якому перемішалися запахи елю, тютюну, природний дух одвідувачів та пекельний сморід з річечки Фліт, яку вже незліченні роки всі мали за міську помийницю. Фліт бігла попід підвалинами «Ананаса», який одного дня мав-таки в ній потонути. Стіни пивниці прикрашали дешеві гравюри: портрети славетних злочинців минулого століття (всі вже повішеники) та портрети непутящих синів короля, які ще на шибеницю не потрапили.

Чилдермасс із Вінкулюсом присіли за столик у кутку. Непевна дівка принесла їм дешеву лойову свічку й два металеві кухлі з гарячим пряним елем. Платив Чилдермасс.

Вони пили мовчки якийсь час, аж раптом Вінкулюс підвів погляд на Чилдермасса:

— Що то була за дурня про капелюшки й принцес?

— Ну, мав я одну ідейку, — розсміявся Чилдермасс. — Від найпершого дня, що минув із твоєї появи в книгозбірні мого хазяїна, він клопочеться перед усіма своїми могутніми друзями, щоби звести тебе з цього світу. Навіть просив лорда Гоксбері та сера Волтера Поула, щоб вони передали його скаргу самому королю. По-моєму, він чомусь вирішив, що тільки-но Його Величність дізнається про це, то нашле на тебе усе своє військо. От тільки й лорд Гоксбері, і сер Волтер сказали, що навряд чи король перейматиметься якимсь обірванцем із-за жовтої шторки. З іншого боку, мені спало на думку: якби Його Величність дізнався, що ти загрожуєш незайманості його доньок, то міг би й по-іншому глянути на цю справу[119].

Чилдермасс знову приголубив кухоль із пряним елем:

— Але ж скажи мені, Вінкулюсе, хіба тобі не набридли всі ці фальшиві закляття й удавані пророцтва? Половина твоїх клієнтів приходять із тебе посміятися. У твою магію вони вірять не більше від тебе самого. Твій день добігає кінця. Тепер в Англії є справжній маг.

— Маг із Гановер-сквер? — Вінкулюс зневажливо пирхнув. — Усі можновладці Лондона сидять і розказують одне одному, що не бачили мага, щиросерднішого від нього. Та я магів знаю, і саму магію знаю, і скажу тобі так: усі вони брешуть, і цей — більше від усіх.

Чилдермасс знизав плечима, ніби не хотів морочитись із запереченнями.

Вінкулюс перехилився через стіл:

— «Магію писано буде на ликах камінних горбів, та розум її не вмістить; голі дерева узимку складуть чорні письмена, та їх не збагнуть».

— Горби? Дерева? Вінкулюсе, коли ти востаннє бачив горб чи дерево? Чого б тобі не сказати, що магію писано буде на фасадах брудних будинків або що чорні знаки складатиме дим із коминів?

— Це ж не моє пророцтво!

— А, ну звісно ж. Ти твердиш, що так провістив сам Король Крук. А втім, тут немає нічого дивного. Кожен шарлатан, який мені траплявся, запевняв, ніби мовить од імені Короля Крука.

— «Я сиджу на чорнім престолі в тіні, — бурмотів Вінкулюс, — та не побачать мене. Дощ одкриє мені двері, і я пройду ними».

— Нівроку. Гаразд, якщо пророцтво ти написав не сам, то де його роздобув?

Якусь мить здавалося, що Вінкулюс не відповість, але раптом він промовив:

— Так записано в книзі.

— Книзі? Якій книзі? В мого хазяїна велетенська бібліотека, але такого пророцтва він не знає.

Вінкулюс промовчав.

— Ти маєш цю книгу? — напосідав Чилдермасс.

— Я її зберігаю.

— Так а де ти її дістав? Звідки вкрав?

— Нічого я не крав. Успадкував. Це найбільша слава й найбільший тягар людини в нашу добу.

— Якщо вона дуже цінна, можеш спродати її Норреллу. Він і раніше платив шалені гроші за книги.

— Магові з Гановер-сквер ця книга не належатиме ніколи. Він її навіть не побачить.

— Де ж ти зберігаєш такий великий скарб?

Вінкулюс холодно прокашлявся, немовбито говорив: навряд чи про це дізнається слуга ворога.

Чилдермасс гукнув дівку й замовив іще елю. Вони випили і ще трохи посиділи мовчки. Потім Чилдермасс дістав із нагрудної кишені пальта колоду карт і показав її Вінкулюсу:

— Це марсельське таро[120]. Бачив такі раніше?

— Не раз. Але ця якась інакша.

— Це копія колоди, що належала одному морякові, з яким я заприязнився у Вітбі[121]. Він її купив у Ґенуї, бо мав намір з її допомогою шукати піратські скарби, та коли дійшло до діла, він раптом збагнув, що не розуміється на картах. Тому запропонував їх мені. Я ж був бідний і не мав чим заплатити. Тож ми уклали інакшу угоду: я наворожу йому майбутнє на цих картах, а він дозволить мені їх взяти і зробити копію. На жаль, його корабель віддав швартові раніше, ніж я встиг доробити малюнки, а тому половину колоди я малював по пам’яті.

— І що ж ти йому наворожив?

— Правду. Що він потоне в морі ще до кінця року.

Вінкулюс схвально розсміявся.

Коли Чилдермасс уклав угоду з покійним моряком, то був, здається, настільки бідний, що мусив малювати карти на зворотах рахунків із пивниці, списків прання, листів, старих асигнацій та афіш. Уже згодом він поналіплював свої аркушики на кольоровий картон, хоча в декількох місцях зі звороту прозирав старий друк або почерк, надаючи колоді химерного вигляду.

Чилдермасс виклав дев’ять карт у ряд. Перегорнув першу.

Під картинкою було число і напис: «VIIII. L’Ermite»[122]. На карті був зображений дідок у чернечій рясі з каптуром. В руці фігурка тримала ліхтаря, а другою спиралася на ціпок так, ніби розучилася користуватися руками-ногами від постійного сидіння за наукою. Обличчя монаха здавалося зморшкуватим і підозрілим. Над картою ніби струменіло сухе повітря, що огортало пилюкою схилену над нею людину.

— Хмм! — проказав Чилдермасс. — Твоїми нинішніми діями керує відлюдник. Це ми і так знали.

Наступною картою виявився «Le Mat»[123] — єдина карта без номера, так ніби зображений на ній персонаж походив з іншої історії. На карті Чилдермасса був намальований чоловік, що, ідучи влітку дорогою, проходив попід деревом. Він схилявся на патерицю, а другу палицю ніс на плечі. На ній мотлявся клунок. За чоловіком біг невеличкий песик. Постать мала означати дурня, блазня зі стародавніх часів. На шапці в нього теліпалися дзвіночки, а на колінах були пов’язані стрічки, які Чилдермасс розфарбував червоним і зеленим. Схоже, слуга мага не знав, як розтлумачити цю карту. Він трохи подумав і перегорнув наступні дві: «VIII. La Justice»[124] із коронованою жінкою, що тримала в руках меч і терези, та двійка Жезлів. Жезли були схрещені і, крім усього іншого, могли позначати роздоріжжя.

Чилдермасс коротко пирхнув, схрестив руки та подивився на Вінкулюса не без утіхи.

— Ну і ну! Ось ця карта… — Тут він постукав пальцем по «La Justice». — …говорить мені, що ти вже зважив варіанти і прийшов до рішення. А ось ця… — Чилдермасс показав на Жезли. — …свідчить про те, яким саме є твоє рішення. Ти готовий пуститися в путь. Здається, я тільки марнував свій час. Ти й без мене вже надумав податися геть із Лондона. Стільки обурень, Вінкулюсе, коли ти й так збирався йти!

Ворожбит знизав плечима, немовби говорив: хіба Чилдермасс чекав чогось іншого?

П’ятою картою виявився «Valet de Coupe» — Паж Кубків. Пажа всі уявляють юнаком, але картинка зображувала зрілого чоловіка зі схиленою головою. Розколошкана чуприна, густа борода. В лівиці він тримав важкий кубок і на обличчі мав такий дивний, змучений вираз, наче ніс найтяжчий келих світу. Ні, йшлося про якийсь інший тягар, не видний одразу. Через матеріали, з яких Чилдермасс мусив виготовити карти, зображення мало вкрай незвичний вигляд. Його нанесли на зворот листа, писані рядки якого тепер проглядали крізь папір. Відтак одяг чоловіка був плетивом рукописних букв, і навіть його обличчя та руки мали на собі фрагменти літер.

Вінкулюс розреготівся, забачивши це, немовбито впізнав карту, і, вітаючи її, тричі плеснув по стільниці. Можливо, саме тому Чилдермасса вперше пройняв сумнів.

— У тебе є повідомлення для когось іще, — вагаючись промовив він.

— І наступна карта покаже мені цю людину? — киваючи, запитав ворожбит.

— Так.

— Ого! — вигукнув він і сам перевернув шосту карту.

Це був «Cavalier de Baton» — Лицар Жезлів. Чоловік у крислатому капелюсі сидів верхи на блідому коні. Сільську місцину, якою він їхав, позначали нечисленні камінці й жмутки трави під копитами коня. Одяг був справний і на вигляд дорогий. Із якоїсь незбагненної причини лицар мав важкого кийка. Але слово «кийок» додавало тій речі солідності, бо йшлося хіба що про товсту гілку, виламану з дерева чи живоплоту. На ній ще вціліли сучки і листя.

Вінкулюс узяв карту в руки і ретельно її роздивився.

Сьомою була двійка Мечів. Чилдермасс ніяк це не прокоментував, натомість одразу перегорнув восьму — «Le Pendv», Повішеника. Дев’ятою картою виявився «Le Monde», Світ. На ньому голяка танцювала якась жіноча постать, по чотирьох кутках карти були зображені янгол, орел, крилатий бик і крилатий лев — символи чотирьох євангелістів.

— На тебе, певно, чекає зустріч, — промовив Чилдермасс, — що вестиме до мук, вірогідно, навіть смерті. Карти не кажуть, виживеш ти чи ні, але, що б із тобою не сталося, ось це, — він показав на останню карту, — говорить, що своєї мети ти досягнеш.

— А чи відомо тобі, хто я зараз? — запитав Вінкулюс.

— Не геть, але все одно зараз я знаю про тебе більше, ніж до цього.

— Ти ж бачиш, що я не схожий на інших.

— Тут нічого не свідчить, що ти не шарлатан, — промовив Чилдермасс і заходився збирати карти.

— Зажди, — попросив ворожбит, — дай тепер я тобі поворожу.

Вінкулюс узяв карти і виклав дев’ять у ряд[125]. Потім перегорнув їх одна за одною: «XVIII La Lune», «XVI La Maison» обернена, дев’ятка Мечів, «Valet de Baton», десятка Жезлів обернена, «II La Papesse», «X La Rove de Fortuvne», двійка Монет, Король Кубків. Вінкулюс подивився на них. Узяв «La Maison Dieu», роздивився її, але нічого не сказав.

Чилдермасс засміявся.

— Твоя правда, Вінкулюсе. Іншого такого, як ти, немає. Онде моє життя — на столі. Але тобі не під силу його прочитати. Ти дивне створіння, цілковита протилежність усім магам останніх століть, їх переповнювала ученість, але вони не мали таланту. Ти ж маєш талант, але ані крихти знання. Ти навіть не можеш видобути вигоду з того, що бачиш.

Брудними нігтями Вінкулюс пошкріб пожовклу щоку.

І знову Чилдермасс узявся збирати свої карти, і знову Вінкулюс його зупинив та показав, що вони мають повторити.

— Що? — здивувався Чилдермасс. — Я ж уже тобі поворожив. А ти мені не зміг. Що нам іще залишилося?

— Я ворожитиму майбутнє для нього.

— Для кого? Норрелла? Ти ж нічого в тому не розбереш.

— Тасуй колоду, — вперто правив своєї Вінкулюс.

Тож Чилдермасс перетасував карти, Вінкулюс узяв дев’ять і виклав їх у ряд. Перегорнув першу. «IIII. L’Emperevr». На ній був зображений король на престолі просто неба з усіма звичними монаршими регаліями — короною і скіпетром. Чилдермасс подався вперед і поглянув на карту ретельніше.

— Що таке? — запитав Вінкулюс.

— Здається, я таки погано її перемалював. Ніколи раніше не звертав на це уваги. Рисунок чорнилом геть поганий. Лінії грубі й розмазані, так що волосся й мантія Імператора мало не повністю чорні. Ще й хтось залишив брудний одбиток пальця на орлі. Імператор мав би бути старшим. Я ж намалював якогось юнака. Ризикнеш прочитати її смисл?

— Ні, — відповів Вінкулюс і зневажливо смикнув підборіддям, показуючи, щоб Чилдермасс перегортав наступну карту.

«IIII. L’Emperevr».

На якусь мить запала тиша.

— Це неможливо, — заявив Чилдермасс. — У колоді лиш один Імператор. Мені це точно відомо.

Крім усього іншого, цей король був ще молодший і ще лютіший од попереднього. Чуприна й мантія почорніли, а корона на голові звузилася до тонкої смужки блідого металу. На карті не було відбитка нічийого пальця, але велика пташина в її куті тепер точно була чорного кольору і позбулася всіх ознак орла, набувши цілковито англійських форм — вона перетворилася на крука.

Чилдермасс перегорнув третю карту. «IIII. L’Emperevr». І четверту. «IIII. L’Emperevr». На п’ятій зникли підпис і номер карти, але зображення лишалося те саме: юний чорнявий король із великим чорним птахом біля ніг. Чилдермасс перегортав наступні карти. Навіть перевірив решту колоди, але від хвилювання в нього тремтіли руки, і карти летіли навсібіч. Тепер Чилдермасса оточували чорні королі, що летіли й крутилися в холодному сірому повітрі. І на кожній із них була та сама фігура з тим самим блідим невблаганним поглядом.

— Ось! — тихо промовив Вінкулюс. — Ось це й перекажи магу з Гановер-сквер! Ось це його минуле, його теперішнє і його прийдешнє!

Не варто й говорити, що, коли Чилдермасс повернувся на Гановер-сквер і достоту переповів усе м-ру Норреллу, той дуже розсердився. Що Вінкулюс і надалі противився його волі, вже було поганим знаком. Ще гірше: він стверджував, ніби має якусь книгу, а м-р Норрелл не матиме змоги її прочитати. Але те, що він удав, ніби ворожить на майбутнє м-ра Норрелла й надумав погрожувати йому картинками Чорних Королів, було взагалі нестерпно.

— Він вас ошукав! — розлючено заявив м-р Норрелл. — Сховав ваші карти, підмінивши їх власною колодою. Я просто вражений, що ви на це купилися!

— Атож! — погодився м-р Ласеллз, змірявши Чилдермасса холодним поглядом.

— Тут нічого й сумніватися, Вінкулюс усього-на-всього показував фокуси, — погодився з ним Дролайт. — Та однаково я хотів би побачити це. Я прямо в захваті від нього. Шкода, містере Чилдермассе, ви мене не попередили, що йдете до нього. Я би склав вам компанію.

Чилдермасс пропустив повз вуха зауваження Ласеллза і Дролайта, а сам звернувся до м-ра Норрелла:

— Навіть якщо припустити, що він настільки вправний шулер, аби провернути такий трюк (в чому я анітрохи не переконаний), він не міг знати, що я маю марсельську колоду. Звідки йому знати те, що не відомо вам?

— Так. Вам і справді пощастило, що я про це не знав! Треба ж таке — віщувати майбутнє на картах з картинками. Як я це зневажаю! Від першого і до останнього кроку це все була напрочуд погана задумка.

— А що робити з книгою, якою нібито володіє ворожбит? — поцікавився Ласеллз.

— Так, і справді, — кивнув м-р Норрелл. — Те дивне пророцтво. Смію припустити, в ньому нічого путнього немає, але один-два вирази мали й справді давнє походження. Мабуть, було би краще глянути на цю книгу.

— То як, містере Чилдермассе? — запитав Ласеллз.

— Я не знаю, де він її зберігає.

— Тоді ми пропонуємо вам це з’ясувати.

Ось так і сталося, що Чилдермасс заслав вивідувачів шпигувати за Вінкулюсом, і його першим несподіваним відкриттям стало те, що ворожбит, виявляється, був одружений. Причому значно ґрунтовніше від більшості людей. Адже в нього налічувалося п’ятеро дружин, розкиданих по різних парафіях Лондона і навколишніх містечках та селах. Найстаршій виповнилося сорок п’ять, наймолодшій — п’ятнадцять, і кожна з них ні сном, ні духом не знала про решту чотирьох. Чилдермасс примудрився зустрітися з усіма по черзі. З двома він розіграв свій номер із сумнівним майстром дамських капелюшків; іншій представився митником; для четвертої вирядився п’яним та азартним шахраєм; ну, а п’ятій повідав, що, хоча широкий світ знає його як прислужника великого м-ра Норрелла із Гановер-сквер, він достоту і сам справжній маг. Дві спробували його пограбувати; одна пообіцяла розказати йому все на світі, поки він частуватимете її джином; ще одна спробувала затягнути його з собою на молитву до методистів; ну, а п’ята, на превелике здивування для всіх, у нього закохалася. Та врешті-решт усі ці ігрища скінчилися нічим, бо жодна з них узагалі не знала, що Вінкулюс має якусь там книжку, не кажучи вже про те, щоб повідати про місце її сховку.

М-р Норрелл відмовлявся в це вірити і тому в особистім кабінеті на третьому поверсі промовляв закляття і, прикипівши поглядом до срібної миски з водою, дослідив помешкання усіх п’ятьох дружин Вінкулюса, однак не подужав знайти нічого, бодай віддалено схожого на книгу.

Тим часом поверхом вище, у крихітній власній кімнатці, Чилдермасс розкладав свої карти. Вони набули свого колишнього вигляду, крім Імператора, який так і не позбувся легкої подоби Короля Крука. Раз по раз серед інших випадали одні й ті самі карти, наприклад Туз Кубків — церковний на вигляд потир складної конструкції, що радше нагадувала якесь місто на стеблині[126] — і «II. La Papesse». Чилдермассів хід думок підказував йому, що карти свідчать про щось приховане. З дивною частотою випадала і масть Жезлів, але винятково верхні карти: Сімка, Вісімка, Дев’ятка й Десятка[127]. І чим більше Чилдермасс дивився на ці лави Жезлів, тим більше вони йому скидалися на рядки письма і водночас — на бар’єр, перешкоду для розуміння. Ось так поступово Чилдермасс повірив у те, що книгу Вінкулюса, чим би вона не була насправді, писано якоюсь невідомою мовою.

22

Лицар Жезлів

лютий 1808 року

Джонатан Стрейндж дуже відрізнявся від батька. Не був жадібний, не був пихатий, мав виважений і спокійний характер. Та попри відсутність очевидних пороків перелічити його чесноти було так само складно. Модний люд, із яким він спілкувався[128] під час розваг у Веймуті або ж у вітальнях Бата, неодноразово визнавав його «якнайчарівнішим чоловіком у цілому світі», але ці слова лиш означали, що Джонатан Стрейндж добре говорив і танцював, а ще полював та грав у азартні ігри з іншими джентльменами, як і годиться людині його стану.

Що ж до зовнішності, то був він досить високий і мав гарну статуру. Дехто називав його красенем, хоча далеко не всі поділяли таку думку. Адже його обличчя мало два недоліки: довгастий ніс та іронічний вираз. Правда ще й у тому, що його волосся було рудуватого відтінку, а як відомо, жоден рудько не може претендувати на звання вродливця.

Коли помер батько, Джонатан Стрейндж саме намагався переконати одну юну леді взяти з ним шлюб. Вернувшись же додому в Шрусбері у день батькової смерті та зачувши від слуг новини, найперше він подумав про те, чи вплине це якось на його матримоніальні плани. Чи побільшали тепер його шанси почути «так» від обраної партії? Або ж навпаки — поменшали?

Одруження мало бути найпростішою справою. Їх підтримували всі друзі, а рідний брат леді (єдиний її родич) прагнув цього шлюбу чи не сильніше від самого Джонатана Стрейнджа. Щоправда, Лоренса Стрейнджа геть не влаштовувала злиденність майбутньої нареченої, проте його змога шкодити цьому задуму зійшла нанівець, коли старий замерз на смерть із власної провини.

Та хоча Джонатан Стрейндж от уже кілька місяців вважався залицяльником юної леді, справа до заручин, яких очікували з години на годину, поки не дійшла. Не можна сказати, що вона його не кохала, він був певен — кохала, — проте інколи в нього складалося враження, ніби дівчина його покохала тільки заради того, щоб постійно сваритися. Від такого він дещо розгубився. Джонатану Стрейнджу здавалося, він зробив усе, щоб вволити її побажання щодо своєї поведінки. Він майже покинув карти й інші азартні ігри, практично не пив спиртного — лиш трохи більше пляшки на день. Заявив їй, що не проти частіше ходити до церкви, якщо вона цього хоче. Скажімо, раз на тиждень або навіть два, коли їй так сподобається більше. Та вона відповіла, що не зазіхає на його свободу совісті і що такі речі не можна нав’язувати. Він знав, що їй не до вподоби його часті поїздки в Бат, Брайтон, Веймут і Челтенем, тому він запевнив, що їй не варто боятися тамтешнього жіноцтва, хай воно і чарівне та однаково нічого не важить для нього. Юнка відповіла, що її хвилює геть інше. І що таке навіть не спадало їй на думку. Вона просто хотіла, щоби він із більшою користю витрачав свій час. Мовляв, вона далека від моралізування і сама як ніхто інший любить веселощі, та хіба ж можна вікувати своє життя в нескінченній гульні?! Невже він не має ніяких інших цілей? Невже це єдине, що робить його щасливим?

На це Джонатан Стрейндж відповідав, що цілковито з нею згоден і весь минулий рік постійно будував плани, як опанувати якусь професію або, може, чомусь навчитись. Самі по собі плани були дуже гарні. Він збирався відшукати нужденного генія-поета і взяти його під крило; він думав навчатися праву; шукати викопні рештки на пляжах Лайм-Риджиса; придбати ливарню; опанувати гірничу справу; розпитати приятеля про нові досягнення в сільському господарстві; зайнятися богослов’ям; врешті-решт дочитати захопливу книгу про інженерну справу, яку, він майже точно пам’ятав, залишив на столику в дальньому закуті батькової бібліотеки два-три роки тому. Але всі ці прожекти наражалися на якусь нездоланну перешкоду. Нужденних геніїв-поетів, виявилось, не так просто відшукати[129]; навчальні книги для правників виявилися нудні; він так і не згадав імені приятеля, котрий знався на сільському господарстві; а того дня, як він збирався у Лайм-Риджис, пішов страшенний дощ.

Так воно й тривало далі. Юній леді він заявив, що шкодує, бо не пішов служити на флот багато років тому. Це було би найкращим для нього заняттям! Але в ті дні йому не дозволив би батько, а зараз йому вже двадцять вісім, і з морською кар’єрою він спізнився.

Цю навдивовижу всім невдоволену леді звали Арабелла Вудгоуп. Вона була донькою блаженної пам’яті душпастиря парафії святого Світуна у Кланбері[130]. Коли помер Лоренс Стрейндж, вона саме гостювала в друзів ув однім ґлостерширськім селі, де настоятелем церкви служив її брат. Лист зі співчуттями, який вона написала Джонатанові Стрейнджу, прибув до нього вранці у день похорону. В нім вона висловила все, що годиться говорити з такої нагоди — шкоду за його втратою, яку дещо погамовувала пам’ять про численні вади м-ра Стренда-старшого. Але це було не все. Вона хвилювалася за нього. Шкодувала, що не може бути поруч із ним у Шропширі. Висловлювала жаль через те, що в такий час він опинився далеко від друзів, сам один.

І тут він зважився враз. Навряд чи коли випаде зручніший і кращий момент. Її ніколи більше не сповнюватиме така ніжність, замішана на хвилюванні, а йому ніколи не стати багатшим. (Джонатанові Стрейнджу не до кінця вірилося, що дівчина і справді байдужа до його статків, як вона переконувала.) Він подумав, що з міркувань добропристойності мусить витримати паузу між батьковим похороном і пропозицією руки та серця. Три дні здавалися цілком пристойним часом, і вже вранці четвертого дня він звелів камердинерові зібрати його речі, а конюху — сідлати коня. Він вирушав у Ґлостершир.

Із собою Джонатан Стрейндж взяв тільки нового слугу. Вони багато спілкувався і він помітив, що це чоловік завзятий, вигадливий і здібний. Новий слуга з радістю погодився їхати (хоч в своїм марнославстві й уважав це за найприроднішу пропозицію). Тепер, коли він уже забив найголовнішого велетня в своїй історії і, як годиться, перейшов зі світу міфів у буденний світ, напевно буде краще повідомити читачам його ім’я, ім’я звичайного смертного. Слугу звали Джеремі Джонс.

Першого дня в дорозі мандрівники зазнали звичайних подорожніх пригод: посварилися з чоловіком, котрий безпричинно натравив на них свого гавкітливого собаку, перехвилювалися за коня м-ра Стрейнджа, що раптом став виявляти ознаки хвороби, але після належної перевірки виявився цілковито здоровим. Уранці другого дня вони їхали красивими горбистими місцями, проз зимові ліси та охайні, заможні на вигляд ферми. Джеремі Джонс вправлявся у тому, як має поводитися в міру гордовитий слуга джентльмена, чий пан тільки-но набув права володіння значною спадщиною, а Джонатан Стрейндж думав про Арабеллу Вудгоуп.

Тепер, коли настав день їхньої нової зустрічі, його почали брати сумніви щодо прийому. Стрейндж тішився, що Арабелла зустрічатиме його разом із братом — милим добрим Генрі, який не тільки всіляко заохочував цей союз, а ще й розхвалював його сестрі, як тільки міг, — Стрейндж у цім ні разу не сумнівався. А от щодо друзів, у яких гостювала зараз Арабелла, він такий певен не був. Йшлося про священника з дружиною. Про них він нічого не знав, але від природи ставився до духовенства з недовірою, як і належить молодому, заможному чоловіку, звиклому потурати власним бажанням. Хтозна, яким іще надмірним чеснотам та зайвій жертовності могли вони навчати дівчину кожного дня?

Низьке сонце відкидало довгі тіні. На гіллі дерев та западинах у полі іскрилася наморозь. Побачивши селянина за плугом на ріллі, він одразу згадав про сім’ї, чиє існування залежало від землі і про чий добробут завжди турбувалася міс Вудгоуп. У його голові почала розгортатися ідеальна розмова. «Які ваші наміри щодо орендарів?» — запитала би вона. «Наміри?» — перепитав би він. «Так. Як ви збираєтеся полегшити їхній тагар? Ваш батько обібрав їх до останнього пені. Він зробив їхнє життя мізерним». «Знаю, — погодився би він, — я ніколи не схвалював батькових учинків». «То ви вже знизили ренту? — запитала би вона далі. — Поговорили з парафіяльною радою? А про притулки та школи ви вже думали?»

— Дуже нерозважливо з її боку вести мову про ренти, про притулки і про школи, — похмуро думалося Стрейнджеві. — Батько ж помер не далі, як минулого вівторка.

— Диво та й годі! — раптом озвався Джеремі Джонс.

— Хмм? — запитав Стрейндж. Він зауважив, що вони зупинилися під білими воротами. На узбіччі стояв охайненький білий будиночок. Споруджений нещодавно, він мав шість стін і готичні вікна.

— Ну, і хто тут збирає подорожчину?

— Хмм? — перепитав Стрейндж.

— Це хатинка митаря, сер. Онде на дошці зазначено, скільки треба платити. Але ж тут нікого немає. Мені залишити шість пенсів?

— Так-так. Як хочеш.

Отже, Джеремі Джонс поклав на порозі будиночка шестипенсовик і відчинив ворота Стрейнджу. За якихось сто ярдів вони опинилися в селі. Тут стояла стародавня кам’яна церква, і золоте зимове світло грало на ній, дорога пролягала алеєю давніх покручених грабів, поміж яких виднілися охайні кам’яні будиночки, з коминів піднімався дим. Понад шляхом у берегах із сухою пожовклою травою біг струмок, на билинках висіли крижані бурульки.

— Де люди? — здивувався Джеремі.

— Що? — запитав Стрейндж. Він озирнувся і побачив двох дівчаток, що визирали з вікна хатинки. — Он.

— Ні, сер. То діти. Я кажу про дорослих. Я їх не бачу.

Правда, жодного дорослого видно не було. Гуляли курчата, у соломі на старезному возі сидів кіт, у полі ходили коні, та всі люди, здавалося, кудись поділися. Щойно Стрейндж і Джеремі виїхали із поселення, причина такої химородії стала очевидна. У сотні ярдів за селом якийсь натовп зібрався біля зимного живоплоту. Усі були озброєні хто чим — сікачами, серпами, дрючками і рушницями. Картина виходила дуже дивна, лиховісна й кумедна водночас. Село ніби пішло війною проти кущів глоду й бузини. Низьке зимове сонце золотило одяг та зброю напружених, зосереджених поселян, за якими тягнулися довгі голубі тіні. Усі зберігали цілковиту мовчанку, і коли би хто не поворухнувся, то робив це обережно, немовби боячися зробити найменший шум.

Проїжджаючи повз них, Стрейндж і Джеремі попіднімалися в стременах та витягли шиї, намагаючись роздивитися, що ж там таке привабило увагу людей.

— Диво та й годі! — вигукнув Джеремі Джонс, коли вони вже проїхали. — Там же нічого не було.

— Ні, — заперечив Стрейндж, — там був якийсь чоловік. Не дивно, що ти його не помітив. Я й сам спочатку був прийняв його за корінь, але то точно чоловік: високий, худий, виснажений, — і справді радше корінь, але все ж таки чоловік.

Дорога привела їх у темний зимовий ліс. Цікавість Джеремі Джонса тільки розпалилася, він усе міркував, ким міг бути той чоловік і що поселяни хотіли йому заподіяти. Раз чи два Стрейндж відповів йому навмання, проте невдовзі повернувся думками до місс Вудгоуп.

— Краще нам обійтися без обговорення змін, які спричинила батькова смерть, — думав він. — Надто небезпечно. Почати треба з легших, нейтральних тем. Наприклад, із пригод цієї поїздки. Чим же її зацікавити? — Він роззирнувся навколо. Їх зусібіч оточували дерева, з яких крапала вода. — Невже нічого такого? — І Стрейндж пригадав вітряк у Герефорді, на одному з крил якого розвівався дитячий червоний плащ. Крила крутилися, і в один момент вони волочили його по сльотавій землі, а в інший — він уже майорів у небі, немов яскравий багряний стяг. Ніби якась алегорія. — Потім я їй розкажу про порожнє село, дітей, що визирали із вікон, одна із лялькою в руках, а інша — з дерев’яним коником. Потім — про мовчазний озброєний казна-чим натовп та чоловіка під живоплотом.

«О! — безперечно скаже вона. — Сердешний! Що з ним сталося?» «Не знаю», — відповість їй Стрейндж. «О…» — скаже вона.

— Стій! — раптом напнув повіддя коня Стрейндж. — Так не годиться. Мусимо вернутись. Мені ніяково, тільки-но подумаю про чоловіка під живоплотом.

— Хух! — полегшено видихнув Джеремі Джонс. — Радий, що ви це сказали, сер. А то мені теж.

— Ти ж не брав з собою ніяких пістолів? Ні? — уточнив Стрейндж.

— Ні, сер.

— Ч***! — вилаявся Стрейндж і одразу ж скривився, бо міс Вудгоуп не схвалювала лайку. — Може, хоч ніж? Абощо?

— Ні, сер. Нічогісінько. Але можете не перейматися. — Джеремі зіскочив із коня і пішов бродити підліском. — Якщо хочете, я зараз же зроблю нам кийки із цих гіляк. Буде не гірше од пістолів.

Біля невеличкого гайка хтось виламав собі пару дебелих ломак та й лишив їх так лежати на землі. Джеремі подав одну Стрейнджу. Справжнім кийком це назвати було складно, скоріше — товстою сучкуватою гілкою.

— Що ж, — із сумнівом проказав Стрейндж, — краще, ніж нічого.

Другою озброївся сам Джеремі. Так вони і поїхали назад до села і мовчазного натовпу.

— Агов, ви там! — Стрейндж крикнув до чоловіка в сорочці пастуха, обшитій плетеними шаликами, та крислатому капелюсі й помахав йому палицею, сподіваючись справити загрозливе враження. — Що?..

У цю ж мить декілька людей із натовпу озирнулися до нього та поприкладали пальці до губ.

До Стрейнджа під’їхав інший чоловік. Він мав трохи пристойніший одяг у порівнянні з пастухом — коричневе плисове пальто. Він торкнувся, вітаючись, свого капелюха і тихо промовив:

— Перепрошую, сер, але ви не могли би одвести коней подалі? Вони тупочуть копитами і голосно пирхають.

— Але ж… — почав був Стрейндж.

— Цитьте, сер! — прошепотів чоловік. — Ваш голос! Він надто гучний. Ще розбудите його!

— Розбуджу? Кого?

— Чоловіка під живоплотом, сер. Це маг. Хіба ви ніколи не чули, що передчасно розбуджений маг може відкрити шлях своїм снам у наш світ?

— Хтозна ж, які кошмари йому зараз сняться! — пошепки погодився з ним інший чоловік.

— Та як же… — почав Стрейндж. І знову кілька людей озирнулися на нього і на мигах показали, щоб він говорив тихіше.

— Як же ви знаєте, що він маг? — стишено повторив Стрейндж.

— А! Останні два дні, сер, він пробув у Монк-Ґреттоні. Говорить усім, що маг. Першого ж дня обдурив декілька дітей, змусивши їх красти пироги і пиво. Казав їм, ніби це для королеві фейрі. Вчора блукав по землях Фарвотер-Голлу, головного місцевого маєтку, сер. Місис Морроу, якій він належить, найняла його, щоб він їй провістив майбутнє, але він тільки і сказав, що її сина, капітана Морроу, застрелили французи, і тепер вона, бідолашна пані, геть злягла і говорить, що не встане до самої смерті. Тому, сер, ми вирішили, що годі нам цього чоловіка тут терпіти. Хочемо змусити його піти геть. А якщо відмовиться, то здамо його в робітний дім.

— Ну, це цілком розважливо, — прошепотів Стрейндж. — От тільки я не розумію…

Цієї миті чоловік під живоплотом розплющив очі. Натовп тихо й одностайно, громадою ахнув, а декілька людей відступили на пару кроків назад.

Чоловік видряпався з гілля живоплоту. Це було нелегко, бо глодове віття, бузинове галуззя, вуса плюща, гілля омели та пута схожого на неї «відьминого помела» поначіплювалися за ніч йому на одяг, руки-ноги та волосся й попримерзали до нього. Він сів. Схоже, юрба глядачів його анітрохи не подивувала. Ба більше, з його поведінки складалося враження, ніби він чекав публіки. Чоловік обвів усіх поглядом, зневажливо рохнув і засопів.

Він пробіг пальцями по волоссю, обтрусив пожовкле листя, гілочки і з десяток щипавок.

— Я простягнув руку, — пробурмотів він, ні до кого конкретного не звертаючись, — і ріки Англії обернулися й потекли назад.

Чоловік поправив хустину на шиї та виловив кілька павуків, що встигли оселитись у нього за пазухою. Лазячи туди рукою, він випадково оголив шию та горло, які виявилися прикрашеними химерним візерунком із синіх ліній, цяток, хрестів і кружалець. Замотавши шию знов, чим і завершився його туалет, він удоволено підвівся на ноги.

— Мене звуть Вінкулюс, — промовив він. Беручи до уваги те, що чоловік тільки-но провів ніч попід живоплотом, голос його звучав напрочуд гучно та ясно. — Десять днів я ішов на захід, шукаючи чоловіка, якому доля присудила стати великим магом. Десять днів тому мені було явлено його образ, і тепер певні містичні знаки підказують, що це ти!

Народ озирнувся поглянути, про кого йшлося.

Чоловік у сорочці пастуха, обшитій плетеними шаликами, підійшов до Стрейнджа та посмикав його за пальто.

— Це він про вас, сер.

— Про мене? — здивувався Стрейндж.

До них наблизився Вінкулюс.

— Два маги постануть у в Англії, — почав він. —

Перший мене боятиметься; другий жадатиме побачить;

Першим заправлятимуть злодії й убивці; другий замислить власну згубу;

Перший поховає своє серце у темнім засніженім лісі, та відчуватиме його біль;

Другий побачить найдорожчий свій скарб у ворожих руках…

— Зрозуміло, — перебив його Стрейндж. — І котрий я із двох? Ні, не кажіть. Це не має значення. Що один, що другий — суцільний страх. А коли ви вже переймаєтеся, аби я став магом, мушу повідомити, що ваші оповідки звучать не надто привабливо. Я же сподіваюся невдовзі взяти шлюб, тому життя в темному лісі в оточенні злодіїв та вбивць видається, м’яко кажучи, незручним. Пропоную вам пошукати іншого обранця.

— Не я тебе обрав, магу! Тебе обрано давним-давно.

— Що ж, значить, обиральники будуть розчаровані.

Вінкулюс пропустив цю ремарку повз вуха і міцно схопив коня Стрейнджа за вуздечку, щоб той не встиг поскакати геть. По тому зачитав усе пророцтво від початку і до кінця, повторивши свій номер, який уже виконував перед м-ром Норреллом на Гановер-сквер.

Стрейндж вислухав його з таким самим ентузіазмом, а коли ворожбит закінчив, нахилився до нього з коня і дуже повільно й чітко промовив:

— Я нічого не знаю про магію!

Вінкулюс примовк. Здавалося, він майже погодився визнати цей факт законною перепоною на шляху Стрейнджа до вершин магії. На щастя, він одразу придумав, як її подолати. Він поліз у кишеню і дістав зі свого пальта кілька аркушиків, на які поналипала солома.

— Ось, — промовив він з іще більш загадковим та вражаючим виглядом, ніж раніше. — В мене є пара заклинань, які… Ні-ні! Я не можу тобі їх дати! — (Стрейндж саме простягнув по них руку.) — Це дуже цінна річ! Я витерпів багато років мук і знущань, щоб їх роздобути.

— Скільки? — запитав Стрейндж.

— Сім шилінгів і шість пенсів, — відповів Вінкулюс.

— Згода.

— Сер, невже ви заплатите йому гроші? — запитав Джеремі Джонс.

— Якщо це змусить його замовкнути, то неодмінно.

Тим часом юрба поступово звернула своє невдоволення на Стрейнджа і Джеремі Джонса, чия поява більш-менш збіглася в часі з пробудженням Вінкулюса, а тому селяни раптом подумали, чи не могли ці дві об’яви бути плодом сновидінь ворожбита. Люди заходилися сваритись і вишукувати винного в тому, що Вінкулюс прокинувся. Суперечка вже переходила в сварку, як прибула офіційного виду персона в поважного виду капелюсі та повідомила, що Вінкулюс жебрак, а тому має вирушити в робітний дім. Ворожбит огризнувся, мовляв, він уже не жебрак, бо має цілих сім шилінгів і шість пенсів! І в найнахабніший спосіб побряжчав монетами перед обличчям чоловіка. З будь-якої іскри мала от-от спалахнути бійка, як раптом несподіваний мир повернувся в село Монк-Ґреттон: Вінкулюс просто одвернувся і пішов в один бік, а Стрейндж із Джеремі Джонсом рушили в інший.

Близько п’ятої години вони прибули в таверну в селі С*** під Ґлостером. Стрейндж уже й не вірив у плідне хоч із якого боку побачення із міс Вудгоуп, тому вирішив одкласти жалюгідну для обох зустріч до наступного ранку. Він замовив ситну вечерю і пішов відпочити у затишнім фотелі перед каміном з газетою в руках. Однак уже незабаром збагнув, що комфорт і спокій — лиш убогі замінники товариства міс Вудгоуп, а тому скасував замовлення й одразу вирушив до господи м-ра і місис Редмонд, щоб стати нещасним якнайшвидше. Вдома він застав тільки дам, місис Редмонд і міс Вудгоуп.

Закоханих важко назвати найбільш розважливими створіннями на світі, тож мої читачі навряд чи здивуються, дізнавшись, що розмірковування Стрейнджа про міс Вудгоуп малюють її портрет цілком хибно. І хоча їхні уявні бесіди, можливо, передають Арабеллині судження, проте розкрити її вдачу або ж манери вони не спроможні. Не мала вона звички докучати згорьованим од свіжої втрати людям вимогами будувати школи чи притулки. І не прагнула шукати недоліків в усьому, що б вони не сказали. Її поведінка була значно природнішою.

Стрейнджа дівчина привітала геть інакше, ніж мала би сердита й уїдлива юна леді його фантазій. Вона і близько не думала вимагати, аби він негайно залагодив кожну батькову провину, натомість виявила незвичайну доброту і, здавалося, взагалі була дуже рада бачити його.

Міс Вудгоуп було роки двадцять два, і коли вона перебувала в спокійному настрої, красунею її ніхто б не назвав. Ні обличчя, ні постать її нічим особливим не вирізнялися, але під час розмови той самий лик, пожвавлений бесідою чи сміхом, зазнавав цілковитого перетворення. Добродушна, гостра на розум і з почуттям гумору, вона часто всміхалася, а позаяк усмішка — це найліпша оздоба будь-якої леді, то й міс Вудгоуп незрідка сяяла яскравіше від визнаних красунь трьох графств.

Її подруга, місис Редмонд, була доброю мирною дамою сорока п’яти років. За інших обставин ця не дуже багата й не дуже розумна жінка навряд чи знала би, що сказати такій світській людині, як Джонатан Стрейндж, але на щастя, його батько помер, давши їм тему для розмови.

— Ви, мабуть, зараз страшенно заклопотані, містере Стрейндже, — проказала вона. — Пам’ятаю, коли помер мій батько, то цим завдав чимало клопоту. Так багато розпоряджень у заповіті. У нас удома на кухонному каміні стояло кілька порцелянових глеків, то він відписав кожному нашому старому слузі по посудині. От тільки лишив дуже плутані пояснення, кому що відходить, і їх ніхто не міг зрозуміти. Тому слуги пересварилися між собою, бо всі хотіли взять жовтий глек із рожевими трояндами. Ох! Я боялася, ми ніколи не дамо раду тій спадщині. А ваш батько багато назаповідав, містере Стрейндже?

— Ні, мадам. Узагалі нічого. Він ненавидів усіх.

— Ох! Оце так пощастило, правда ж? І що ж ви тепер робитимете?

— Робитиму? — повторив за нею Стрейндж.

— Міс Вудгоуп каже, ваш бідний дорогий батечко багато купував і продавав. Ви маєте намір займатися тим самим?

— Ні, мадам. Якщо мені вдасться сповнити свій задум, а я вважаю, що вдасться, то всі справи мого батька якнайшвидше будуть згорнуті.

— То, смію припустити, займетеся сільським господарством? Міс Вудгоуп каже, у вас багато землі.

— Так, мадам, багато. Але я вже пробував рільництво і не можу погодитися, що це моє покликання.

— Ах! — мудро зітхнула місис Редмонд.

Запанувала тиша. Цокав годинник місис Редмонд, і в каміні потріскувало вугілля. Потім місис Редмонд почала розправляти страшенно заплутаний клубок шовку для гаптування, що лежав у неї на колінах, а її чорний кіт вирішив, що йдеться до гри, і став скрадатися диваном, полюючи на шовкову тканину. Арабелла розсміялася, схопила кота і стала бавитися з ним. Саме таких домашніх умиротворених сцен прагнуло серце Стрейнджа (хоча він був проти присутності в них місис Редмонд й усе ще не вирішив, як ставиться до кота), і в його очах вони поставали там жаданішими, що очах, оскільки його рідний дім у дитинстві не давав йому нічого, крім холоду й незгод. Лишалося одне питання: як же переконати Арабеллу, що вона жадала того самого? Раптом на Стрейнджа зійшло натхнення, і він знову звернувся до місис Редмонд:

— Одним словом, мадам, не думаю, що матиму для цього час. Я збираюся опанувати магію.

— Магію! — згукнула Арабелла і здивовано подивилася на нього.

Схоже, вона збиралася розпитувати далі, але цієї напрочуд цікавої миті в залі об’явився м-р Редмонд, парафіяльний священник, у компанії свого помічника Генрі Вудгоупа, того самого Генрі Вудгоупа, що приходився братом Арабеллі й другом дитинства Джонатану Стрейнджу. Звісно, що далі всі усіх вітали й давали пояснення (адже Генрі Вудгоуп не знав про приїзд Стрейнджа), і на якусь мить забули про несподіване оголошення.

Джентльмени щойно повернулися зі зборів парафіяльної ради, і тільки-но всі посідали у вітальні, м-р Редмонд і Генрі взялися ділитись місцевими новинами із місис Редмонд й Арабеллою. Потім вони розпитали Стрейнджа про його подорож, про стан доріг і про те, як ведеться землеробам у Шропширі, Герефордширі та Ґлостерширі — графствах, якими сюди добирався Стрейндж. О сьомій годині на столі з’явився чайний сервіз. Подальшу скромну учту й чаювання супроводжувала тиша, аж раптом місис Редмонд зауважила своєму чоловікові:

— Любий, а от містер Стрейндж зібрався зайнятися магією. — Ці слова вона промовила, немовбито йшлося про найприроднішу річ на світі. Адже для неї все саме так і було.

— Магією? — перепитав приголомшений Генрі. — Нащо вона тобі здалася?

Стрейндж відповів не одразу. Справжньої причини — вразити Арабеллу своєю рішучістю займатися чимось серйозним і вченим — він розкривати не хотів, тому вдався до єдиного іншого пояснення, яке зміг надумати.

— Я познайомився з одним чоловіком під живоплотом у Монк-Ґреттоні, і він мені сказав, що я — маг.

М-р Редмонд оцінив жарт і розреготівся:

— Прекрасно!

— Це правда? — перепитала місис Редмонд.

— Нічого не розумію, — проказав Генрі Вудгоуп.

— Певно, ви мені не вірите? — звернувся Стрейндж до Арабелли.

— Навпаки, містере Стрейндже! — із веселим усміхом одповіла Арабелла. — Це так схоже на звичний для вас манір братися до справ. Міцніших підвалин для розбудови власного майбутнього я від вас і не чекала.

— Якщо ти вже надумав опановувати якийсь фах (для чого тобі це здалося саме зараз, коли ти нарешті успадкував свої статки?), то, впевнений, можна було б обрати щось краще! — зауважив Генрі. — З магії ж ніякого пуття!

— Боюся, ви тут якраз помиляєтеся! — втрутився м-р Редмонд. — У Лондоні саме працює один джентльмен, який увів в оману французів, напустивши на них всякі ілюзії! Забув, як його звати. Як він там іменує свою теорію? Новочасна магія?

— І чим же вона відрізняється від магії старожитньої? — запитала місис Редмонд. — І яку практикуватимете ви, містере Стрейндже?

— Так, розкажіть нам, містере Стрейндже, — підхопила Арабелла з бісиками в очах. — Котрою ви займатиметеся?

— І тою, й іншою потроху, міс Вудгоуп. І тою, й іншою потроху! — А, обернувшись до місис Редмонд, додав: — У чоловіка з-під живоплоту я придбав три закляття. Хочете подивитись, мадам?

— Аякже!

— Міс Вудгоуп? — повернувся до дівчини Стрейндж.

— Для чого ці закляття?

— Не знаю. Ще не читав. — Джонатан Стрейндж дістав три Вінкулюсові закляття з нагрудної кишені і дав їх подивитися решті.

— Вони такі брудні, — зауважила Арабелла.

— О! Нам, магам, однаково до невеликого бруду. Підозрюю, вони дуже древні. Стародавні, загадкові заклинання, як ці, часто…

— Згори надписано дату. Друге лютого тисяча вісімсот восьмого року. Це ж два тижні тому.

— Справді? Я й не помітив.

— «Два закляття на те, щоби змусити впертюха покинути Лондон», — прочитала Арабелла. — Цікаво, навіщо цьому магові змушувати людей залишати Лондон?

— Не знаю. В Лондоні і справді забагато люду, але, схоже, отак по одному їх розігнати непросто.

— Який жах! Самі привиди й страхіття! Змушувати людей думати, що ті йдуть назустріч своєму єдиному істинному коханню, а насправді закляття геть не про це!

— Дайте-но гляну! — Стрейндж вихопив назад злощасні закляття, хутко пробігся очима по них і промовив: — Слово честі, я нічого не знав про їхній зміст, коли купував. Анічогісінько! Правда в тому, що чоловік, у котрого я їх придбав, був волоцюгою, досить-таки нікчемним. Завдяки грошам, які я заплатив, він зміг уникнути робітного дому.

— Це мене тішить. Одначе ж його закляття однаково жахливі. Я сподіваюся, ви ними не користатиметесь.

— А як щодо останнього? «Викриття того, чим зараз займається мій заклятий ворог»? Гадаю, ви нічого не маєте проти нього? Давайте спробуємо його.

— І воно спрацює? У вас же взагалі немає ворогів, правда?

— Принаймні таких, про яких би я знав. Значить, і шкоди від закляття ніякої не буде, правда?

Згідно з приписами, потрібні були дзеркало та мертві квіти[131], а тому Стрейндж із Генрі зняли зі стіни люстро та поклали його на стіл. З квітами виявилося складніше. Надворі був лютий, і єдиними квітами, що їх мала місис Редмонд, були суха лаванда, троянди й чебрець.

— Підійде? — запитала вона в Стрейнджа.

Той здвигнув плечима.

— Побачимо… — Він іще раз перечитав приписи. — Квіти потрібно розкласти ось так. А потім я повинен пальцем обвести по дзеркалу коло, ось так. Поділити його на чотири частини. Тричі стукнути по дзеркалу й промовити ось ці слова…

— Стрейндже, — спитав Генрі Вудгоуп, — де ти взяв ці дурниці?

— У чоловіка з-під живоплоту, Генрі. Ти неуважний.

— Він справляв враження щирої людини?

— Щирої? Ні, не думаю. Радше змерзлої. Так, це гарне слово на його позначення. А ще він здався мені голодним.

— І скільки ти за них віддав?

— Генрі! — дорікнула сестра. — Хіба ти не чув, що містер Стрейндж придбав їх з міркувань доброчинності?

Стрейндж неуважно креслив кола на поверхні дзеркала і ділив їх начетверо. Арабелла, що сиділа поруч із ним, раптом сполохано скрикнула. Стрейндж подивився вниз.

— Боже всемогутній! — вигукнув він.

У дзеркалі постав образ кімнати, але це була не вітальня місис Редмонд, а крихітна світличка, обставлена скромно, але з добрим смаком. Стеля — навдивовижу висока — справляла враження, ніби кімната маленька, але будинок значно більший, можливо навіть величний. Виднілися книжкові шафи з повними полицями, і столи, також завалені книжками. В каміні палахкотів добрий огонь, на письмовому столі стояли свічки. За столом працював чоловік. Років п’ятдесяти, вбраний по-простому у сірий сурдут. Спокійний і геть невиразний чоловічок у старомодній перуці. Поруч із ним лежало кілька розгорнутих томів. В одних він собі щось читав, в інші — щось записував.

— Місис Редмонд! Генрі! — крикнула Арабелла. — Негайно йдіть до нас! Тільки подивіться, що вдалося містерові Стрейнджу!

— Але ж хто це в біса такий? — промовив спантеличений Стрейндж. Він підняв люстро і зазирнув попід нього, немовбито очікував, що там знайдеться крихітний джентльмен у сірім сурдуті, готовий відповісти на всі запитання. Коли дзеркало вернулося на місце, видіння з тим чоловіком в іншій кімнаті нікуди не поділося. Нічого не було чути, проте вони бачили, як за ґратками каміна в іншій кімнаті танцює полум’я, як чоловік у напнутих на носа окулярах, що їхні скельця відображали вогонь, позирає то в одну книгу, то в іншу.

— Чому це ваш ворог? — спитала Арабелла.

— Не маю ані найменшої гадки.

— Може, ви йому заборгували грошей? — запитав м-р Редмонд.

— От не думаю.

— Хтозна, раптом це банкір. Це трошки схоже на контору, — припустила дівчина.

Стрейндж раптом розсміявся:

— Що ж, Генрі, можеш тепер на мене не супитися. Коли я і маг, то сякий-такий. Інші адепти цього мистецтва викликають фейрі й давно полеглих королів, а я, схоже, начаклував собі дух банкіра.

ТОМ II

Джонатан Стрейндж

— Чи може чарівник убити магією? — запитав у Стрейнджа лорд Веллінґтон.

Стрейндж насупився. Вочевидь, запитання йому не сподобалося.

— Гадаю, чарівник міг би, — визнав він. — Але джентльмен не став би.

23

Дім Тіней

липень 1809 року

Одного літнього дня 1809 року двоє вершників їхали запилюженою стежкою у Вілтширі. Небо вигравало яскравою блакиттю, а під ним, у глибоких тінях і мареві сонячного проміння, розкинулась Англія. Великий каштан схилився над дорогою, під деревом лягло ціле озеро чорної тіні, яке поглинуло вершників, що лишилися тільки голоси.

— …Коли ж ви, зрештою, наважитесь на публікацію? — запитав один. — Ви повинні це зробити, самі знаєте. Я багато міркував і дійшов до висновку, що найперший обов’язок кожного сучасного мага — публікуватися. Дивно, що Норрелл цього не робить.

— Ще зробить, дайте час, — відповів другий голос. — А що до моїх публікацій, то хто захоче мене читати? Тепер, коли Норрелл щотижня показує нове чудо, навряд чи когось зацікавить праця мага-теоретика.

— О, ви надто скромні, — промовив перший голос. — Не можна у всьому покладатися на Норрелла. Він не може охопити все.

— Але ж може. І робить, — зітхнув другий.

Як приємно зустріти старих друзів! Це ж бо м-р Ганіфут та м-р Сеґундус. Чому вони обидва верхи? Подібні вправи не до душі обом, та й вправлятися їм випадало нечасто: м-р Ганіфут був надто старим, а м-р Сеґундус — надто бідним. Та ще й такої днини! Спека стояла жахлива: м-р Ганіфут спершу пітнів, потім чухався і зрештою вкрився червоними прищами, а в м-ра Сеґундуса від сліпучого світла розболілася голова. То що ж ці двоє робили у Вілтширі?

Так уже сталося, що ведучи розшуки у справі маленької кам’яної скульптури та юнки з плющовим листям у волоссі, м-р Ганіфут на дещо натрапив. Він гадав, що знайшов убивцю, і це чоловік із Ейвбері. Тож м-р Ганіфут прибув до Вілтширу, щоби подивитися деякі старі документи в парафіяльній церкві Ейвбері.

— Якщо я справді натрапив на вбивцю, — пояснив він м-ру Сеґундусу, — тоді, можливо, мені вдасться з’ясувати, хто була та дівчина і що за лихі поривання спричинили її вбивство.

М-р Сеґундус поїхав, щоб і собі поглянути на папери та допомогти другові розібрати латину. Та, хоча м-р Сеґундус любив старі документи (ніхто не любив їх більше) та щиро вірив, що вони з м-ром Ганіфутом досягнуть успіху, потайки він сумнівався, чи зможуть сім латинських слів п’ятсотлітньої давності пролити світло на життя людини. Та м-р Ґаніфут був сповнений оптимізму. Потім м-рові Сеґундусу спало на думку, що раз вони вже у Вілтширі, то варто навідатися у Дім Тіней, що стоїть у цьому ж графстві: досі ж бо жоден із них його не бачив.

Більшість із нас ще у шкільні роки чули про Дім Тіней. Назва викликає в пам’яті туманні спогади про магію та руїни, але навряд чи бодай хтось пригадає, чим же вони такі важливі. Річ у тім, що історики магії досі сперечаються про значущість цієї споруди — а дехто поквапиться запевнити, що ніякої значущості у неї взагалі нема. Жодна з важливих подій в історії англійської магії не трапилась у цьому домі, ба більше: з двох магів, що тут мешкали, один був пройдисвітом, а другий — жінкою. Ні те, ні інше не додавало будівлі цінності в очах джентльменів-магів і джентльменів-істориків. А втім, ось уже два століття Дім Тіней має славу одного з наймагічніших місць в Англії.

Його звів у шістнадцятому столітті Ґреґорі Абсалом, придворний маг короля Генріха VIII і королев Марії та Єлизавети. Коли міряти успіх мага тим, скільки він начарував, тоді Абсалом взагалі не був магом, бо навряд чи бодай котресь із його заклять працювало. Натомість коли взяти за мірило успіху кількість зароблених грошей, тоді Абсалом, без сумніву, — один із найвеличніших магів в історії Англії, бо народився він бідаком, а помер багатієм.

Одним із найвидатніших досягнень Абсалома було таке: він переконав короля Данії віддати величезну жменю діамантів за закляття, яке нібито оберне плоть шведського короля на воду. Зрозуміло, закляття не спричинило нічого такого й близько, а на гроші, які маг вторгував за половину коштовностей, він звів Дім Тіней. Абсалом прикрасив його турецькими килимами, венеційськими дзеркалами, муранським склом і ще сотнею інших прекрасних речей. А коли дім було завершено, із будинком трапилася — можливо, трапилася — чи геть не трапилася — химерна пригода. Деякі дослідники вважають — а інші не вважають, — що магія, яку Абсалом нібито творив для своїх клієнтів, почала сама собою з’являтися в домі.

Однієї місячної ночі 1610 року дві служниці визирнули з вікна горішнього поверху й помітили зо три десятки вродливих леді та гарних джентльменів, що танцювали на моріжку. В лютому 1666 року ірландець Валентин Ґрейтрейкс вів бесіду гебрейською із пророками Мойсеєм та Аароном у маленькому коридорі біля величезної шафи для білизни[132]. У 1667 місис Пенелопа Челмортон, гостя дому, зазирнула в люстро і побачила маленьку дівчинку років трьох-чотирьох. Жінка дивилася, як дитина росте й старшає, а тоді впізнала в ній себе. Відображення місис Челмортон старіло, аж поки в дзеркалі не лишилося нічого, окрім висохлого мертвого тіла. Репутація Дому Тіней спиралася на сотню подібних історій.

Абсалом мав єдину дитину-доньку на ім’я Марія. Вона народилася та прожила усе життя у Домі Тіней, полишаючи його хіба на день чи два. У час її молодості тут бували королі й посли, вчені, солдати й поети. Навіть по смерті її батька люди приходили поглянути на згасання англійської магії, її останнє дивне цвітіння напередодні затяжної зими. Згодом відвідувачів ставало все менше, дім занепав і почав розвалюватися, а сад здичавів. Але Марія Абсалом відмовилася лагодити батьків будинок. Навіть уламки розбитих тарілок так і лежали на підлозі[133].

Коли Марії мало виповнитися п’ятдесят, плющ розрісся так густо та широко, що позаплітав усі шафи та підлогу — ходити по ній було слизько й небезпечно. Пташки виспівували в будинку так само, як і надворі. Коли Марія дожила до ста років, і сама вона, і будинок перетворилися на руїни, хоча обоє ще не згасли. Вона прожила ще сорок дев’ять років, доки не померла одного літнього ранку в своєму ліжку, в затінку величезного ясеня, крізь гілки якого пробивалося сонячне проміння.

Наближаючись того спекотного полудня до Дому Тіней, м-р Сеґундус та м-р Ґаніфут трохи побоювалися, щоби про їхню подорож не дізнався м-р Норрелл. Завдяки листам із виявами поваги й частим візитам адміралів та міністрів його значущість росла щогодини. Чи не вирішить маг, ніби м-р Ганіфут порушив умови угоди. Тому, аби якнайменше людей знали про їхні наміри, вони нікому не сказали, куди збираються, рушили в дорогу ще на світанку, найняли на одній фермі коней і поскакали до Дому Тіней далекими околицями.

Запилюжена біла алея привела їх до високої брами. М-р Сеґундус зійшов з коня, щоб відчинити її. Вилита з чудового кастильського заліза, брама проіржавіла, вкрившися темними, криваво-червоними плямами, а колишні обриси спотворилися. Від дотику на руці м-ра Сеґундуса лишився іржавий слід — так наче мільйон перетертих на порох троянд поєдналися у примарне видиво брами. Закручений метал колись оздоблювали маленькі барельєфи недобрих вишкірених облич, які тепер потріскалися і стали червоно-бурштиновими. Здавалося, що ту частину пекла, де вони мешкали, довірили забудькуватому демону, який надто перегрів казан.

За брамою росли тисячі ніжно-рожевих троянд, височіли похилені крони залитих сонцем в’язів, ясенів та каштанів, яскраво синіло чисте небо. Виднілися чотири високих фронтони, безліч сірих димарів та кам’яні ґрати на вікнах. Але сам Дім Тіней уже понад століття лежав у руїнах і нині він складався з бузини й шипшини так само, як зі сріблястого вапняку, й духмяного літнього леготу було в ньому стільки ж, скільки й каменю та деревини.

— Дуже схоже на Інакший Край, — промовив м-р Сеґундус.

Він захоплено притиснувся лобом до брами, й вона лишила на обличчі відбиток, ніби від розтовчених на порох троянд[134]. Він прочинив браму і завів коня всередину. За ним увійшов м-р Ганіфут. Вони прив’язали коней біля кам’яного фонтану й рушили досліджувати сади.

Угіддя Дому Тіней навряд чи мали право називатися «садами». Понад сто років за ними ніхто не доглядав. Та й на ліс чи на пустку вони не скидалися. Немає слова в англійській мові, яке могло б описати сад мага, що простояв двісті років по його смерті. Ніколи в житті м-р Сеґундус та м-р Ганіфут не бачили таких безладних і пишних заростей.

М-р Ганіфут невимовно тішився з усього, що бачив. Він зачудовано скрикнув, опинившись на широкій в’язовій алеї, де дерева, так би мовити, по пояс тонули в морі яскраво-рожевих наперсників. М-р Ганіфут бурхливо захоплювався різьбленою лисицею, що несла в пащі дитину. Він жваво нахвалював надзвичайно магічну атмосферу цього місця і стверджував, що навіть м-р Норрелл дізнається щось нове, навідавшись сюди.

Та насправді м-р Ганіфут був не надто сприйнятливим до атмосфери, тоді як м-ру Сеґундусу стало трохи зле. Йому здалося, що сад Абсалома дивним чином впливає на нього. Поки вони з м-ром Ганіфутом блукали, м-р Сеґундус кілька разів мало не заговорив із кимось знайомим чи ледь не впізнав місця, де раніше бував. Та щоразу, коли намагався пригадати, що саме збирався сказати, він усвідомлював, що приймав за друга лиш тінь на трояндовому кущі. Те, що увижалося головою чи рукою, ставало гілками блідої троянди. Місцина, яка видалася знайомою з дитинства, була тільки випадковим поєднанням куща жовтого люпину, тремтливих гілок бузини та залитого сонцем гострого рогу будинку. До того ж м-р Сеґундус ніяк не міг збагнути, що то за друг чи що то за місцина. За якихось півгодини це так його виснажило, що він запропонував м-рові Ганіфуту ненадовго присісти.

— Мій любий друже, — збентежився м-р Ганіфут, — у чім річ? Вам зле? Ви дуже зблідли. У вас тремтять руки. Чому ж ви раніше нічого не сказали?

М-р Сеґундус провів рукою по чолу й промурмотів щось на кшталт: «От-от поруч творитимуть магію». Він був цілком певен, що в тому й річ.

— Магію? — вигукнув м-р Ганніфут. Він стурбовано роззирнувся, наче побоюючись, що от-от з-за дерева раптово з’явиться м-р Норрелл. — Яка ще магія? Повірте моєму слову, справа лише у спеці. Мені самому дуже жарко. Ми будемо геть бовдурами, коли так і ходитимемо. Ось же перепочинок! Ось прохолода! Всі же знають: відпочивати краще за все в затінку високих дерев — ось як ці, — біля дзвінкого струмочка — ось як цей. Нумо, містере Сеґундусе, присядьмо!

Вони вмостилися на трав’яному березі бурого струмка. Тепле, ніжне повітря й аромат троянд притлумили хвилювання м-ра Сеґундуса. Він заплющив очі. Розплющив. Знову заплющив. Став повільно та важко розплющувати…

А тоді заснув майже миттєво.

Він побачив високий дверний портал у якомусь темному місці. Його вирізьбили зі срібно-сірого каменя, що ледь виблискував, наче в місячному сяйві. Одвірки зображували двох чоловіків (чи одного, бо вони були однаковими). Чоловік, здавалося, виступав зі стіни, і Джон Сеґундус одразу впізнав у ньому мага. Обличчя ховалося в тіні; зрозуміло було лишень, що воно молоде та вродливе. На голові чоловік носив гостроверхий ковпак, оздоблений обабіч крилами крука.

Джон Сеґундус пройшов у двері й кілька секунд бачив лише чорне небо, зорі та вітер. А тоді помітив, що насправді стоїть посеред кімнати, хай і поруйнованої. Та які б не були стіни, їх прикрашали картини, гобелени й дзеркала. Фігури на гобеленах рухалися й говорили між собою; не всі дзеркала відбивали кімнату — деякі, певно, відображали геть інші місця.

У дальньому кутку кімнати в дивній мішанині місячного світла і сяйва свічок за столом сиділа жінка. Вона носила сукню старовинного крою, на яку пішло матерії значно більше, ніж, подумалося Джону Сеґундусу, варто чи взагалі можливо витратити на одну сукню. Була вона дивної, старовинної густо-синьої барви; на сукні, наче зорі, виблискували холодним сяйвом останні з діамантів данського короля. Жінка дивилася, як до неї наближався Джон Сеґундус; її дивні косі очі були посаджені ширше, ніж це прийнятно для красуні, широкий рот скривився у посмішці, значення якої годі було розгадати. У відблисках свічки здавалося, що волосся жінки настільки ж руде, наскільки синя її сукня.

Раптом іще хтось прийшов у сон Джона Сеґундуса — це був джентльмен, одягнений по-сучасному. Його, здається, зовсім не здивувала леді, вбрана гарно, хоч і дещо старомодно, — але він був вражений присутністю Джона Сеґундуса. Джентльмен простягнув до нього руку, схопив Сеґундуса за плече і взявся трусити…

М-р Сеґундус збагнув, що м-р Ганіфут взяв його за плече й обережно потрусив.

— Перепрошую, — промовив м-р Ганіфут. — Але ви кричали уві сні, тож я вирішив, що краще вже вас розбудити.

М-р Сеґундус поглянув на друга трохи розгублено.

— Я бачив сон. Найдивовижніший сон!

М-р Сеґундус переповів свій сон м-рові Ганіфуту.

— Яке навдивовижу магічне місце! — схвально зауважив м-р Ганіфут. — І ваш сон, сповнений дивних символів та знамень, — ще один доказ тому!

— Але що він означає? — запитав м-р Сеґундус.

— О! — сказав м-р Ганіфут і змовк на мить. — Що ж, леді в синьому, кажете? Синій означає — дайте-но подумати — безсмертя, цноту та вірність; його планета — Юпітер, а метал — олово. Гм-м! І що це нам дає?

— Гадаю, нічого, — промовив м-р Сеґундус. — Ходімо, пройдемося.

М-р Ганіфут, якому кортіло побачити більше, хутко пристав на пропозицію і запропонував роздивитися Дім Тіней всередині.

У сліпучому сонячному світлі дім видавався лишень зелено-блакитним маревом проти неба. Коли друзі пройшли у двері до головної зали, м-р Сеґундус скрикнув.

— Що? Що сталося? — спитав ошелешений м-р Ганіфут.

Обабіч дверної пройми стояли кам’яні статуї Короля Крука.

— Я бачив їх уві сні, — промовив м-р Сеґундус.

У великій залі м-р Сеґундус роззирнувся. Дзеркала та картини зі сну давно зникли. Бузок та бузина проросли крізь зруйновані стіни. Каштани та ясен утворили над кімнатою зелено-срібне склепіння, яке постійно ворушилося, вимальовуючи плямисті візерунки на тлі неба. Золотавий дерн та зозулин цвіт ґратами переплелися в порожніх кам’яних віконницях.

В іншому кутку кімнати у променях сонячного світла виднілися дві неясні постаті. По підлозі були розкидані дивні предмети — усілякий магічний мотлох: клаптики паперу, на яких нашкрябані уривки заклять, срібна миска з водою і наполовину спалена свічка у старовинному мідному свічнику.

М-р Ганіфут побажав цим примарним постатям доброго ранку — і одна відповіла спокійно і чемно, а друга за мить закричала:

— Генрі, це він! Це той чоловік! Той, про кого я казав! Хіба не бачиш? Невисокий, з такими темними очима й чуприною, що скидається на італійця, — хоча волосся трохи з сивиною. Проте вираз обличчя такий спокійний і сором’язливий, що одразу пізнаєш англійця! Зачовганий, латаний сурдут із подертими рукавами, але він спробував приховати це, обрізавши манжети. Поглянь, Генрі, це ж точно він! А ви, сер! — закричав він, раптом звернувшись до м-ра Сеґундуса. — Поясніть свою поведінку!

Сердешного м-ра Сеґундуса вельми вразив такий детальний опис його особи й пальта від незнайомця — ще й коли той опис був таким невтішним! Украй нечемно! Поки він намагався зібрати докупи думки, його співрозмовник ступив у тінь ясеня, що правив за частину північної стіни зали, і так м-р Сеґундус вперше уздрів Джонатана Стрейнджа наяву.

Трішки завагавшись — і гаразд усвідомлюючи, як дивно прозвучать його слова, — м-р Сегундус промовив:

— Сер, гадаю, я бачив вас уві сні.

Стрейндж тільки більш розлютився.

— Сер, то був мій сон, а не ваш! Я приліг тут навмисне, щоб побачити саме його. Можу навести докази і свідків, що той сон був моїм. Містер Вудгоуп, — він указав на свого супутника, — усе бачив. Містер Вудгоуп має духовний сан, він парафіяльний священник у Глостерширі, тому навряд чи його слово можна піддати сумніву! Я тримаюся тієї думки, що в Англії сни джентльмена — це його особиста справа. Припускаю, що є навіть відповідний закон, а як нема, то парламенту слід негайно його ухвалити! Приходити в чужі сни без запрошення — це неподобство.

Стрейндж змовк, аби перевести дух.

— Сер! — палко втрутився м-р Ганіфут. — Прошу говорити до цього джентльмена з більшою повагою. Ви не маєте щастя знати його так добре, як я, проте, коли б ви мали таку честь, то знали б, що йому геть не властиво ображати людей.

Стрейндж тільки розгнівано пирхнув.

— І все ж дуже дивно, що люди можуть приходити в сни одне до одного, — здивувався Генрі Вудгоуп. — Це ж не міг і справді бути один і той самий сон?

— Боюся, що міг і був, — зітхнув м-р Сеґундус. — Щойно я зайшов до цього саду, то відчув, що в ньому повно невидимих дверей, і я проходив у кожні з них, аж доки не заснув і мені наснився сон із цим джентльменом. Я був дуже збентежений. Я знав, що прочинив ці двері не сам, проте мені це було байдуже. Я лиш хотів побачити, що ховається за ними.

Генрі Вудгоуп поглянув на м-ра Сеґундуса, наче не зовсім зрозумів почуте.

— Але все ж, гадаю, то не міг бути один і той самий сон, — пояснив він м-рові Сеґундусу, ніби нерозумній дитині. — Що вам наснилося?

— Леді у синій сукні, — відказав м-р Сеґундус. — Мабуть, це була міс Абсалом.

— Та звісно, це була міс Абсалом! — вигукнув Стрейндж із люттю: його дратувало, що треба говорити про такі очевидні речі. — Проте, на жаль, у леді мало бути побачення лише з одним джентльменом. Природно, що, побачивши аж двох, вона зніяковіла й хутко зникла, — Стрейндж похитав головою. — На всю Англію знайдеться не більше п’яти джентльменів, що мають сякі-такі магічні здібності — і мусив же один із них об’явитися тут і зірвати мою зустріч з дочкою Абсалома. Повірити не можу. Я найбезталанніша людина в Англії. Одному Богу відомо, як довго я працював, аби наснити цей сон. Три тижні я працював день і ніч, щоби підготувати заклинання виклику, а щодо…

— Але ж це неймовірно! — перебив його м-р Ганіфут. — Дивовижно! Навіть сам містер Норрелл не спромігся б на таке!

— Та ні, — відказав Стрейндж, повернувшись до м-ра Ганіфута. — Це не так складно, як вам здається. Спершу треба надіслати леді запрошення — згодиться будь-яке закляття виклику. Я скористався Ормскірковим[135]. Звісно, найскладніше було прилаштувати Ормскіркове закляття таким чином, щоб ми з міс Абсалом потрапили в сон одночасно: Ормскірк настільки плутаний, що людина, яку викликають, може прийти будь-куди й будь-коли, вважаючи, що цілком виконала обіцяне. Визнаю, то було дуже непросте завдання. Утім, я задоволений результатом. По-друге, я мав накласти закляття на себе, щоб поринути в магічний сон. Звісно ж, я чув про такі чари, але, зізнаюся, ніколи не бачив їх, тому мусив винайти власні — смію визнати, вони слабенькі, але що тут вдієш?

— Боже правий! — закричав м-р Ганіфут. — То вся ця магія — ваш винахід?

— Ну, власне… — відказав Стрейндж. — Щодо цього, то у мене був Ормскірк. Я в усьому спирався на Ормскірка.

— Та хіба не краще було би скористатися Гетер-Ґреєм, аніж Ормскірком? — запитав м-р Сеґундус[136]. — Даруйте, я не маг-практик, але Гетер-Ґрей завжди видавався мені надійнішим за Ормскірка.

— Справді? — перепитав Стрейндж. — Звісно, я чув про Гетер-Ґрея. Нещодавно я почав листуватися з лінкольнширським джентльменом, який стверджує, ніби має примірник «Анатомії мінотавра» Гетер-Ґрея. То, виходить, Гетер-Ґрей справді вартий уваги?

М-р Ганіфут заперечив і заявив, що книжка Гетер-Ґрея — найбільша у світі нісенітниця, але м-р Сеґундус не погодився; Стрейндж так зацікавився, аж забув, що мав би сердитися на м-ра Сеґундуса.

Бо хто ж може довго гніватися на м-ра Сеґундуса? Смію припустити, є на світі люди, котрих обурюють доброта і люб’язність, а лагідність дратує, проте, на щастя, Джонатан Стрейндж до них не належав. М-р Сеґундус перепросив за зіпсовану магію, а Стрейндж, усміхнувшись і вклонившись, сказав, що м-рові Сеґундусу не варто тим перейматися.

— Сер, я навіть не запитуватиму, — звернувся Стрейндж до м-ра Сеґундуса, — чи ви маг. Легкість, із якою ви проникаєте в чужі сни, засвідчує вашу силу. — Тоді Стрейндж повернувся до м-ра Ганіфута: — А ви, сер, також маг?

Сердешний м-р Ганіфут! Пряме запитання поцілило в таку болючу точку! У глибині душі м-р Ганіфут лишався магом й не любив, коли йому нагадували про цю втрату. Він відказав, що був магом лише кілька років тому, але мусив облишити справу. Понад усе він би хотів і надалі нею займатися, адже вивчення магії — доброї англійської магії — було, на його думку, найшляхетнішим заняттям на світі.

Стрейндж здивовано на нього поглянув.

— Я не дуже розумію. Як це вас змусили облишити справу, коли ви того не бажали?

Тоді м-р Сеґундус і м-р Ганіфут розповіли йому, як були членами Вченого товариства магів Йорка і як м-р Норрелл знищив товариство.

М-р Ганіфут поцікавився думкою Стрейнджа про м-ра Норрелла.

— О, — всміхнувся Стрейндж, — містер Норрелл — святий покровитель англійських книгарів.

— Даруйте? — перепитав м-р Ганіфут.

— О, — відповів Стрейндж, — ім’я містера Норрелла звучить скрізь, де тільки провадиться торгівля книжками — від Ньюкасла до Пензанса[137]. Книгопродавець усміхається, вклоняється і каже: «О, сер, ви прийшли надто пізно! У мене було багато книжок про магію та її історію. Але я продав їх одному вельми вченому джентльмену з Йоркширу». Це завжди Норрелл. Звісно, завжди, коли хочете, можете придбати книжки, від яких Норрелл відмовився. Проте, як я з’ясував, книжки, від яких відмовився м-р Норрелл, чудово годяться хіба на розпал.

Ясна річ, м-р Сеґундус і м-р Ганіфут палали бажанням ближче зазнайомитися з Джонатаном Стрейнджем, а йому не менше хотілося поговорити з ними. Тож після низки звичних запитань і відповідей на них («Де ви зупинилися?» — «В Ейвбері, у заїзді «Ґеорґ»». — «Оце треба! Ми теж») четверо джентльменів хутко вирішили, що мають усі разом повернутися до Ейвбері й повечеряти.

Коли вони полишали Дім Тіней, Стрейндж зупинився біля порталу Короля Крука й запитав, чи не бував м-р Сеґундус або м-р Ганіфут у старій столиці Короля на півночі, в Ньюкаслі. Обоє не бували.

— Ці двері — точна копія тих, які трапляються в Нюкаслі на кожному кроці, — пояснив Стрейндж. — Перший такий портал вирізьбили, ще коли Король був в Англії. У тому місті, здається, куди б ви не повернули, з темної, запилюженої арки з’явиться Король і ступить назустріч вам. — Стрейндж криво всміхнувся. — Проте його обличчя завжди наполовину сховане, і він ніколи до вас не заговорить.

О п’ятій годині вони сіли вечеряти у залі таверни «Ґеорґ». На думку м-ра Ганіфута і м-ра Сеґундуса, Стрейндж виявився дуже приємним компаньйоном, жвавим і балакучим. Натомість Генрі Вудгоуп лише зосереджено їв, а закінчивши трапезу, дивився у вікно. М-р Сеґундус боявся, аби той не почував себе знехтуваним, а тому повернувся до нього і привітав його з магічними успіхами Стрейнджа у Домі Тіней.

Генрі Вудгоуп здивувався:

— Я й не думав, що це аж такий привід для радості. Стрейндж казав, що не зробив нічого видатного.

— Але ж, мій любий сер! — вигукнув м-р Сеґундус. — Хтозна, коли таке диво востаннє вершилося в Англії?

— Та я нічого не знаю про магію. Здається, це доволі модне заняття — я читав про магію в лондонських газетах. Але священник майже не має часу на читання. До того ж, я знаю Стрейнджа, відколи ми були хлопчаками: він людина дуже непостійна. Навіть дивуюся, що ця магічна лихоманка триває так довго. Смію припустити, що невдовзі він стомиться від неї так само, як від усіх інших занять.

На тім слові Генрі встав з-за столу і сказав, що трохи прогуляється селищем. Він побажав м-ру Ганіфуту й м-ру Сеґундусу доброго вечора й залишив товариство.

— Сердешний Генрі, — мовив Стрейндж, коли м-р Вудгоуп пішов. — Певно, він з нами страшенно знудився.

— З боку вашого друга дуже люб’язно вирушити в цю подорож, хоча він сам нітрохи не цікавиться магією, — зауважив м-р Ганіфут.

— Та звісно! — погодився Стрейндж. — Але, бачте, він просто змушений був поїхати зі мною, як побачив спокій, що панує вдома. Генрі приїхав до нас на кілька тижнів, проте наш край — дуже відлюдний, а я, боюся, надто поглинутий своїм навчанням.

М-р Сеґундус поцікавився, коли м-р Стрейндж почав вивчати магію.

— Навесні минулого року.

— Але ви вже стільки всього досягли! — вигукнув м-р Ганіфут. — І то менш ніж за два роки! Мій любий Стрейндже, це надзвичайні успіхи!

— Гадаєте? Мені здається, я нічого особливого не зробив. Однак я не знав, у кого попрохати поради. Ви перші брати во магіє, яких мені пощастило зустріти, тому чесно застерігаю, що я маю намір просидіти з вами тут пів ночі й докладно про все розпитати.

— Ми були би щиро раді допомогти вам усім, чим тільки зможемо, — відповів Сеґундус, — але не думаю, що ми станемо вам у пригоді. Ми завжди були тільки теоретиками.

— Ви надто скромні, — заявив Стрейндж. — Подумайте лише, наскільки ширшою була ваша лектура.

Тоді м-р Сеґундус почав називати авторів, про яких Стрейндж міг іще не чути, а сам Стрейндж узявся химерним чином нотувати імена й назви, записуючи їх то в маленький нотатник, то на споді рахунку за вечерю, а то навіть на тильному боці власної долоні. Потім він почав розпитувати м-ра Сеґундуса про книжки.

Сердешний м-р Ганіфут! Як же йому кортіло взяти участь у такій цікавій розмові! Як він, насправді, трохи долучався до неї, обманюючи лише себе самого цими маленькими хитрощами.

— Скажіть йому, хай обов’язково прочитає «Пташину мову» Томаса Ланчестера, — звертався він радше до м-ра Сеґундуса, ніж до Стрейнджа. — Знаю, ви про неї невисокої думки, та гадаю, у Ланчестера можна багато дізнатися.

На це м-р Стрейндж зазначив, що, наскільки йому відомо, ще п’ять років тому в Англії було чотири примірники «Пташиної мови»: один у книгопродавця в Ґлостері; другий — в особистій бібліотеці джентльмена-мага з Кендала; третій належав ковалеві, який мешкав неподалік від Пензанса і взяв книгу як частину плати за лагодження залізної брами; а останнім закривали шпарину у вікні школи для хлопчиків при Даремському соборі.

— Але де ж вони зараз? — вигукнув м-р Ганіфут. — Чому ви не придбали собі примірник?

— Куди б я не подався, Норрелл скрізь устигав раніше й повикупав усі книжки, — відказав м-р Стрейндж. — Я ніколи не бачив того чоловіка на власні очі, проте він випереджає мене на кожнім кроці. Саме тому я вирішив прикликати когось із померлих магів, аби трохи розпитати його — чи її. Я сподівався, що леді викаже більше співчуття до мого прохання, а тому обрав міс Абсалом[138].

М-р Сеґундус похитав головою.

— Гадаю, такий спосіб добути знання радше ефектний, ніж корисний. А вам не спадав на думку якийсь легший шлях? Зрештою, в Золоту добу англійської магії книжки були ще більшою рідкістю, ніж тепер, проте люди все одно якось ставали магами.

— Я вивчав хроніки й біографії авреатів, аби довідатися, як вони починали, — відповів Стрейндж, — проте, здається, в ті часи, щойно хтось виявляв у собі хист до магії, він негайно вирушав до дому іншого, старшого й досвідченішого мага й просився до нього в учні[139].

— Тоді вам слід звернутися за допомогою до містера Норрелла! — вигукнув м-р Ганіфут. — Авжеж! Так, я знаю, — додав він, побачивши, що м-р Сеґундус ось-ось йому заперечить, — Норрелл трохи відлюдькуватий, але що з того? Я певен, що містер Стрейндж зуміє побороти його сором’язливість. Попри всі вади його вдачі, Норрелл — зовсім не дурень, і точно побачить усі переваги такого товариства!

М-р Сеґундус висунув чимало заперечень, зокрема згадав про неприязнь м-ра Норрелла до інших магів; одначе, м-р Ганіфут був людиною запальною, і щойно ця ідея спала йому на думку, як він перетворив її на своє заповітне бажання й чути не хотів про будь-які можливі хиби.

— Звичайно, я згоден, — мовив він, — що Норрелл ніколи не мав особливої прихильності до магів-теоретиків. Проте смію припустити, що він поставиться геть інакше до рівного собі.

Самому Стрейнджу ця ідея видалася доволі цікавою; йому, природно, кортіло побачити м-ра Норрелла. М-рові Сеґундусу здалося, що маг уже все вирішив для себе, тому поступово притлумив власні сумніви й побоювання.

— Сер, це великий день для Великої Британії! — вигукнув м-р Ганіфут. — Погляньте, чого вдалося досягнути одному магові! Тільки уявіть, що зможуть зробити двоє! Стрейндж і Норрелл! О, це звучить чудово!

Тоді м-р Ганіфут кілька разів повторив «Стрейндж і Норрелл» так піднесено, що Стрейндж зайшовся реготом.

Утім, як усі люди лагідної вдачі, м-р Сеґундус був схильним часто змінювати думку. Доки м-р Стрейндж стояв перед ним — високий, усміхнений і впевнений, — м-р Сеґундус був цілком переконаний, що геній Стрейнджа отримає належне визнання — за допомоги м-ра Норрелла чи попри Норреллові перешкоди. Проте наступного ранку, після від’їзду Стрейнджа і Генрі Вудгоупа, м-р Сеґундус повернувся думками до всіх тих магів, кого Норрелл знищив, і почав замислюватися, чи вони з м-ром Ганіфутом не звели Стрейнджа на манівці.

— Не можу позбутися думки, — мовив він, — що ми б учинили значно краще, якби порадили містерові Стрейнджу уникати містера Норрелла. Варто було не заохочувати його до зустрічі з Норреллом, а застерегти, аби він зачаївся.

Проте м-р Ганіфут цього геть не розумів.

— Жодному джентльменові не сподобається, якщо йому порадять зачаїтися, — відказав він. — До того ж, якщо містер Норрелл матиме намір завдати шкоди містерові Стрейнджу — в чому я дуже сумніваюся, — то я цілком певен, що містер Стрейндж першим про це дізнається.

24

Інший маг

вересень 1809 року

М-р Дролайт трохи повернувся на стільці і з посмішкою промовив:

— Здається, сер, ви маєте суперника.

І перш ніж м-р Норрелл придумав, що сказати у відповідь, Ласеллз спитав, як того звуть.

— Стрейндж, — промовив Дролайт.

— Я такого не знаю, — хмикнув Ласеллз.

— О! — скрикнув Дролайт. — А мали би знати. Джонатан Стрейндж із Шропширу. Дві тисячі фунтів річного доходу.

— Гадки найменшої не маю, про кого ви. Хоча заждіть! А це не той чоловік, що, навчаючись у Кембриджі, налякав був кота, який належав ректорові Корпус-Кристі?

Дролайт підтвердив, що це саме той. Ласеллз одразу його згадав, і обоє розреготілися.

Тим часом м-р Норрелл сидів непорушно, мов камінь. Вступна ремарка Дролайта завдала йому нищівного удару. Він почувався, немовбито Дролайт і справді повернувся і вдарив його, нібито повернулася й вдарила фігура з картини або навіть стілець чи стіл. Від приголомшення йому перехопило подих; він майже був певен, що занедужав. М-р Норрелл навіть не насмілювався подумати, що Дролайт заявить далі: раптом щось про більшу могутність або ж чудеса, в порівнянні з якими магія м-ра Норрелла здаватиметься жалюгідною. А він же стільки доклав зусиль, щоб убезпечити себе від суперників! Маг почувався, наче людина, що бродить по власному будинку, як споночіє, замикає всі двері, зачиняє вікна, аж раптом чує, що на горішньому поверсі хтось човгає ногами.

Та бесіда точилася далі, неприємні страхи змаліли, і м-р Норрелл став почуватися впевненіше. Поки Дролайт і Ласеллз обговорювали розваги м-ра Стрейнджа у Брайтоні, гуляння в Баті та маєтності в Шропширі, м-рові Норреллу здалося — він розуміє, що за людина цей Стрейндж: модний, недалекий чоловік, дещо схожий на того ж таки Ласеллза. А в такім разі (сказав собі м-р Норрелл), мабуть, оте Дролайтове «ви маєте суперника» направду стосувалося не його, а Ласеллза? Цей Стрейндж (думалося м-рові Норреллу) був суперником Ласеллза в амурних справах абощо. Норрелл поглянув на свої руки, складені на колінах, і всміхнувся власній хибі.

— Отже, — резюмував Ласеллз, — то Стрейндж тепер зробився магом?

— О! — звернувся Дролайт до м-ра Норрелла. — Я цілковито певен, що навіть найбільші його друзі не наважаться порівнювати таланти свого товариша із даром вельмишановного містера Норрелла. Проте, думаю, в Бристолі й Баті він має славу нівроку. Зараз Стрейндж у Лондоні. І його друзі сподіваються, що ви будете такі ласкаві, аби зустрітися з ним і поговорити. Як ви не маєте нічого проти, то і я волів би бути присутнім під час знайомства таких видатних практиків магії.

М-р Норрелл поволі звів погляд.

— Я з радістю приділю час містеру Стрейнджу, — промовив він.

Довго чекати на вікопомну розмову двох магів м-ру Дролайту не довелося, чому він щиро тішився, бо терпіти не міг гаяння часу. Після запросин і Ласеллз, і Дролайт зробили все, щоб чекати на появу м-ра Норрелла разом із м-ром Стрейнджем.

Виявилося, що він не настільки молодий і не настільки вродливий, як того боявся м-р Норрелл. Йому не можна було дати двадцять років од народження (скоріше тридцять), і — наскільки джентльменові взагалі пасувало виносити судження з таких питань — його не можна було назвати красенем. Зате вкрай несподіваним стало те, що він привів із собою юну красуню — місис Стрейндж.

М-р Норрелл розпочав із того, що поспитав Стрейнджа про його записи.

— Мої записи? — затнувся на мить Стрейндж. — Боюся, сер, я геть не розумію, про що йдеться, та й у будь-якім разі не зміг би вам їх показати, оскільки нічого не пишу.

— О! — зітхнув м-р Норрелл. — За словами містера Дролайта, ви щось писали на замовлення «Часопису для джентльменів»[140], та мабуть…

— А! Ви про це! — перебив його Стрейндж. — Я майже забув. Ніколс мене переконав, що раніше наступної п’ятниці моя стаття йому не знадобиться.

— Наступної п’ятниці, а ви навіть не сідали за неї?! — вжахнувся м-р Норрелл.

— О! — відповів Стрейндж. — По-моєму, чим швидше виймаєш ідеї з голови, викладаєш їх на папері та віддаєш друкарям, тим краще. Смію припустити, сер, — він по-дружньому всміхнувся м-рові Норреллу, — ви тримаєтеся такої самої думки.

М-р Норрелл, який іще жодного разу не вийняв із голови жодної ідеї і не віддав її друкарям (кожна спроба все ще перебувала на певній стадії редагування), просто промовчав.

— Що ж до того, про що я хочу написати, — продовжував далі Стрейндж, — то я ще не вирішив остаточно, але найпевніше це буде спростування статті Портісгеда в «Новочасному магові»[141]. Ви вже її бачили, сер? Я цілий тиждень нетямився з люті через неї. Він намагається довести, що сучасному магові не варто мати жодних справ із фейрі. Одна річ — припустити, що ми розгубили вміння викликати цих духів, і цілковито інша — взагалі відкидати наміри найняти когось із них на службу! Мене обурює така перебірливість! Проте найдивніше, що я досі ніде не бачив ні слова критики Портісгедової статті. Зараз, коли у нас потроху виникає магічна громада, було би геть неправильно потурати таким дурницям і залишати їх без крихти осуду.

Стрейндж, вочевидь, вирішив, що сказав достатньо, і став чекати, коли висловляться інші джентльмени.

Після короткої мовчанки м-р Ласеллз зауважив, що лорд Портісгед написав цю статтю, висловлюючи побажання м-ра Норрелла, за його допомоги та схвалення.

— Невже? — приголомшено запитав Стрейндж.

Знову на деякий час запанувала тиша, і знову її порушив Ласеллз, мляво поцікавившись, як нині навчаються магії.

— Із книжок, — відказав Стрейндж.

— Ах, сер! — скрикнув м-р Норрелл. — Я такий радий, що ви це сказали! Благаю вас, не марнуйте часу, не шукайте ніяких інших шляхів, а тільки читайте, читайте і ще раз читайте. Задля цього варто й витрачати час, і забувати про всі розваги!

Стрейндж трохи іронічно глянув на нього і зауважив:

— На жаль, брак книжок — моя ненастанна й превелика перешкода. Певно, ви й гадки не маєте, сер, як мало магічних книг лишилося в обігу в Англії. Усі книгарі погоджуються в одному: ще не так давно їх було чимало, проте зараз…

— Хіба? — поквапився перебити його м-р Норрелл. — Це й справді дивина.

І знову мовчанка, ще більш ніякова. Осьде сидять єдині двоє англійських магів Новітньої доби. Один зізнався, що не має книг, в іншого, як відомо широкому загалу, від них ломляться полиці аж двох бібліотек. Бодай звичайна чемність підказувала, що м-ру Норреллу годилось би запропонувати хоч яку допомогу, навіть незначну; та м-р Норрелл нічого не сказав.

— Певно, — трохи згодом промовив м-р Ласеллз, — до шляху магії вас підштовхнули якісь надзвичайні обставини?

— Саме так, — погодився Стрейндж. — Надзвичайні.

— Не повідаєте нам, які саме?

Стрейндж лиховісно всміхнувся:

— Гадаю, містер Норрелл буде неабияк втішений, коли почує, що причиною мого рішення є саме він. Можна навіть сказати, що це містер Норрелл мене зробив магом.

— Я? — знову вжахнувся м-р Норрелл.

— Правда в тому, сер, — хутко втрутилася Арабелла Стрейндж, — що він був перепробував геть усе: землеробство, поезію, ливарництво. За рік він перебрав цілу низку професій, так на жодній і не спинившись. Рано чи пізно він мав звернутися до магії.

І знову запала тиша. Стрейндж додав:

— Досі я не розумів, сер, що лорд Портісгед пише від вашого імені. Можливо, ви були би такі ласкаві і пояснили мені дещо. Я перечитав усі нариси його милості в «Друзях англійської магії» та «Новочасному магові», але досі мені не траплялося жодної згадки про Короля Крука. Ця прогалина настільки разюча, що я починаю підозрювати, вона невипадкова.

М-р Норрелл кивнув.

— Маю амбіцію пустити цю особу в непам’ять, як він на те і заслуговує, — відказав маг.

— Але ж, сер, без Короля Крука не було би ні магії, ні самих магів!

— Згоден, це поширена думка. Та навіть якби вона була правдою (а такого я не припускаю), він давно уже втратив будь-яке право на нашу повагу. Адже згадайте, що він учинив найперше, потрапивши в Англію? Пішов війною проти законного короля й відібрав половину його королівства! Хіба можемо ми з вами, містере Стрейндже, обрати такого чоловіка собі за взірець? Ставити його найпершим поміж нас? Хіба в такім разі наш фах здобудеться на пошану? Чи це допоможе переконати королівських міністрів, щоб ті довіряли нам? Не думаю! Ні, містере Стрейндже, навіть якщо ми не спроможемося пустити у непам’ять його ім’я, то нашим найпершим обов’язком — вашим і моїм рівною мірою — буде висловити свою ненависть до нього! Щоб усі навколо знали, яку відразу ми відчуваємо до його зіпсутої природи й лихих учинків!

Стало очевидно, що між магами існує велетенська розбіжність у поглядах і вдачі, й Арабелла Стрейндж подумала була, що їм ні секунди довше не можна лишатись в одному приміщенні, де вони одне одного вкрай дратували. Невдовзі вони зі Стрейнджем покинули дім.

Цілком природно, що першим свою думку стосовно нового мага висловив м-р Дролайт.

— Ну, я вам скажу, — проказав він, перш ніж за Стрейнджем зачинилися двері, — не знаю, як ви, але я ще ніколи не був такий приголомшений в усьому своєму житті! Декілька людей мене повідомили, що він красень. І що вони собі думали, га? Скажіть мені на милість. З таким-то носом і чуприною! Рудуватий шатен! Як же він собі підбирає одяг із такою непевною мастю? Ба більше, я цілковито певен, що бачив навіть проблиски сивини. А йому ж усього, — скільки ж… — ну, тридцять, ну, тридцять два! А з іншого боку, ви тільки погляньте на неї! Вона ж ясочка! Яке виразне обличчя! Ці каштанові кучері, так гарно завиті! Та я подумав, дуже шкода, що вона не потурбувалася дізнатися, які у Лондоні моди. Цей її муслін у дрібну квіточку, безперечно, прекрасний, але я був би радий побачити дівчину в чомусь вишуканішому, скажімо, темно-зеленому шовку, отороченому чорною стрічкою й бісером. Ви ж розумієте, це тільки на перший погляд, думаю, при наступній зустрічі я зможу запропонувати щось інакше.

— Гадаєте, люди ним цікавитимуться? — запитав м-р Норрелл.

— Аякже! — відказав м-р Ласеллз.

— Ах! — зітхнув м-р Норрелл. — Тоді, боюся… містере Ласеллзе, я був би вам вдячний за пораду, що робити… бачте, я дуже боюся, що лорд Малґрейв може послати по містера Стрейнджа. Адже його милість так ревно прагне застосовувати магію на війні (похвальне бажання, звичайно ж), що, на мій превеликий жаль, пристрастився до читання різноманітної літератури з історії магії і тепер має власні судження щодо знахідок. Він уже склав собі план, згідно з яким необхідно викликати відьом, що мали би мені допомогти в боротьбі з французами. По-моєму, він вважає, що відьми — це такі напівфейрі-напівлюди, до яких звертаються зловмисники, коли хочуть нашкодити своїм сусідам, одним словом відьми, яких описав Шекспір у «Макбеті». Він просив мене викликати трьох або чотирьох і лишився геть невдоволений, коли я відмовився це робити. Новочасна магія багато на що спроможна, але зносини з відьмами можуть накликати чимало горя на наші голови. Тепер же, боюся, він пошле по Стрейнджа. Містере Ласеллзе, хіба ж ні? А містер Стрейндж може зважитись на таке, анітрохи не тямлячи небезпеки. Чи не годилось би написати листа серу Волтеру, аби він шепнув на вухо його милості кілька слів, застерігаючи од містера Стрейнджа?

— Не бачу для цього підстав, — розрадив його Ласеллз. — Якщо ви вважаєте, що магія Стрейнджа небезпечна, то про це незабаром знатимуть усі.

Трохи згодом того самого дня в одному з будинків на Ґрейт-Тічфілд-стрит[142] на честь м-ра Норрелла давали звану вечерю, де також присутніми були м-р Дролайт і м-р Ласеллз. І вже за якийсь час хтось запитав, якої думки Норрелл про шропширського мага.

— Містер Стрейндж, — відповідав м-р Норрелл, — видався мені дуже приємним джентльменом, дуже талановитим магом, він — цінний здобуток для нашого фаху, бо, звісно ж, людей, що його практикують, останнім часом було вкрай небагато.

— У містера Стрейнджа, — додав Ласеллз, — дуже химерні уявлення про магію. Адже він не завдав собі клопоту з’ясувати новочасні уявлення про неї — себто, певна річ, напрочуд ясні та лаконічні уявлення містера Норрелла, якими він уже приголомшив світ.

М-р Дролайт повторив свою думку про руду чуприну м-ра Стрейнджа, якій нічого не пасує, та про місис Стрейндж, чия сукня хоч і не дуже модна, тим не менш пошита з прекрасного мусліну.

Приблизно в той самий час, як точилася ця розмова, інші люди (а серед них і подружжя Стрейнджів) вечеряли в значно скромнішій обстановці, у їдальні будинку на Чартергаус-сквер[143]. Природно, що друзі містера і місис Стрейндж неодмінно хотіли знати їхню думку про великого м-ра Норрелла.

— Він сподівається на якнайскоріше забуття Короля Крука, — вражено відповідав їм Стрейндж. — Тільки подумати! Маг, і прагне пустити в непам’ять Короля Крука! Все одно, що архієпископ Кентерберійський потайки нищив би всі знання про Трійцю. Ні те, ні те не має сенсу.

— Він чинить, немов музикант, який би хотів заховати всю музику містера Генделя, — погодилася леді в тюрбані, яка смакувала мигдалем з артишоками.

— Чи риботорговець, що прагне переконати людей, ніби ніякого моря не існує, — підхопив один джентльмен, накладаючи собі великий шмат кефалі в смачному винному соусі.

Інші люди пропонували свої приклади нерозумної поведінки, і всі дружно сміялися, крім Стрейнджа, який і надалі вечеряв насуплений.

— Мені здавалося, ти хотів попросити допомоги в містера Норрелла, — промовила Арабелла.

— Як я міг, коли ми почали сперечатися від першої миті знайомства? — вигукнув Стрейндж. — Я йому не подобаюсь. Та й він — мені.

— Не подобаєшся?! Може, й так. Але, поки ми там були, його не цікавила жодна інша людина в кімнаті. Він тебе прямо глитав очима. Думаю, він дуже самотній. Усі ці роки він тільки й займався наукою і не мав нікого, кому міг би висловити свої думки. Не тим же неприємним чоловікам — забула, як їх звуть. Але тепер він побачив тебе і знає, що може з тобою говорити. Я дуже здивуюся, якщо він більше тебе не запросить.

А тим часом на Ґрейт-Тічфілд-стрит м-р Норрелл поклав свою виделку і промокнув серветкою губи.

— Звичайно ж, — промовив він, — Стрейндж мусить читати, читати і ще раз читати. Я закликав його не марнувати часу.

Водночас у будинку на Чартергаус-сквер Стрейндж казав:

— Не марнуйте часу, сказав він мені. Читайте, читайте і ще раз читайте, сказав він мені. Я ніколи в житті не був такий вражений. Мало не спитав, що ж мені читати, коли він має всі книжки.

Наступного дня Стрейндж заявив Арабеллі, що вони можуть вернутися додому в Шропшир будь-якої хвилини, щойно вона забажає. На його думку, в Лондоні їх більше нічого не тримало. Також він сказав, що вирішив більше не думати про м-ра Норрелла. Але це йому не зовсім вдалося, й упродовж кількох днів Арабелла мусила не раз вислуховувати його довгі тиради про всі вади м-ра Норрелла, як професійні, так і особисті.

Тимчасом на Гановер-сквер м-р Норрелл постійно цікавився в м-ра Дролайта, чим м-р Стрейндж займається, до кого ходить у гості та яке враження справляє.

Такий плин подій не міг не стурбувати м-ра Ласеллза і м-ра Дролайта. Понад рік вони користувалися своїм впливом на мага, і в статусі його друзів обросли запопадливими знайомими із числа адміралів, генералів, політиків — власне, будь-кого, хто хотів знати думку м-ра Норрелла з того чи того питання або ж волів, щоб м-р Норрелл зробив те чи те. Думка про іншого мага, котрий міг зблизитися з м-ром Норреллом так, як Дролайт із Ласеллзом могли тільки мріяти, і котрий міг перейняти на себе роль його дорадника, здавалася їм напрочуд неприємною. М-р Дролайт сказав м-ру Ласеллзу, що Норрелла слід однадити від розмислів про шропширського чарівника, і хоча капризна натура м-ра Ласеллза ніколи не дозволяла йому одразу приставати на будь-чию пропозицію, не варто гадати, що він судив про цю ситуацію якось інакше.

За три-чотири дні по відвідинах м-ра Стрейнджа м-р Норрелл раптом сказав:

— Я дуже ретельно все обдумав і вирішив, що маю дечим зарадити містеру Стрейнджу. Він скаржився на брак матеріалів. Що ж, розумію, таке й справді могло… Одним словом, я вирішив подарувати йому книгу.

— Але ж, сер! — вигукнув Дролайт. — Мова ж про ваші безцінні книжки! Їх нікому не можна давати. Особливо іншим магам, котрі не ладні скористатися ними так мудро, як ви!

— О! — відповів м-р Норрелл. — Я не про свою книгу кажу. Боюсь, я не зміг би віддати жодної. Ні. Я придбав томик для містера Стрейнджа в Едвардса і Скіттерінґа[144]. Зізнаюся, вибір дався непросто. Існує дуже багато книжок, які я — коли вже говорити начистоту — поки не наважився би рекомендувати містеру Стрейнджу; він іще не готовий для них, бо може набратися достоту хибних ідей. Ця книга, — тут м-р Норрелл схвильовано поглянув на неї, — має чимало вад… боюся, навіть забагато вад. Справжньої магії містерові Стрейнджу із неї не навчитися. Однак у ній чимало мовиться про старанну науку й небезпеку передчасного написання статей — уроки, які, сподіваюся, містер Стрейндж здатний засвоїти.

Отож, м-р Норрелл знову запросив Стрейнджа до себе на Гановер-сквер, де з цієї нагоди, як і минулого разу, були присутні Дролайт і Ласеллз. Проте Стрейндж прибув сам.

Друга зустріч відбулася в бібліотеці. Стрейндж окинув оком велетенську книгозбірню, але не зронив ні слова. Можливо, його гнів уже вичерпався. Здавалось, обидві сторони твердо вирішили говорити й поводитися якомога сердечніше.

— Це велика честь для мене, сер, — сказав Стрейндж, приймаючи дарунок. — «Англійська магія» Джеремі Тотта. — Він погортав сторінки. — Вперше чую про цього автора.

— Це життєпис його брата, теоретичного історіомага минулого століття на ім’я Горацій Тотт, — відповів м-р Норрелл[145]. І далі розтлумачив усі вигоди старанної науки й небезпеку передчасного написання статей, чому годилося повчитися Стрейнджу. Той чемно посміхнувся у відповідь, уклонився й висловив певність, що це буде найцікавіше читання.

М-р Дролайт був у захваті від подарунка м-ра Норрелла.

М-р Норрелл дивно поглянув на Стрейнджа — немов був би радий трохи погомоніти з ним, але не мав ані найменшої гадки, з чого почати.

М-р Ласеллз нагадав м-рові Норреллу, що за годину його в Адміралтействі чекає лорд Малґрейв.

— Сер, вас чекають справи, — промовив Стрейндж. — Не буду вас відривати. Ба більше, я й сам мушу негайно рушати на Бонд-стрит у справах місис Стрейндж, якими теж не можна нехтувати.

— Хтозна, може, колись ми матимемо честь побачити вашу магію, містере Стрейндж, — промовив Дролайт. — Я надзвичайно люблю спостерігати, як чаклують.

— Хтозна, — погодився Стрейндж.

М-р Ласеллз подзвонив, викликаючи слугу. Але раптом заговорив м-р Норрелл:

— Я би залюбки й зараз подивився на магію містера Стрейнджа… якщо, звісно, він викаже нам таку честь.

— О! — затнувся молодший маг. — Але ж у мене…

— Це буде велика честь для мене, — наполягав м-р Норрелл.

— Що ж, гаразд, — промовив Стрейндж. — Із радістю вам що-небудь продемонструю. Боюся, моя магія виглядатиме грубувато в порівнянні з тим, до чого звикли ви. Дуже сумніваюся, містере Норрелле, що вона може зрівнятися з елегантністю ваших чарів.

М-р Норрелл уклонився.

Стрейндж двічі-тричі оглянув кімнату, міркуючи, до якої би магії йому вдатися. Його погляд упав на дзеркало в самісінькому закуті кімнати, куди ніколи не потрапляло світло. Він поклав «Англійську магію» Джеремі Тотта на книжковий столик так, щоб її відображення було гарно видно в люстрі. Якусь мить він дивився на книжку, але нічого не відбувалось. Аж раптом Стрейндж зробив чудернацький жест; немов гребінками, розчесав обома руками волосся, вхопив себе за карк і випростав плечі, ніби розминаючи зсудомлені м’язи. А потім усміхнувся, цілком вдоволений собою.

І це було дивно, оскільки на позір книжка геть не змінилася.

Ласеллза й Дролайта, призвичаєних до того, як виглядає або яку славу має Норреллова дивовижна магія, ці дії анітрохи не вразили; далебі, звичайний ворожбит на ярмарковім майдані мав би більший успіх. Ласеллз розкрив рота, наміряючись, безсумнівно, виголосити щось уїдливе, але зненацька м-р Норрелл зачудовано вигукнув:

— Яка ж дивовижа! Воістину… Любий містере Стрейндже! Я ніколи не чув про таку магію! Її немає в списках Саттон-Ґроува. Запевняю вас, сер, дорогий мій, її немає в Саттон-Ґроува!

Ласеллз і Дролайт зачудовано переводили погляд з одного мага на другого.

Ласеллз підійшов до столу й прикипів очима до книжки.

— Здається, вона трохи довша, ніж була, — промовив він.

— Не думаю, — заперечив Дролайт.

— Тепер у неї палітурка брунатного кольору, — сказав Ласеллз. — А раніше вона була голубою?

— Ні, — відповів Дролайт. — Вона завжди була брунатною.

М-р Норрелл голосно розсміявся; м-р Норрелл, що рідко навіть усміхався, реготів їм в обличчя.

— Ні-ні, джентльмени! Ви не вгадали! Геть не вгадали! О, містере Стрейндже, навіть не можу висловити, наскільки… та вони ж не розуміють, що ви зробили! Візьміть її! — скрикнув він. — Візьміть, містере Ласеллзе!

Ще більше спантеличений, Ласеллз простягнув руку, щоб узяти книжку, але вхопив лише жменю повітря. Перед ним була сама подоба книжки.

— Він змусив книжку та її відображення помінятися місцями, — промовив м-р Норрелл. — І справжня книжка тепер там, у задзеркаллі. — Із професійним інтересом він заглянув у люстро. — Але ж як вам це вдалося?

— Справді, як? — пробурмотів Стрейндж; він обійшов кімнату, вивчаючи відображення книжки на столику з усіх боків, наче більярдист, та по черзі примружуючи обидва ока.

— Ви можете дістати її назад? — запитав Дролайт.

— На жаль, ні, — мовив Стрейндж. — Правду кажучи, я маю зовсім туманне уявлення, що мені тільки-но вдалося. Смію припустити, сер, з вами так само. Вам ніби музика лунає в голові, і ви просто знаєте, яка нота стане наступною.

— Просто дивовижно, — проказав м-р Норрелл.

Ще більш дивовижним було те, що м-р Норрелл, який усе своє життя боявся зустріти суперника, нарешті побачив чуже чарування і, замість того, щоб рухнути долі від самого виду магії, ширяв од радості в небесах.

Того дня м-р Норрелл і м-р Стрейндж розпрощалися дуже тепло, а наступного ранку знову зустрілися, не ставлячи до відома ні м-ра Ласеллза, ні м-ра Дролайта. І цього разу їхнє побачення завершилося тим, що м-р Норрелл запропонував м-ру Стрейнджу піти до нього в учні. М-р Стрейндж пропозицію прийняв.

— Як прикро, що він одружений, — дратувався м-р Норрелл. — Нема чого магам брати шлюб.

25

Навчання мага

вересень — грудень 1809 року

У перший день навчання Стрейнджа запросили на Гановер-сквер для раннього сніданку. Коли обоє магів сіли до столу, м-р Норрелл сказав:

— Я взяв на себе сміливість накидати для вас навчальний план на ближчі три-чотири роки.

Стрейнджа дещо здивував такий термін, але він промовчав.

— Три-чотири роки — час дуже короткий, — зітхнувши, правив далі м-р Норрелл, — тому, як би ми не старалися, все ж не зможемо досягнути чогось вагомого.

Старший маг простягнув із десяток аркушів Стрейнджу. На кожному з них дрібним і чітким Норрелловим почерком було в три колонки записано довгий перелік різноманітних видів магії[146].

Стрейндж проглянув папери й зауважив, що вивчити треба буде значно більше, ніж він припускав.

— О, сер, я вам заздрю, — промовив м-р Норрелл. — Щиро заздрю. Практика магії сповнена гризот і розчарувань, а от її вивчення дарує нескінченну насолоду! Усі найвизначніші маги Англії стануть вам за товаришів та провідників. Винагородою за працю буде примноження знань та, що особливо тішить, можливість місяцями не бачити жодної людини, якщо ви того не бажатимете!

На кілька хвилин м-р Норрелл, схоже, поринув у споглядання цього щасливого стану, тоді стрепенувся і оголосив, що вони більше ні хвилини не можуть відмовляти собі в задоволенні від навчання, тож треба негайно перейти до бібліотеки й узятися до справи.

Бібліотека м-ра Норрелла розташовувалася на другому поверсі. Це була розкішна кімната, обставлена за смаком її власника, що завжди любив приходити сюди для усамітнення й відпочинку. М-р Дролайт переконав м-ра Норрелла не відставати від моди й повісити маленькі дзеркала у найнесподіваніших місцях та кутках. Через це кожен відвідувач постійно ловив яскраві відблиски срібного світла чи несподіване відображення перехожого з вулиці там, де найменше сподівався їх побачити. Стіни вкривали світло-зелені шпалери з візерунком у вигляді листя та вузлуватих гілок молодого дуба. Стелю довершував купол, розписаний під листяні крони весняних дерев. Усі книжки були в палітурках зі світлої телячої шкіри, а назви — витиснені срібними літерами на корінцях. У цьому царстві вишуканості та гармонії дивно було бачити стільки прогалин в рядах книжок і безліч геть порожніх полиць.

Стрейндж та м-р Норрелл сіли обабіч каміну.

— Якщо ви дозволите, сер, — заговорив Стрейндж. — я хотів би почати з кількох запитань. Зізнаюся, мене глибоко вразило те, що я минулого разу дізнався про духів-фейрі. Коли ваша ласка, я би хотів детальніше розпитати про цей предмет. На які небезпеки наражається маг, прикликаючи духів-фейрі? І яка, на вашу думку, від них користь?

— Користь їхня значно перебільшена, а небезпека — вельми недооцінена, — відповів м-р Норрелл.

— Он як! То ви згодні з думкою, що фейрі — то демони?

— Навпаки. Я цілком певен, що найпоширеніший погляд на них є цілком правильним. Ви знайомі з тим, що про це пише Честон? Не здивуюся, коли виявиться, що він дуже близький до істини[147]. Ні-ні, мої застороги щодо фейрі іншої природи. Містере Стрейндже, як ви гадаєте, чому англійська магія так залежить — чи нібито залежить — від допомоги духів-фейрі?

Стрейндж ненадовго замислився.

— Припускаю, тому, що англійська магія бере свій початок від Короля Крука, а він навчався при дворі фейрі і там оволодів магією.

— Я згоден, що Король Крук безпосередньо причетний до цього, — погодився м-р Норрелл, — але не так, як ви думаєте. Зважте, містере Стрейндже, що весь час, поки Король Крук владарював Північною Англією, він також правив і королівством фейрі. Зважте також, що жоден король не панував над двома настільки різними родами. Окрім того, не забувайте, що він був настільки ж великим королем, як і магом, — цей факт історики чомусь воліють не помічати. Я вважаю, що для сумнівів не лишається місця: його велика мета полягала в об’єднанні двох своїх народів, і робив він це, містере Стрейндже, свідомо перебільшуючи роль фейрі в магії. Таким чином, він домігся від своїх людських підданців поваги до фейрі, а своїм іншосвітним підданцям дав корисне заняття. Так він змусив обидва народи шукати товариства одне одного.

— Так, — замислено промовив Стрейндж, — розумію.

— Мені здається, — правив далі м-р Норрелл, — що навіть найвидатніші маги-авреати переоцінили значущість фейрі для людської магії. Візміть-но Пейла. Він вважав, нібито слуги-фейрі життєво необхідні йому для вдосконалення свого мистецтва, і називав найціннішими своїми скарбами трьох-чотирьох слуг-фейрі, які жили в його домі! Однак мій власний приклад яскраво доводить, що майже всі респектабельні види магії чудово здійсненні без сторонньої допомоги! Хіба я коли робив щось, задля чого потрібні фейрі?

— Розумію вас, — відповів Стрейндж, вирішивши, що останнє питання м-ра Норрелла риторичне. — Мушу зізнатися, сер, що ця ідея для мене цілком нова. В жодній книзі я такого не читав.

— Я теж, — сказав м-р Норрелл. — Звісно, існують деякі види магії, неможливі без допомоги фейрі. Може статися — щиро сподіваюся, що такі оказії траплятимуться рідко, — нам із вами доведеться мати справу з цими зловорожими створіннями. Звісно, доведеться бути вкрай обачними. Якого би фейрі ми не викликали, він, напевно, вже стрічався з англійськими магами. Йому кортітиме перелічити нам імена усіх великих магів, яким служив, та всі послуги, які надавав кожному. Також він значно краще, ніж ми, знатиме історію та порядок подібних угод. Це становить — а точніше, становитиме — наше слабке місце. Запевняю вас, містере Стрейндже, ніде так добре не розуміють занепад англійської магії, як в Інакшому Краї.

— Тим не менш, духи-фейрі лишаються неймовірно привабливими для простих людей, — замислено сказав Стрейндж, — і, можливо, якби ви час од часу залучали котрогось фейрі до справ, це би сприяло популярності нашого мистецтва. Досі існує безліч упереджень щодо використання магії на війні.

— Авжеж! — роздратовано вигукнув м-р Норрелл. — Люди вважають, ніби магія починається і закінчується на фейрі! Вони й думати не хочуть про навички й знання мага! Ні, містере Стрейндже, для мене це не привід наймати фейрі! Радше навпаки! Сотню років тому історик магії Валентин Манді заперечував існування Інакшого Краю. Він вважав усіх, хто твердив, ніби побував там, брехунами. У цьому він, звісно, помилявся, але його точка зору викликає в мене неабияку симпатію, і я волів би, щоб на неї пристало якомога більше людей. Авжеж, — замислено протягнув м-р Норрелл, — Манді дійшов до того, що заперечив існування Америки, потім Франції і так далі. Здається, перед смертю він втратив віру в Шотландію і почав сумніватися щодо Карлайлу… У мене є його книга[148].

М-р Норрелл підвівся, дістав її з полиці, але Стрейнджеві не віддав.

Після короткої паузи Стрейндж запитав:

— Ви радите мені прочитати цю книжку?

— Так, звісно. Гадаю, вам слід її прочитати, — сказав м-р Норрелл.

Стрейндж чекав, але Норрелл так і дивився на книгу в руках, ніби не знаючи, що робити далі.

— Тоді вам треба дати її мені, сер, — м’яко зауважив Стрейндж.

— Справді, — пробурмотів м-р Норрелл. Він сторожко підійшов до Стрейнджа, трохи потримав книгу, а потім дивним рухом раптово скинув її Стрейнджеві в руку, наче то була зовсім не книга, а маленька пташка, що вчепилася в нього кігтями і зовсім не хотіла летіти геть, тож йому довелося надурити її, аби та пурхнула з руки. М-р Норрелл так зосередився на своєму маневрі, що, на щастя, не дивився на Стрейнджа, який ледь стримувався, аби не засміятися.

М-р Норрелл на мить завмер, з тугою спостерігаючи за своєю книжкою в руках іншого мага.

Та щойно він розлучився з першою книгою, болісна частина його випробування завершилася. Через півгодини м-р Норрелл порадив Стрейнджеві іншу книгу, підійшов до шафи і віддав її майже без метушні. В середині дня він уже просто вказував на книжки Стрейнджеві, щоб той сам брав їх з полиць. До вечора м-р Норрелл дав Стрейнджеві безліч книжок і висловив сподівання, що той прочитає їх усі до кінця тижня.

Цілий день на розмови про науку — то була розкіш, яку вони не могли дозволити собі часто; зазвичай якусь частину дня вони мусили присвячувати гостям м-ра Норрелла — чи то модним персонам, з якими, на думку м-ра Норрелла, слід було знатися, чи джентльменам із різноманітних урядових установ.

Вже до кінця другого тижня захват м-ра Норрелла від нового учня не знав меж.

— Варто лиш раз пояснити, — казав Норрелл серу Волтеру, — і він одразу все розуміє! Пригадую, скільки тижнів наполегливої роботи мені знадобилося, щоби зрозуміти Пейлові «Провіщення Прийдешніх Подій», а містер Стрейндж опанував цю надзвичайно складну теорію за якихось чотири години!

Сер Волтер усміхнувся.

— Безперечно. Але гадаю, ви недооцінюєте власні досягнення. Містер Стрейндж має перевагу, якої не мали ви: вчителя, що може пояснити йому складні місця. Саме ви проклали шлях для нього, зробивши навчання плавним та простим.

— А! — скрикнув м-р Норрелл. — Проте коли ми з містером Стрейнджем сіли обговорити «Провіщення», я збагнув, що їх можна застосувати значно ширше, ніж я гадав. Розумієте, це його питання вказали мені шлях до нового розуміння ідей доктора Пейла!

Сер Волтер сказав таке:

— Що ж, сер, я радий, що ви знайшли собі друга, чий розум так добре пасує з вашим, — то найбільша втіха.

— Я з вами згоден, сер Волтер! — вигукнув м-р Норрелл. — Цілком згоден!

Захват Стрейнджа м-ром Норреллом був значно стриманішим. Нудна балаканина та дивацтва Норрелла постійно дратували його. Саме тоді, коли м-р Норрелл вихваляв Стрейнджа перед сером Волтером, Стрейндж скаржився на Норрелла Арабеллі:

— Я досі не знаю, що й думати про нього. Він водночас і найвидатніша людина століття, і найнудніша. Двічі за ранок наша розмова переривалася, бо йому здалося, ніби в кімнаті шаруділа миша, а до них він має виняткову неприязнь. Двоє лакеїв, дві покоївки і я попересовували всі меблі в кімнаті, шукаючи ту мишу, поки Норрелл стояв біля каміну, вклякнувши зі страху.

— У нього є кіт? — поцікавилася Арабелла. — Йому треба завести кота.

— О, це геть неможливо! Котів він ненавидить ще більше, ніж мишей. Якось він сказав мені, що коли б сталося таке лихо і він опинився в одній кімнаті з котом, то вже за годину вкрився б червоними пухирями.

М-р Норрелл щиро хотів поділитися з учнем якнайкращою наукою, але звички приховувати та вводити в оману, пещеної протягом усього життя, було непросто позбутися. Якось у грудні, коли з важких зелено-сірих хмар падав густий, лапатий сніг, двоє магів сиділи в бібліотеці м-ра Норрелла. Від повільного кружляння снігу за вікном, жару каміну та великої склянки хересу, яку господар люб’язно запропонував, а гість необачно прийняв, Стрейндж зробився неповоротким та сонним. Голову він підпер долонею, а очі його злипалися.

М-р Норрелл розповідав:

— Багато магів, — він склав пальці дашком, — намагались умістити магічну силу в яких-небудь фізичних об’єктах. Це нескладно, а об’єктом може бути все, що тільки маг забажає. Дерева, коштовності, книжки, кулі, капелюхи — що тільки для цього не обирали… — М-р Норрелл насуплено вивчав пучки пальців. — Умістивши силу в обраному предметі, маг сподівався приберегти її на випадок, якщо його сили змаліють, — неминучий наслідок старіння або хвороби. Мені й самому важко встояти перед спокусою так учинити, бо мої сили легко можуть підірвати тяжка застуда чи біль у горлі. Та, ретельно обміркувавши, я прийшов до висновку, що таке розділення сил — вкрай необачне. Візьмім хоча б персні. Довгий час їх вважали найбільш підходящими для такої магії з огляду на невеличкий розмір. Людина може роками носити перстень на руці, не викликаючи ані найменших питань, тоді як подібна прихильність до книжки чи камінця була би підозрілою. Проте з історії відомо безліч випадків, коли маги, які передали частину своїх умінь та сил чарівному персню, губили його, а тоді набиралися клопотів, повертаючи перстень собі. Наприклад, можу згадати історію з дванадцятого століття про магістра з Ноттінґема. Його донька вдягнула замість своєї звичайної цяцьки батьків магічний перстень і пішла на ярмарок на день святого Матвія. Ця нетямуща дівчина…

— Що? — раптом скрикнув Стрейндж.

— Що? — луною відгукнувся переляканий Норрелл.

Стрейндж кинув на вчителя гострий погляд. М-р Норрелл трохи насторожено глянув у відповідь.

— Перепрошую, сер, — сказав Стрейндж, — але чи правильно я вас зрозумів? Йшлося про те, що магічні сили можна переливати у персні, камені, амулети й тому подібні штуки?

М-р Норрелл сторожко кивнув.

— Але мені здається, ви казали… — Стрейндж спробував говорити м’якше. — Мені здається, кілька тижнів тому ви казали, що історії про чарівні персні та камені — вигадки.

Тепер Норрелл дивився на учня з тривогою в очах.

— Чи, може, я помиляюся? — перепитав Стрейндж.

М-р Норрел не зронив ані слова.

— Я помиляюся, — повторив Стрейндж. — Перепрошую, сер, що перебив вас. Благаю, продовжуйте.

Але, хоча м-р Норрелл і заспокоївся, почувши, до якого висновку прийшов його учень, він не захотів продовжувати розповідь, а натомість запропонував випити чаю. Стрейндж охоче погодився[149].

Того ж вечора Стрейндж переповів Арабеллі усе, що сказав йому м-р Норрелл, і все, що сам казав у відповідь.

— Надзвичайна дивина! Коли Норрелл зрозумів, що його викрили, він так злякався, що не міг і слова промовити. Я мусив вигадати для нього свіжу брехню, аби він її мені згодував. Мені довелося підіграти йому проти себе самого.

— Не розумію, — відказала Арабелла. — Нащо він так дивно собі суперечив?

— О, він має твердий намір дещо приховати від мене. Це вже очевидно. Утім, він не завжди пам’ятає, що має лишатися таємницею, а що — ні. Пригадуєш, я розповідав тобі, що між книжками у його бібліотеці є прогалини? Прийнявши мене в учні, він ледь не того ж дня наказав позабирати книжки з п’яти полиць і відправити їх назад у Йоркшир, бо мені, мовляв, їх читати надто небезпечно.

— Боже правий! Як ти взагалі про це довідався? — здивовано запитала Арабелла.

— Дролайт і Ласеллз самі розповіли мені. З величезною втіхою.

— Бридкі негідники!

М-р Норрелл був прикро вражений, дізнавшись, що Стрейнджеву науку потрібно перервати на день чи два, поки вони з Арабеллою підшукають собі помешкання.

— Його дружина. Ось у чому справа, — зітхнувши, пояснив м-р Норрелл Дролайту. — Коли б він був неодружений, то, смію припустити, погодився би переїхати жити сюди до мене.

Дролайт неабияк стривожився, почувши, що м-р Норрелл обмірковує таку думку, тож про всяк випадок — раптом ця ідея знову зрине — обережно заперечив:

— Але ж, сер! Тільки подумайте про всю важливу й таємну роботу, яку ви виконуєте для Адміралтейства і Військового міністерства! Присутність іще однієї людини в домі вельми б їй заважала.

— Але містер Стрейндж допомагатиме мені зі справами! — відказав м-р Норрелл. — Було б вельми непорядно з мого боку позбавляти нашу країну талантів містера Стрейнджа. Минулого четверга ми з містером Стрейнджем ходили до Адміралтейства на зустріч із лордом Малґрейвом. Гадаю, спершу той не дуже зрадів, побачивши, що я привів містера Стрейнджа…

— Бо його милість звик до вашої довершеної магії! Смію припустити, що, на його думку, звичайний аматор — хай навіть і здібний — не має втручатися у справи Адміралтейства.

— …проте, зачувши ідеї містера Стрейнджа про те, як за допомогою магії перемогти француза, він повернувся до мене з широкою усмішкою і промовив: «Ми з вами, містере Норрелле, відстали від життя. Ось вона, свіжа кров, яка нас збадьорить, правда ж?»

— Лорд Малґрейв справді сказав таке? Вам? — вжахнувся Дролайт. — З його боку це ницо і грубо. Сподіваюся, сер, ви нагородили його одним із ваших славетних поглядів!

— А? — м-ра Норрелла так захопила розповідь, що він і не зважав на слова м-ра Дролайта. — Я сказав йому: «Мілорде, я цілковито поділяю вашу думку. Та ви лишень зачекайте — і дізнаєтеся, що далі розповість містер Стрейндж. Ви ж іще й половини не чули!»

Появі Джонатана Стрейнджа зраділи не тільки в Адміралтействі, а й у Військовому міністерстві, та й в усіх інших урядових установах. Ураз чимало речей, які раніше складно було втілити, зробилися геть простими. Міністри короля віддавна плекали план наслати на ворогів Британії нічні страхіття. Уперше міністр закордонних справ висунув таку пропозицію ще в січні 1808 року, й відтоді понад рік м-р Норрелл щоночі старанно насилав на імператора Наполеона Буонапарте погані сни — щоправда, без жодних наслідків. Імперія Буонапарте не захиталась, а сам імператор виїжджав на бій таким же спокійним, як і завжди. Невдовзі м-р Норрелл отримав наказ припинити цю справу. Між собою сер Волтер і м-р Кеннінґ дійшли думки, що план провалився, бо м-р Норрелл не мав хисту вигадувати страхіття. М-р Кеннінґ скаржився, що страхіття, які м-р Норрелл насилав на імператора (переважно — сни про капітана драгунів, який сховався у Бонапартовій шафі) навряд чи налякали б навіть гувернантку його дітей, не те що завойовника половини Європи. Якийсь час він намагався переконати інших міністрів найняти м-ра Бекфорда, м-ра Льюїса та місис Редкліфф, аби вони вигадали справдешні страхіття[150], а м-р Норрелл просто упхав їх Буонапарте в голову. Проте міністри вирішили, що наймати мага — то одна річ, а романістів — геть інше, і не личить їм таке чинити.

З появою Стрейнджа план відновили. Стрейндж і м-р Кеннінґ підозрювали, що лихого французького імператора годі було налякати таким ефемерами, як погані сни, тому цього разу вони вирішили взятися за його союзника, російського імператора Олександра. Тут вони мали перевагу, адже при дворі Олександра вистачало друзів Англії — російських дворян, які заробляли непогані гроші, продаючи Британії деревину, і воліли й надалі вести свої справи; крім того, дружиною Олександрового камердинера була одна смілива та винахідлива шотландка.

Дізнавшися, що Олександр був на диво вразливою людиною, схильною до релігійного містицизму, Стрейндж вирішив наслати на нього сон, сповнений лихих знамень і символів. Сім ночей поспіль Олександр бачив, як він затишно вечеряє з Наполеоном Буонапарте, смакуючи прекрасний суп з оленини. Тільки-но скуштувавши цю страву, французький імператор підскочив і вигукнув: «J'ai une faim qui ne saurait se satisfaire de potage»[151], а тоді перетворився на вовчицю і з’їв Олександрового кота, собаку, коня й гарненьку коханку-туркеню. Коли вовчиця зжерла ще й Олександрових родичів та друзів, її черево розірвалося, вивергаючи кота, собаку, коня, коханку-туркеню, друзів і родичів — проте всі вони були геть спотворені. Вовчиця жерла, жерла й росла; тварюка ставала величезною, наче Кремль, її важкі соски трусилися, з пащі стікала кров, і вона немов замірялася проковтнути всю Москву.

— Нема нічого негідного в тому, щоб наслати йому сон із пересторогою, що не варто довіряти Буонапарте і що Буонапарте зрештою зрадить його, — пояснив Стрейндж Арабеллі. — Так само я міг би надіслати йому листа з тими ж вістями. Він справді помиляється, і я більш ніж певен, що врешті-решт Буонапарте таки зрадить його.

Невдовзі надійшла звістка від шотландки: російського імператора вельми тривожать сни, тому він, наче біблійний цар Навуходоносор, покликав астрологів і віщунів, аби ті витлумачили його сон — що вони невдовзі й зробили.

Потім Стрейндж наслав іще кілька снів на російського імператора.

— Я послухався вашої поради, — повідомив він м-ру Кеннінґу, — й вигадав заплутаніші сни, щоб їх складніше було тлумачити й імператорові ворожбити не сиділи без діла.

Невтомна місис Дженет Арчибальдівна Барсукова скоро повідомила втішні новини: Олександр і думати забув про справи державні чи воєнні; він сидить цілий день, міркуючи про свої сни й обговорюючи їх із астрологами й ворожбитами; а якщо надходить лист від імператора Наполеона Буонапарте, він щораз полотніє і здригається.

26

Корона, скіпетр і держава

вересень 1809 року

Щоночі неухильно тужливий дзвін гукав леді Поул та Стівена Блека на бал у тінистих палатах Покинь-Надії. Якщо говорити про моду й красу, то, безперечно, кращих залів Стівен Блек ніколи не бачив, але прекрасний одяг танцювальників та їхні зграбні постави навдивовижу контрастували із самим замком, зубожілим та занепалим. Завжди грала одна й та сама музика. Та сама жменька мелодій, видряпуваних однісінькою скрипкою й висвистуваних одненькою дудкою. Масні лойові свічки — добре навчене око дворецького не могло не спостерегти, що їх одчайдушно бракувало в такім великім приміщенні, — відкидали химерні тіні, що крутилися на стінах, поки учасники балу виконували свої фігури та па.

Подекуди леді Поул і Стівен Блек брали участь у довгих процесіях, під час яких запиленими та погано освітленими коридорами замку носили різні стяги (джентльмен із будяковим волоссям кохався на таких церемоніях). Деякі стяги мали древній вигляд і лопотіли драними, рясно гаптованими полотнищами; інші — вславлювали перемоги джентльмена над ворогами і, власне, були жовтими висушеними шкурами цих ворогів, на яких джентльменові родички були повишивали їх вуста, очі, чуприни й одяг. Джентльмен із будяковим волоссям ніколи не знав утоми від таких розваг і нізащо би навіть на мить не припустив, що Стівен і леді Поул у меншому захваті від них.

Мінливий в усьому, він не зраджував двом речам: замилуванню її милістю та приязні до Стівена Блека. Останню джентльмен виявляв, приносячи дворецькому чудні подарунки та присилаючи дивні коштовні речі. Дещо, як от раніше, він підносив місис Бренді задля Стівена, решту ж відсилав йому безпосередньо, радісно примовляючи:

— Твій лихий ворог нічого про це не знатиме! — (Йшлося, звісно, про сера Волтера.) — Я дуже хитро засліпив його своєю магією, тож він ніколи про це навіть не замислиться. Овва! Тебе можна хоч завтра постановити архієпископом Кентерберійським, і він нічого про це не знатиме! Ніхто не знатиме! — Раптом його осінило: — Хочеш стати архієпископом Кентерберійським уже взавтра, Стівене?

— Ні, дякую, сер.

— Точно? Це насправді нічого не варте, і якщо тебе хоч трохи вабить Церква, то…

— Повірте мені, сер, анітрохи не вабить.

— Твій бездоганний смак, як і завжди, робить тобі честь. Митра до бридкого незручна й геть не личитиме тобі.

Сердешного Стівена обсіли чудеса. Щокілька днів із ним обов’язково траплялися дивовижні речі. Інколи йому діставалося щось зовсім дешеве, вартістю всього в пару шилінгів, — але з’являлося оте «щось» завжди по-чудернацьки. Одного разу Стівена відвідав економ якогось господарства на селі. За його словами, кілька років тому вони познайомилися на півнячих боях під Ричмондом у Північному Йоркширі, де Стівен побився з ним об заклад, що принц Вельський одного дня зганьбить батьківщину[152]. Тепер же, коли це нарешті сталося (а економ посилався на те, що принц покинув дружину в найганебніший спосіб), економ диліжансом прибув у Лондон, щоб оддати Стівенові двадцять сім шилінгів і шість пенсів. За його словами, саме на таку суму вони тоді закладалися. І марно Стівен йому втовкмачував, що ніколи не був на півнячих боях, поготів у йоркширському Ричмонді; економ був невблаганний і нікуди не йшов, поки Стівен не взяв гроші.

Через кілька днів після візиту економа на дорозі перед будинком по Гарлі-стрит опинився крупний сірий собака. Бідна тварина промокла під дощем мов хлющ і стояла забрьохана, що свідчило про чималу відстань, яку вона здолала. Та найцікавішим було те, що в пащі вона тримала якийсь документ. До чого тільки не вдавалися лакеї Роберт і Джеффрі, а з ними й кухар Джон Лонґрідж, щоб одігнати її. Вони й кричали, і жбурляли пляшки та каменюки: собака все зносив по-філософськи і не ворухнувся, аж поки в зливу не вийшов Стівен Блек і не забрав з пащі папірець. Із удоволеним видом пес потрюхикав геть, немовбито вітав себе з виконанням складного завдання. Документ виявився мапою одного села в Дербіширі, що поміж інших дивовиж мала ще й позначку потаємних дверей, що вели всередину пагорба.

Іншим разом Стівен одержав од мера та райців Бата листа, згідно з яким два місяці тому в Баті перебував маркіз Веллслі[153] і цілісінький день тільки й розказував що про дивовижну щирість, розум та вірність Стівена своєму хазяїнові. І настільки вражені були мер та райці реляцією його милості, аж негайно постановили викарбувати медаль на пошану Стівенових життя й чеснот. П’ятсот штук вони виготовили, після чого, за наказом мера та райців і на радість містянам Бата, нагородили ними головні господи міста. Одна медаль призначалася й Стівенові. З нею передано й прохання вшанувати ратушу візитом, коли би Стівен не надумав прибути в Бат, де чекатиме бучний прийом на його честь.

Жодне з цих чудес настрою Стівену не підняло. Вони тільки підкреслювали, яким похмурим стало його нинішнє життя. Він прекрасно розумів, що ні економ, ні пес, ні райці з мером не діяли з власної волі: економи люблять гроші і ніколи просто так не розлучаються з ними, собаки не виконують дивних завдань, які тривають кілька тижнів, а мери й райці не здатні аж раптом зацікавитися слугою-негром, якого ніколи в житті не бачили. Водночас жоден зі Стівенових друзів не помічав нічого дивного в новому напрямку, який прибрало його життя. Він уже терпіти не міг виду ні золота, ні срібла, а його крихітна комірчина на горищі будинку по Гарлі-стрит, ломилася від непотрібних скарбів.

Стівенове зачарування тривало майже два роки. Він часто благав джентльмена й молив одпустити його, або як не його, то хоч би леді Поул, однак той і чути нічого не хотів. А тому Стівен заповзявся комусь розказати про їхнє з леді Поул лихо. Він одчайдушно шукав, чи траплялося таке з ким-небудь раніше. Він плекав слабку надію, що здужає знайти когось, хто б їх звільнив. Першим він заговорив із Робертом, лакеєм. Він заздалегідь попередив, що має намір звірити таємницю про чуже горе, і Роберт прибрав, як і годиться при такій нагоді, врочистого та зацікавленого виду. Та варто було Стівенові мовити слово, як він на превеликий подив виявив, що говорить на цілковито іншу тему; він щиро, із толком повідав Робертові про вирощування гороху й бобів та догляд за ними — заняття, яким він зроду не займався і нічого про нього не знав. Ба більше, дещо з розказаного ним неабияк подивувало би всякого землероба чи садівника, якому випало би слухати. Так, Стівен розповідав про різні властивості бобів, вирощених чи зібраних у місячнім сяйві чи місячній пітьмі, на Белтейн[154] чи в ніч проти середини літа, а також як ці властивості змінюються, коли сіяти бобові чи збирати їх срібними совочком або ножем.

Далі він пробував висловити свою турботу Джону Лонґріджу. Цього разу мова пішла про точний виклад походу Юлія Цезаря на Британію[155] та його тутешні справи. Оповідь вийшла яснішою та докладнішою від будь-якого опису історика, хоч би той вивчав цю тему років двадцять, а то й більше. Знову-таки, Стівен розповідав таке, чого не знайти в жодній книжці[156].

Стівен іще двічі намагався виговоритися комусь про своє жахливе становище. Місис Бренді він оповів химерне слово на захист Юди Іскаріота, заявивши, ніби всі останні свої дії Юда вчинив, напоумлений чоловіками на ім’я Йоан Мідна Голова та Йоан Мосяжна Нога, яких він мав за янголів; а Тобі Сміту, продавцеві в місис Бренді, Стівен перелічив усіх ірландців, шотландців, валійців та англійців, викрадених фейрі за останні двісті років. Про жодного з них він ніколи раніше не чув.

Так Стівен змушений був виснувати, що як не старайся, а нічого розказати про своє зачарування він не зможе.

Найбільше ж од його дивної мовчанки та відчаю страждала, безсумнівно, місис Бренді. Вона не розуміла, що він змінився для цього світу, вона лиш бачила, що Стівен змінився для неї. Якось на початку вересня дворецький прийшов до неї з візитом. Вони вже не бачилися кілька тижнів, і місис Бренді так сумувала, аж виклала свій жаль у листі до Роберта Остіна, а той пішов до Стівена та насварив його за неуважність. Однак варто було Стівенові опинитися в маленькій вітальні на горішньому поверсі крамнички по Сент-Джеймс-стрит, і вже ніхто в світі не став би ганити місис Бренді за бажання негайно виставити його за двері. Дворецький сидів, понуривши голову, тяжко зітхаючи, і нічого їй не казав. Вона запропонувала йому констанційського вина[157], мармеладу й домашню булочку. Він відмовився від усього. Йому нічого не кортіло; так вона й сиділа з іншого боку від каміна й нарешті знову взялася за шитво — нічний ковпак, який понуро гаптувала для Стівена.

— Можливо, — проказала вона, — ви втомилися від Лондона, від мене і бажаєте повернутися в Африку?

— Ні, — відповів Стівен.

— Наважуся припустити, Африка — прекрасне й чарівне місце, — схоже, місис Бренді вирішила покарати себе, негайно заславши Стівена в Африку. — Так мені завжди розповідали. Всюди ростуть помаранчі й ананаси, а ще цукрова тростина й шоколадні дерева.

Чотирнадцять років вона трудилася на бакалійній ниві, тож в її уяві мапа цілого світу була намальована звичним крамом. Місис Бренді гірко розсміялася:

— Мабуть, в Африці мені би жилося кепсько. Навіщо людям торговці, як лиш простягни руку, й садовина сама падає з найближчої гілки? О, я вмить би збанкрутіла в тій Африці. — Вона відкусила нитку зубами. — Але однаково з радістю зібралася би туди хоч узавтра, — місис Бренді знавісніло тицяла ниткою в невинне вушко голки, — якби мене хтось покликав.

— Ви попливли би зі мною до Африки? — здивовано промовив Стівен Блек.

Жінка підвела голову.

— Я попливла би за вами на край світу, — відповіла вона. — Мені здавалося, ви про це знаєте.

Вони обмінялися сумними поглядами.

Стівен промовив, що мусить вертатися на Гарлі-стрит і дати раду своїм справам.

На вулиці стемніло й пішов дощ. Перехожі порозкривали парасольки. На Сент-Джеймс-стрит перед Стівеном з’явилося дивне видиво: сірим дощовим небом понад головами людей до нього наближався чорний корабель. Це був фрегат заввишки зо два фути з брудними подертими вітрилами та облущеною фарбою на бортах. Він здіймався та падав, як на морських хвилях. Стівена пройняв легкий дрож. Із натовпу вийшов якийсь жебрак, негр зі шкірою такою ж чорною та лискучою, як і в дворецького. Цей корабель було пришито до його капелюха. Крокуючи вперед, чоловік раз по раз присідав, і вітрильник плив. По дорозі він трохи підстрибував та погойдувався зі сторони в сторону, намагаючись не впустити свого велетенського капелюха; здавалося, він іде в дивовижно повільному танці. Жебрака звали Джонсон[158]. Це був бідний скалічений моряк, якому відмовили в пенсії. Не маючи інших засобів до існування, він співав за гроші, жебрав, та прославився на все місто своїм чудернацьким капелюхом. Джонсон простягнув руку до Стівена, але той одвернувся. Стівен завжди особливо пильнував, щоби жодним словом ані дією не ставити себе на один щабель із неграми нижчого стану, адже боявся, що заговоривши до них, покаже, ніби має до них якийсь стосунок.

Стівен почув, як його хтось гукнув на ім’я, і підстрибнув немов ошпарений. Але то був лише Тобі Сміт, продавець із крамниці місис Бренді.

— О! Містере Блеку! — підбіг до нього Тобі. — Осьдечки ви! Зазвичай вас не догнати. Думав, ви вже десь на Гарлі-стрит. Місис Бренді переказує вам свої вітання, сер, і каже, що ось це ви забули біля крісла.

Тобі простягнув йому срібну діадему, тендітний обруч, який точнісінько пасував Стівеновій голові. Вінець прикрашали самі лише дивні символи та букви, викарбувані на металі.

— Але це не моє! — заперечив Стівен.

— О! — пробурмотів Тобі розгублено, але одразу вирішив, що Стівен жартує. — Містере Блеку! Хіба я не бачив її сотню разів у вас на голові? — Він розсміявся, вклонився та побіг назад у крамницю, залишивши Стівена стояти посеред вулиці з діадемою в руках.

Дворецький перетнув Піккаділлі та звернув на Бонд-стрит. Не встиг він далеко пройти, як зачув чиїсь крики. По вулиці неслася крихітна постать — ніби хлопчик років чотирьох-п’яти, однак сполотніле обличчя з виразними рисами свідчило, що він значно старше. За хлопцем із криками «Злодій!» та «Ловіть його!» гналися двоє чи троє чоловіків.

Стівен перейняв утікачу дорогу. Та хоч тому й не вдалося уникнути дворецького (який був людиною спритною), втримати крадія (людину слизькувату) Стівену все одно не пощастило. Крадій примудрився всунути йому в руки довгий пакунок, загорнутий у червону ганчірку, а тоді чкурнув у гущу натовпу перед яткою Геммінґса, золотих справ майстра. Відвідувачі щойно вийшли з крамниці, нічого не знаючи про погоню, й утікач прослизнув між ними, і слід його загубився.

Стівен так і стояв із пакунком у руках. Стара шматина оксамиту одслонилася, відкривши довгий срібний жезл.

Першим із переслідувачів до нього добувся смаглявий вродливий джентльмен у похмурім, зате вишуканім костюмі.

— Бачу, ви його майже схопили, — звернувся він до Стівена.

— Перепрошую, сер, що не втримав. Та як бачте, зате я маю вашу власність. — І з цими словами Стівен простягнув чоловікові срібний жезл та червону оксамитову ганчірку. Та він їх брати не став.

— Це все через нашу матір! — сердито проказав джентльмен. — Ну як можна бути такою недбалою? Тисячу разів я їй повторював: не можна лишати відчинене вікно у вітальні, а то рано чи пізно пролізе злодій. Хіба я не повторював це по сто разів, Едварде? Хіба я так не казав, Джоне? — Другу частину промови він адресував двом слугам, які прибігли вслід за хазяїном. Вони геть засапались, тому не здужали відповісти, але жвавими кивками підтвердили джентльменові слова.

— Цілому світу відомо, що чимало своїх скарбів я тримаю вдома, — правив далі джентльмен, — і все одно попри мої благання вікна вона ніколи не зачиняє! Зате сидить зараз і ллє сльози, що втратила скарб, який наша сім’я берегла сотні років. Адже матінка так пишається нашим родом і всіма його маєтностями. Наприклад, цей скіпетр доводить, що пращури наші походять зі стародавньої династії королів Вессексу, бо належав чи то Едґару, чи то Альфреду, чи ще комусь такому[159].

— Неодмінно беріть його назад, сер, — наполягав Стівен. — Гадаю, ваша матінка дуже зрадіє, побачивши його цілим і неушкодженим.

Джентльмен уже було простягнув руку, щоби взяти скіпетр, аж раптом відсмикнув її назад.

— Ні! — скрикнув він. — Не візьму! Присягаюся, не візьму. Якщо вернути цей скарб під її опіку, то вона ніколи не вивчить гіркий урок: кожна недбалість має лихі наслідки! Вона ніколи не навчиться зачиняти вікна! Хтозна, чого я можу позбутися наступного разу? Раптом я взавтра вернуся додому в геть спорожнілий дім! Ні, сер, залиште скіпетр собі! Нехай буде винагородою за вашу люб’язну спробу зловити крадія.

Усі слуги джентльмена закивали, неначе бачили у сказаному якийсь сенс. Потім до них підкотився екіпаж і, забравши джентльмена з прислугою, поїхав геть.

Стівен стояв під дощем з діадемою в одній руці та скіпетром у другій. Перед ним простяглася Бонд-стрит — вулиця з наймоднішими магазинами в цілому королівстві. У вітринах лежали шовки й оксамити, головні убори, оздоблені перлами та павичевим пір’ям, діаманти, рубіни, самоцвіти й найрізноманітніші дармовиси із золота і срібла.

«Що ж, — подумав Стівен, — безсумнівно, він зараз навизбирує для мене всяку чудернацьку всячину із багатств цих крамниць. Буду розумніше, піду додому іншим шляхом».

Він завернув у вузький провулок між двох споруд, перетнув маленький дворик, пірнув у ворота, пройшов іще одним завулком і вийшов на невеличку вуличку зі скромними будинками. Тут було геть безлюдно й на диво тихо. Тільки краплі дощу шелестіли по бруківці. Вода потемнила фасади аж до чорного. Тутешні мешканці, певно, геть бідували, якщо не світили жодної лампи чи свічі, дарма що випав геть похмурий день. Проте чорні хмари застилали не все небо, і над обрієм пробивалася водяниста світла смужка, так що поміж темними небесами і темною землею дощ падав срібними струменями.

Раптом із-за темного повороту викотилося щось сліпуче й поскакало мокрим бруком, спинившись якраз попід ногами Стівена.

Він поглянув униз і важко зітхнув, коли роздивився саме те, на що й очікував — невеличку срібну кулю. Вона здавалася потовченою і дуже давньою. А на маківці, де хрест мав би позначати, що весь світ належить Богу, виявилася маленька розкрита долоня з одним відламаним пальцем. Цей символ Стівен знав надто добре: то був один із знаків джентльмена з будяковим волоссям. Щойно минулої ночі Стівен брав участь у процесії та ніс стяг із цим самим гербом по темних дворах, відкритих усім вітрам, та довжелезних лісових переходах серед неозорих дубів, у чиїх кронах шелестів легіт.

Десь стукнула шибка. Із вікна на горішньому поверсі виткнула голову якась жінка. Її коси прикрашали численні папільйотки.

— Та бери вже! — гукнула вона, зиркнувши на Стівена недобрим оком.

— Це не моє! — крикнув він у відповідь.

— Не твоє, кажеш? — злостивіше огризнулась вона. — Думаєш, я не бачила, як воно випало в тебе з кишені і покотилося геть? Може, я ще й забула, що мене звуть Марайя Томпкінс? Може, я ще й не драю день і ніч цю Пеппер-стрит[160] начисто? Тільки щоб ти тут розкидувався своїм мотлохом?!

Тяжко зітхнувши, Стівен підібрав державу. Що б там не казала чи не думала Марайя Томпкінс, ця важка куля справді може роздерти кишеню. Тому він був змушений іти під дощем зі скіпетром в одній руці й державою в другій. Діадему він для зручності одяг на голову. І в такім вигляді дворецький явився додому.

В оселі на Гарлі-стрит він одразу рушив униз і відчинив двері на кухню. Проте Стівен опинився зовсім не там, а в кімнаті, якої раніше ніколи не бачив. Він тричі чхнув.

Вистачило миті, аби зрозуміти, що це не Покинь-Надію. Кімната виявилася найзвичайнісінька — таких повно в заможних будинках по цілому Лондону, — от тільки мала вона дуже неохайний вигляд. Її мешканці, мабуть, тільки-но вселилися. Схоже, не всі речі ще розпакували. Навколо виднілися геть усі предмети, звичайні для віталень та кабінетів: столи для гри в карти, робочі столи, журнальні столи, камінні щипці, стільці та крісла, зручні й незручні, корисні й безтолкові, дзеркала, чайні чашки, сургуч, підсвічники, картини, книжки (сила книжок), пап’є-маше, каламарі, пера, папери, годинники, клубки мотузок, дзиґлики, камінні ґратки й письмові столи. Одначе все це громадилося одне на одному в нових і цілком несподіваних поєднаннях. Ящики, коробки й пакунки розкидано навсібіч, дещо вже розкрите, дещо розібране до половини, а дещо навіть не почате. Тут і там, деінде на меблях валялася солома, од чого в повітрі ніби курява стояла, що й змусило Стівена чхнути ще двічі. Трохи соломи потрапило в камін, і тому над господарями будинку нависла небезпека нищівної пожежі, яка могла спалахнути будь-якої миті.

У кімнаті перебувало двоє: чоловік, якого Стівен бачив уперше, і джентльмен із будяковим волоссям. Незнайомець сидів за маленьким столиком навпроти вікна. Певно, він розбирав та упорядковував речі, аж раптом покинув це заняття і сів читати. Час від часу він відривався від книжки, шукав щось у двох чи трьох інших томах поруч на столі, захоплено бурмотів собі під носа і лишав пару записів у заляпаному чорнилами блокноті.

Тимчасом джентльмен із будяковим волоссям сидів у фотелі із протилежної сторони каміна, прикипівши до іншого джентльмена таким лютим та роздратованим поглядом, що Стівен злякався за життя незнайомця. Але тієї ж миті, як джентльмен із будяковим волоссям запримітив Стівена, то одразу прибрав захопленого й милого виду.

— Ось де ти! — вигукнув він. — Який же в тебе шляхетний вигляд з твоїми монаршими регаліями!

Перед дверима стояло велике люстро, і Стівен уперше побачив себе у короні, зі скіпетром та державою: від тімені до п’ят — король[161]. Дворецький обернувся до джентльмена за столом — поглянути, що той думає про раптову появу чорного чоловіка в короні.

— О, цим можеш не перейматися! — проказав джентльмен із будяковим волоссям. — Він нас і не бачить, і не чує. Талантів має не більше, ніж інший. Глянь! — Він скрутив папірця і жбурнув його в голову чоловікові. Той навіть не смикнувся, не підвів погляду і взагалі жодним порухом не дав зрозуміти, ніби щось помітив.

— Інший, сер? — здивувався Стівен. — Я вас не зовсім розумію.

— Це молодший маг. Який недавно перебрався в Лондон.

— Невже? Звісно ж, я чув про нього. Сер Волтер високої думки про нього. Але мушу зізнатися, я не пам’ятаю його імені.

— Ой, та кому цікаво, як його звуть?! Важливо тільки те, що він такий же дурний, як і перший, і майже настільки ж потворний.

— Що? — раптом схопився маг. Він відвернувся від книжки і з підозрою оглянув кімнату. — Джеремі! — голосно погукав він.

У дверях вигулькнула голова, але всередину слуга не потурбувався зайти.

— Сер? — озвався він.

Стівенові очі полізли на лоба від цієї недбалої поведінки. Він би такого на Гарлі-стрит не потерпів. Тому дуже холодно подивився на слугу, аби показати йому, що він про все це думає, поки не згадав — його ж не бачать.

— У Лондоні жахливі споруди, — промовив маг. — Мені чути людей в сусідньому будинку.

Джеремі ці слова зацікавили, аж він зайшов у кімнату, щоб послухати.

— Стіни такі тонкі? — правив далі маг. — Може, з ними щось не так?

Джеремі простукав стіну, спільну з сусіднім домом. Звук пролунав глухий і тихий — так і повинна звучати міцна, добре змурована стіна в британському королівстві. Нічого не второпавши, слуга відповів:

— Сер, я нічого не чую. А про що говорили?

— По-моєму, когось назвали потворним дурнем.

— Ви впевнені, сер? Адже по той бік живуть дві старі леді.

— Ха! Це байдуже. У наші дні вік нічого не значить.

На цій ремарці маг несподівано втомився від розмови й повернувся до читання.

Джеремі зачекав якусь мить і пішов геть, побачивши, що хазяїн неначебто про нього забув.

— Я ще не подякував, сер, — проказав Стівен джентльменові, — за ваші чудові дари.

— А, Стівене! Радий, що вгодив тобі. Діадема, зізнаюся чесно, це твій же капелюх, але зачаклований. Я би залюбки нагородив тебе справжньою короною, але заполучити її так швидко не вдалося. Боюся, це тебе розчарувало. Хоча, якщо подумати, то в короля Англії їх кілька, і він украй рідко ними користається.

Він здійняв руки і показав угору двома довгими білими пальцями.

— Ой! — вигукнув Стівен, раптом збагнувши, про що думає джентльмен. — Якщо ви хочете чарами викликати сюди короля з якоюсь із його корон (бо саме так велить вам вчинити ваша добрість), то я від щирого серця прошу не завдавати собі даремного клопоту! Наразі корона мені не потрібна, а король Англії, як вам відомо, вже геть немолодий джентльмен. То може, нехай краще вдома посидить?

— Ну гаразд! — опустив руки джентльмен.

Не маючи чим зайнятися, він знову заходився ганити нового мага, який усім його дратував. Джентльмен глузував із книжки, яку той читав, доскіпувався до крою його чобіт, усіляко критикував його зріст (попри те, що він заввишки був такий самий, як і джентльмен із будяковим волоссям — це стало видно, коли обоє водночас підвелися).

Стівену вже не терпілося повернутись до своїх обов’язків на Гарлі-стрит, але він боявся залишити джентльменів удвох. Раптом у мага жбурнуть чимсь важчим од папірця?

— Вас провести на Гарлі-стрит, сер? — запитав він. — Удома ви зможете мені повідати, як ваші вчинки виплекали Лондон і примножили його славу. Моя втіха не знає меж, коли я слухаю ваші історії. Від них неможливо втомитися.

— Залюбки, Стівене! Залюбки!

— А нам далеко, сер?

— Далеко куди, Стівене?

— До Гарлі-стрит, сер? Я не знаю, де ми.

— Ми на Сого-сквер. І ні, це геть недалеко!

Біля будинку на Гарлі-стрит джентльмен тепло розпрощався зі Стівеном, припрошуючи його не журитись і нагадуючи, що геть скоро — вже цієї ж ночі — вони побачаться в Покинь-Надії:

— …під час якнайпрекраснішої церемонії в дзвіниці Найсхіднішої вежі. Ми її влаштуємо на пошану однієї події, що сталася, е-е… п’ятсот років тому, коли я мудро придумав захопити в полон малих дітей свого ворога і ми їх скарали на смерть, скинувши з тієї дзвіниці. Сьогодні ми знову розіграємо цей дивовижний тріумф! Вберемо солом’яні ляльки в закривавлений одяг отих дітей та скинемо їх на брук, а потім співами й танцями відзначимо їхнє знищення!

— Ви проводите цю церемонію щороку, сер? Я певен, що запам’ятав би її, коли б уже одного разу бачив. Вона така… приголомшлива.

— Радий, що ти так вважаєш. Я її проводжу, коли мені заманеться. Звісно, вона була ще більш приголомшлива, коли ми користалися справжніми дітьми.

27

Дружина мага

грудень 1809 — січень 1810 року

Відтепер у Лондоні з’явилося двоє магів, якими можна було захоплюватись і мати про них високу опінію; певно ж бо, ви не здивуєтеся, дізнавшись, що із цих двох Лондон надав перевагу м-рові Стрейнджу. Саме він якнайкраще відповідав усталеним уявленням про магів: був високим і чарівним, мав найіронічнішу посмішку і, на відміну від м-ра Норрелла, радо говорив про магію, не відмовляючи у відповіді кожному. М-р та місис Стрейндж бували частими гостями на численних званих обідах та вечерях, де чоловік залюбки розважав товариство демонстрацією найпростіших чарів. Найбільшою популярністю користувалися видива, що зринали на поверхні води[162]. Він не використовував звичну для цих ритуалів посудину — срібний таріль, — як те робив Норрелл. Стрейндж запевняв, ніби в тарілі видно так мало, що не варто завдавати собі клопоту з закляттям. Натомість він чекав, поки прислуга не прибере посуд разом зі скатертиною, а тоді виливав на стільницю склянку води або вина і викликав видива у калюжці. На щастя, господарі були настільки втішені магією, що рідко скаржилися на плями та зіпсуті столи й килими.

М-р та місис Стрейндж обживалися собі на радість у Лондоні. Вони оселилися в будинку на Сого-сквер, і Арабелла глибоко поринула в приємні турботи, пов’язані з облаштуванням: замовляла нові елегантні меблі, прохала у друзів поради щодо метких слуг та щодень ходила по крамницях.

Якось грудневого ранку вона отримала записку з магазину оббивки «Гейґ та Чиппендейл»[163]. Один із продавців (особа надзвичайно послужлива) повідомляв, що у них з’явилася шовкова матерія бронзової барви з атласними й муаровими смугами. Як він сподівався, ця матерія ідеально підійде для портьєр у вітальню місис Стрейндж. Ця новина неминуче вимагала деяких змін у розпорядку Арабеллиного дня.

— Містер Самнер каже, тканина на диво вишукана, — повідала вона Стрейнджу за сніданком. — Гадаю, вона мені сподобається. Але, якщо я візьму на портьєри бронзовий шовк, мені, певно, доведеться відмовитися від бордового оксамиту для кушетки. Сумніваюся, що бронзовий колір гарно пасуватиме з бордовим. Тож, мені варто сходити до «Флінта й Кларка»[164], ще раз поглянути на бордовий оксамит і вже там вирішити, купувати його чи ні. Потім навідаюся до «Гейґа та Чіппендейла». Але тоді в мене зовсім не зостанеться часу на візит до твоєї тітоньки, а вона ж уранці від’їжджає до Единбурґа. Я хотіла подякувати їй за те, що вона знайшла нам Мері.

— Еммм? — буркнув Стрейндж, який саме жував гарячі рулетики з конфітюром і читав «Цікаві спостереження щодо анатомії фейрі» Голґарта і Пікля[165].

— Мері. Нова служниця. Ти бачив її вчора ввечері.

— А, — відгукнувся Стрейндж, перегортаючи сторінку.

— Вона мила, приємна дівчина спокійної вдачі. Певна, ми будемо нею задоволені. Тож, як я й казала, я була би дуже вдячна, Джонатане, якби ти зараз же завітав до своєї тітоньки. Ти можеш одразу після сніданку прогулятися по Генрієтта-стрит і подякувати їй за Мері. Потім повернешся до «Гейґа та Чіппендейла» і почекаєш мене там. О! А ти міг би ще й зазирнути до «Веджвуда й Баєрлі»[166]? Поспитайся, коли буде готовий новий обідній сервіз. Це не завдасть тобі клопоту — все по дорозі, — Арабелла поглянула на чоловіка із сумнівом. — Джонатане, ти мене слухаєш?

— Еммм? — Стрейндж поглянув на дружину. — О, дуже уважно!

Тож Арабелла у супроводі лакея пішла на Віґмор-стрит, де стояла крамниця «Флінт і Кларк». Ще раз оглянувши бордовий оксамит, вона вирішила, що хоч той і дуже красивий, все ж дещо похмурий. Опісля вона попрямувала на Сент-Мартінс-лейн, уся в передчутті оглядин шовку бронзової барви. У «Гейґа та Чіппендейла» Арабелла побачила продавця, що вже чекав на неї, але її чоловіка не було. Крамар дуже перепрошував і запевняв, що м-ра Стрейнджа не було цілий ранок.

Арабелла знову вийшла на вулицю.

— Джордже, ви ніде не бачите господаря? — спитала вона у лакея.

— Ні, мадам.

Став накрапати сірий дощ. Внутрішній голос підказав Арабеллі зазирнути у вікно книжкової крамниці. Там і був Стрейндж, що палко розмовляв із сером Волтером Поулом. Вона зайшла всередину, побажала серу Волтеру доброго ранку і лагідно поцікавилася в чоловіка, чи навідався він до тітоньки і чи зазирнув до «Веджвуда й Баєрлі».

Схоже, Стрейнджа запитання дещо спантеличило. Він опустив очі, виявив, що тримає в руках книжку, і насупився, ніби не міг збагнути, як вона могла там опинитися.

— Я, звісно ж, мав намір саме так і зробити, люба, — промовив він. — Однак зі мною заговорив сер Волтер, і це завадило мені взятися за справи.

— Провина цілковито на мені, — поквапом запевнив Арабеллу сер Волтер. — У нас виникли труднощі з блокадою. Це звичні клопоти, я розповів про них м-рові Стрейнджу в надії, що вони з м-ром Норреллом зможуть нам допомогти.

— А ви можете допомогти? — запитала Арабелла.

— О, певен, що так, — відказав Стрейндж.

Сер Волтер пояснив, що британський уряд отримав дані розвідки, згідно з якими кільком французьким кораблям — імовірно, десятку — вдалося прослизнути попри британську блокаду. Ніхто не знав, куди вони прямують і що саме збираються робити, діставшися місця призначення. До того ж уряду було невідомо, куди подівся адмірал Армінґкрофт, який мав би цьому запобігти. Адмірал та його флот із десяти фрегатів та двох лінійних кораблів просто зникли. Певно, він кинувся навздогін французам. Був іще один багатонадійний молодий капітан, що наразі перебував на Мадейрі, і якби Адміралтейству вдалося дізнатися, що саме трапилося (а головно — де), то капітана Лайтвуда радо би спорядили з чотирма або п’ятьма кораблями на допомогу адміралу. Лорд Малґрейв запитав адмірала Ґрінвекса, що, на його думку, слід робити, адмірал Ґрінвекс запитав те саме у міністрів, а ті порадили Адміралтейству негайно звернутися до м-ра Стрейнджа та м-ра Норрелла.

— Я б не хотів, аби ви подумали, буцімто Адміралтейство ні на що не здатне без містера Стрейнджа, — усміхнувся сер Волтер. — Вони роблять усе можливе. До Ґрінвіча відправили клерка, такого собі містера Петрофакса, щоби знайти друга дитинства адмірала Армінґкрофта й, завдяки його винятковому знанню характеру адмірала, дізнатися, як той міг учинити за таких обставин. Але, коли містер Петрофакс прибув до Ґрінвіча, адміралів друг дитинства валявся п’яним у ліжку і, за словами містера Петрофакса, навряд чи зрозумів запитання.

— Смію припустити, ми з Норреллом якось дамо цьому раду, — промовив замислено Стрейндж, — але, гадаю, слід поглянути на мапу, щоби розібратися з проблемою.

— Всі необхідні папери та мапи у мене вдома. За кілька годин хтось із моїх слуг принесе їх на Гановер-сквер, і тоді, можливо, ви будете такі люб’язні поговорити з містером Норреллом…

— О, та це ж можна зробити просто зараз! — вигукнув Стрейндж. — Арабелла не проти трохи почекати. Ти ж не проти, правда? — звернувся він до дружини. — Я зустрічаюся з містером Норреллом о другій годині, і, коли зможу чітко пояснити йому проблему, ми ще до обіду запропонуємо Адміралтейству відповідь.

Як мила, згодлива жінка та гарна дружина, Арабелла відсунула всі думки про нові портьєри і запевнила обох джентльменів, що, з огляду на обставини, вона, звісно, почекає. Вирішили, що м-р та місис Стрейндж завітають до сера Волтера на Гарлі-стрит.

Стрейндж витягнув годинник.

— Двадцять хвилин до Гарлі-стрит. Три чверті години на вивчення проблеми. Ще 15 хвилин до Сого-сквер. Так, часу ще вдосталь.

Арабелла розсміялася.

— Запевняю вас, він не завжди такий пунктуальний, — звернулася вона до сера Волтера. — Щойно у вівторок він запізнився на зустріч із лордом Ліверпулем. І це геть не потішило містера Норрелла.

— Моєї провини в тім не було, — заперечив Стрейндж. — Я збирався виходити з дому якраз вчасно, однак ніяк не міг знайти рукавички.

Шпилька Арабелли щодо запізнення зачепила Стрейнджа, і він усю дорогу до Гарлі-стрит позирав на годинник, ніби сподівався знайти в ході часу якусь таємницю, що досі лишалася непоміченою, але могла б його виправдати. Коли вони дісталися Гарлі-стрит, Стрейндж вирішив, що все утямив.

— Ти ба! — раптом вигукнув він. — Я знаю, в чім річ. Мій годинник бреше!

— Навряд, — сказав сер Волтер, показуючи свій годинник Стрейнджу. — Рівно полудень. Як і на моєму.

— Тоді чому не чути дзвонів? — здивувався Стрейндж. — Ти чуєш дзвони? — звернувся він до Арабелли.

— Ні, я нічого не чую.

Сер Волтер зашарівся і пробурмотів, що в навколишніх парафіях дзвони більше не калатають.

— Отакої! — здивувався Стрейндж. — І чому ж це?

Здавалося, сер Волтер був би дуже вдячним, якби Стрейндж погамував свою допитливість, та все ж він відповів:

— Через недугу леді Поул її нерви нині в геть печальному стані. Калатання дзвонів її особливо засмучує, тому я звернувся до парафіяльних рад храмів Сент-Марлібон[167] та Святого Петра з проханням зважити на душевний стан леді Поул і заборонити калатання дзвонів. Вони зробили мені таку ласку і погодилися.

Це було надзвичайно дивно, але ж усі сходилися в тім, що хвороба леді Поул також була надзвичайно дивною і мала ні на що не схожі симптоми. Ні містер, ні місис Стрейндж ніколи не бачили леді Поул. Її ніхто не бачив уже два роки.

Коли товариство зайшло в будинок номер 9 по Гарлі-стрит, Стрейнджеві кортіло негайно поглянути на папери сера Волтера, однак запал довелося погамувати, оскільки сер Волтер мусив достеменно переконатися, що Арабеллі не бракуватиме розваг на час їхньої відсутності. Через гарне виховання сер Волтер страшенно не любив лишати гостей на самоті. А чинити так з леді він вважав просто неподобством. Однак Стрейндж дуже хотів устигнути на зустріч із м-ром Норреллом, тож, перш ніж сер Волтер зміг щось запропонувати гості, він з усіх сил почав переконувати міністра, буцімто Арабеллі нічого не потрібно.

Сер Волтер підвів Стрейнджеву дружину до книжкової шафи й порекомендував «Белінду» місис Еджворт[168], сподіваючись, що цей роман її розважить.

— Та ні, — не втерпів Стрейндж, — я читав Арабеллі «Белінду» два чи три роки тому. До того ж, гадаю, ми не забаримось аж так довго, щоб вона подужала роман у трьох томах.

— Може, чаю з тминовим пирогом? — запропонував сер Волтер.

— Арабеллу тминові пироги не цікавлять, — знову втрутився Стрейндж, мимохіть узяв «Белінду» й почав читати перший том. — Вона їх терпіти не може.

— Тоді склянку мадери, — сказав сер Волтер. — Ви не відмовитеся від склянки мадери? Стівене! Стівене, подай місис Стрейндж склянку мадери.

Моторошно-тихо, ніби нізвідки (в манері, притаманній усій вишколеній лондонській челяді) біля ліктя сера Волтера виник високий чорношкірий слуга. М-ра Стрейнджа, схоже, вразила ця раптова з’ява. Якийсь час він витріщався на новоприбулого, а тоді звернувся до дружини:

— Ти ж не хочеш мадери, правда? Ти взагалі нічого не хочеш.

— Так, Джонатане. Нічого не хочу. — погодилась дружина, підсміюючись із дивної суперечки. — Дякую, сер Волтере. Але я чудово проведу час у тиші за книжкою.

Чорний слуга вклонився і зник так само тихо, як і з’явився, а Стрейндж та сер Волтер пішли, щоби поговорити про французький флот та зниклі англійські кораблі.

Лишившись на самоті, Арабелла зрозуміла, що не має настрою для читання. Вона роззирнулася кімнатою у пошуках розваги, і її увагу привернула велика картина — лісовий пейзаж із напівзруйнованим замком на кручі. Дерева тонули у темряві, руїни та кручу торкнуло золото призахідного сонця, а небо натомість повнилося світлом і сяяло перлистими барвами. Значну частину переднього плану займало срібне озеро, в якому наче тонула жінка, а над нею хтось схилився. Неможливо було визначити, то чоловік чи жінка, сатир чи фавн. Скільки Арабелла не вдивлялась в картину, вона так і не збагнула, намагаються юнку порятувати чи втопити. Втомившись від розглядин, Арабелла вийшла з кімнати — подивитися на картини, що прикрашали стіни в коридорі. Там висіли лише акварелі з краєвидами Брайтона та Челмсфорда[169], й Арабеллі вони були нецікаві.

Було чути, як у сусідній кімнаті розмовляють сер Волтер та Стрейндж.

— …дивовижа! Але він по-своєму гарний хлопець, — долетів голос сера Волтера.

— А! Я розумію, про що ви! — відповів Стрейндж. — У нього є брат, органіст у Батському соборі, а ще — чорно-білий кіт, який гуляє по вулицях Бата поперед нього. Якось на Мілсом-стрит…

Одні двері були відчинені, й Арабелла побачила крізь них вишукану вітальню, по стінах якої висіли численні картини, значно розкішніші та барвистіші за все, що вона бачила досі. Вона ввійшла.

Здавалося, кімната повниться світлом, хоча день за вікном був таким же сірим та похмурим, що й раніше.

«Звідки ж світло? — дивувалася Арабелла. — Воно ніби лине з картин, але ж це неможливо».

Усі полотна зображали Венецію[170], і обшир неба та моря додавав кімнаті якоїсь примарності.

Оглянувши картини на одній стіні, Арабелла повернулася, щоби пройти до протилежної, і на свій превеликий подив, виявила, що не сама в кімнаті. Біля вогню на голубій софі сиділа молода жінка і з допитливістю вивчала гостю. Софа мала високу спинку, через яку Арабелла й не помітила нікого раніше.

— О! Я перепрошую!

Молода жінка нічого не відповіла.

Ця надзвичайно вишукана пані мала бездоганну бліду шкіру та чудово укладене темне волосся. Поверх сукні з білого мусліну вона накинула індійську шаль, яка поєднувала сріблясту й чорну барви із кольором слонової кістки. Для служниці вона була надто пишно вбрана, а для компаньйонки — велася надто по-домашньому. А коли вона гостя в цьому домі, чому сер Волтер її не представив?

Арабелла вклонилася молодій жінці і, злегка зашарівшись, промовила:

— Я була певна, що тут нікого немає! Прошу пробачення, що потривожила вас.

Вона розвернулася, щоб вийти.

— О! — вигукнула пані. — Сподіваюся, ви не збираєтеся покинути мене! Я так рідко з ким-небудь бачусь! Майже ні з ким! Та й ви ж хотіли поглянути на картини! Не заперечуйте-бо. Я бачила у дзеркалі, як ви зайшли, і розумію, що вас цікавлять саме вони. — Над каміном висіло велике венеційське люстро зі складною дзеркальною рамою, прикрашеною потворними скляними квітами та примхливими крутиками. — Маю надію, моя присутність не зіпсує ваших планів.

— Але я боюся, що заважаю вам, — хвилювалася Арабелла.

— О зовсім ні! — молода жінка махнула в бік картин. — Благаю, не зважайте.

Відчуваючи, що далі відмовлятися геть непристойно, Арабелла подякувала незнайомці та взялася розглядати полотна. Проте не так прискіпливо, як раніше, адже розуміла, що жінка невідривно спостерігає за нею в дзеркалі.

Коли Арабелла все роздивилася, незнайомка запросила її присісти.

— Вам вони до вподоби?

— Що ж, — відповіла Арабелла, — картини, без сумніву, дуже гарні. Особливо мені сподобалися зображення процесій та свят — у нас в Англії нічого такого не зустрінеш. Так майорять прапори! Стільки позолочених човнів та вишуканих убрань! Та мені здалося, що художник любить будівлі й блакитні небеса більше, ніж людей. Він зобразив їх такими крихітними, таки незначущими. Вони безнадійно губляться серед усіх цих мармурових палаців та мостів. Вам так не здається?

Схоже, молоду жінку насмішило запитання. Її уста скривились в іронічній усмішці.

— Безнадійно? — перепитала вона. — О, гадаю, вони справді загубилися без надії, бідолахи! Зрештою ж, Венеція — то суцільний лабіринт. Звісно, безкрайній і прекрасний, але все одно лабіринт, і ніхто, крім старожилів, не може знайти виходу з нього. Принаймні, я так вважаю.

— Справді? — промовила Арабелла. — Це, мабуть, страшенно незручно. Та, певно, загубитися в лабіринті — це так чудово! Ах, чого б я не віддала, лише б опинитися там!

Незнайомка подарувала Арабеллі дивну меланхолійну посмішку.

— Якби ви, як я, цілі місяці зморено бродили безкінечними темними переходами, то були б інакшої думки. Подібна насолода швидко блякне. А щодо незвичних церемоній, процесій та свят… — вона знизала плечима. — Я швидко зненавиділа їх!

Арабелла не дуже розуміла, що має на увазі співрозмовниця, тож, вирішивши, що знайомство може пролити світло на сказане, поцікавилася іменем жінки.

— Я леді Поул.

— Ах, звісно ж, — відповіла Арабелла, дивуючись, як це не спало їй на думку раніше. Вона назвала леді Поул своє ім’я і розповіла, що опинилися тут через справи свого чоловіка із сером Волтером.

З боку бібліотеки долинув вибух гучного реготу.

— Вони мали б говорити про військові справи, — мовила Арабелла до її милості, — однак або війна останнім часом стала значно веселішою, або ж, припускаю, вони зоставили службові клопоти далеко позаду й заходилися пліткувати про спільних знайомих. Ще пів години тому містера Стрейнджа хвилювала тільки наступна зустріч, але, смію припустити, він і думати про неї забув, адже сер Волтер захопив його зовсім іншими розмовами. — Вона всміхнулася сама до себе, як часто чинять дружини, що вдають, буцімто критикують своїх чоловіків, а насправді вихваляються їхніми чеснотами. — Я щиро вважаю, що в світі немає більш неуважного створіння, ніж він. Певно, містерові Норреллу повсякчас уривається терпець.

— Містерові Норреллу? — перепитала леді Поул.

— Містер Стрейндж має честь бути учнем містера Норрелла, — мовила Арабелла.

Вона чекала, що її милість у відповідь похвалить видатні магічні здібності м-ра Норрелла або ж промовить кілька слів удячності за його доброту. Однак леді Поул не зронила ні звуку, тож Арабелла жваво продовжила:

— Певна річ, нам доводилося чути про дивовижні чари, до яких удався містер Норрелл заради вашої милості.

— Містер Норрелл не друг мені, — сухо відказала леді Поул, так, ніби йшлося про очевидні речі. — Краще б мені було померти, ніж стати такою, як зараз.

Арабеллу це вразило, і кілька секунд вона не знала, що казати. У неї не було ніяких підстав любити м-ра Норрелла. Він жодного разу не виказав їй і крихти поваги: навпаки, старий усіляко підкреслював, як мало шанує Арабеллу. А втім, він був єдиним колегою її чоловіка. Тому, як дружина адмірала повсякчас стає на бік військово-морського флоту, чи дружина єпископа шанобливо говорить про церкву, так і Арабелла вважала за необхідне сказати щось в оборону іншого чарівника:

— Біль і страждання — найгірші супутники, і ваша милість, безперечно, страшенно від них стомилася. Ніхто у світі не посміє дорікнути вам за бажання позбутися їх… — навіть вимовляючи ці слова, Арабелла піймала себе на думці: «Вельми дивно, але вона геть не схожа на хвору. Анітрохи». — Проте якщо все, що мені доводилося чути, правда, то ваша милість не самотня у своїх стражданнях. Мушу зізнатись, я ніколи не чула, щоб ім’я вашої милості зринало в розмові без належної хвали вашому відданому чоловікові. Ви, певно, ніколи б його не покинули з власної волі? Безперечно, ваша милість відчуває до містера Норрелла бодай дрібку вдячності — хоча би заради сера Волтера.

Леді Поул на це нічого не відказала, натомість узялася розпитувати Арабеллу про її чоловіка. Як давно він вправляється в магії? Відколи став учнем м-ра Норрелла? Наскільки вдало він чаклує? Здатен творити магію самотужки чи тільки під орудою Норрелла?

Арабелла якомога докладніше відповіла на всі запитання і додала:

— Якщо ваша милість бажає, аби я про щось попросила містера Стрейнджа, якщо він може бодай чимось вам прислужитися, вам варто лишень сказати мені про це.

— Дякую. Але те, у чім я прагну вам звіритися, стосується вашого чоловіка тією ж мірою, що й мене. Гадаю, містер Стрейндж має почути, на яку жахливу долю прирік мене містер Норрелл. Містер Стрейндж повинен знати, що за людина той, із ким йому доводиться мати справу. Ви ж йому перекажете?

— Неодмінно. Я…

— Присягніться, що перекажете.

— Я повідомлю містерові Стрейнджу все, що забажає ваша милість.

— Мушу застерегти вас, що я вже не раз намагалася повідати людям своє горе, та жодного разу мені це не вдалося.

Щойно леді Поул змовкла, трапилося те, чого Арабелла не змогла цілковито збагнути. Немовбито щось ворухнулося в одній із картин або ж хтось промайнув поза дзеркалом. Й ураз Арабеллу знов охопило відчуття, ніби кімната — зовсім не кімната, міць її стін примарна, і навколо — лишень химерне перехрестя, де дивні вітри з далеких країв обвівають леді Поул.

— У році 1607-му, — почала леді Поул, — джентльмен на ім’я Рідшоу з Галіфакса, що у Західному Йоркширі, успадкував від тітки десять фунтів. На ці гроші він придбав турецький килим, приніс його додому й постелив на підлогу вітальні, вимощену кам’яними плитами. Потім випив трохи пива й задрімав у кріслі коло каміна. Прокинувся він о другій годині ночі й побачив на килимі сотні три-чотири чоловічків, не більш як два-три дюйми заввишки. Містер Рідшоу зауважив, що найповажніші з них — і чоловіки, і жінки — були пишно вбрані у золоту й срібну броню та їхали верхи на білих кроликах, великих, порівняно з ними, наче слони. Коли господар запитав, що ж вони всі тут роблять, одна смілива душа видерлася йому на плече й проревіла у вухо, що вони мають намір зійтися в бою за всіма правилами Оноре Боне[171], а килим містера Рідшоу якнайкраще пасує для їхньої мети, адже чіткість візерунків допоможе герольдам стежити, щоби кожна армія розташувалася правильно й не мала переваги над іншою. Одначе містер Рідшоу не згоджувався на те, щоби його новісінький килим слугував полем битви, а тому взяв мітлу і… Ні, чекайте! — леді Поул урвала мову й закрила обличчя долонями. — Не це я хотіла сказати!

Вона взялася розповідати знову. Цього разу переказала історію про чоловіка, що вирушив на полювання до лісу й відстав од своїх друзів. Копито його коня застрягло в кролячій норі, й він повалився додолу. Його охопило дивне відчуття, неначе він падає в кролячу нору. Отямившись, він виявив, що опинився у химерній країні, осяяній власним сонцем і виплеканій власним дощем. У лісі, так схожому на щойно полишений, мисливець побачив маєток, де гурт доволі дивних джентльменів грав у карти.

Леді Поул саме дійшла до того, як джентльмени запросили заблуду приєднатися до товариства, коли тихий звук — радше зітхання — змусив Арабеллу озирнутися. До кімнати зайшов сер Волтер і збентежено дивився на дружину.

— Ви стомилися, — мовив до неї.

Леді Поул підняла погляд на чоловіка, і в очах її застиг дивний вираз. У ньому змішалися смуток, жаль і, як не дивно, крихта веселого подиву. Немовби вона казала сама собі: «Погляньте на нас! Яка ж ми недоладна пара!» А вголос вона промовила:

— Я стомлена не більше, ніж завжди. Уночі мені довелося пройти багато миль. І танцювати не одну годину!

— Тоді вам слід відпочити, — наполягав він. — Дозвольте мені відвести вас нагору до Пемпісфорд, вона про вас подбає.

Спершу скидалося на те, що її милість буде опиратися. Вона схопила Арабеллу за руку і стиснула її, немовби показуючи, що не дозволить, аби її розлучали з новою подругою. А тоді раптом відпустила Арабеллу й дозволила серу Волтеру відвести себе.

Біля дверей вона обернулася.

— До побачення, місис Стрейндж. Сподіваюся, вам дозволять навідати мене знову. Сподіваюся, ви зробите мені таку честь. Я нікого не бачу. Вірніше, я бачу повні зали людей, але жодної християнської душі поміж ними.

Арабелла ступила вперед, маючи намір потиснути леді Поул руку й запевнити, що вона радо завітає знову, та сер Волтер уже вивів її милість із кімнати. Вдруге того дня Арабелла лишилася сама в будинку на Гарлі-стрит.

Закалатав дзвін.

Арабелла здивувалась, почувши його, адже сер Волтер розповідав, що дзвони Марлібон замовкли з поваги до хвороби леді Поул. Та цей дзвін лунав дуже сумовито й далеко й збудив у її уяві меланхолійні видива…

…похмурі драговини й болота, відкриті всім вітрам; спорожнілі поля зі зламаними огорожами й воротами, що хитаються на завісах; зчорніла, сплюндрована церква; розрита могила; самогубця, похований на самотньому роздоріжжі; багаття з кісток, що палахкотить у присмерку сніговиці; шибениця, на якій висить чоловік; інший чоловік, розіп’ятий на колесі; устромлений у багно стародавній спис, на якому хитається дивний талісман, ніби маленький шкіряний палець; опудало, чиє темне лахміття так майорить на вітрі, наче воно ось-ось стрибне у сіре повітря й полетить просто до вас на широких чорних крилах…

— Маю перепросити, коли побачене вас засмутило, — мовив сер Волтер, раптом повернувшись до кімнати.

Арабелла міцно вчепилась у стілець, щоб опанувати себе.

— Місис Стрейндж? Вам зле, — він узяв її за руку й допоміг сісти. — Може, когось покликати? Вашого чоловіка? Покоївку її милості?

— Ні, ні, — трохи засапавшись відповіла Арабелла. — Не потрібно нікого і нічого. Я гадала… Я не знала, що ви тут. Ось і все.

Сер Волтер занепокоєно глянув на неї. Арабелла спробувала всміхнутись, але не мала певності, що усмішка вдалася.

Він сховав руки в кишені, витягнув їх, пробігся пальцями по волоссю, а тоді глибоко зітхнув.

— Смію припустити, її милість нарозповідала вам багато дивних історій, — печально сказав він.

Арабелла кивнула.

— І послухавши їх, ви стривожилися. Мені дуже прикро.

— Ні, ні. Геть ні. Її милість і справді трохи говорила те… те, що може видатися дивним, але я на це не зважала. Анітрохи! Мені злегка запаморочилося. Одначе, благаю вас, не варто пов’язувати одне з іншим! Її милість не має до цього жодного стосунку! Мені лишень привиділася безглузда химера, немов переді мною височіє люстро, в якім бовваніють незбагненні краєвиди, і здалося, неначе я туди провалююся. Гадаю, я б ось-ось зомліла, якби ви не зайшли. Це вкрай дивно. Раніше зі мною такого не траплялося.

— Дозвольте покликати містера Стрейнджа.

Арабелла розсміялася.

— Кличте, коли маєте охоту, але запевняю: він збентежиться моїм станом значно менше, ніж ви. Містера Стрейнджа ніколи особливо не цікавлять недуги інших. А от його власні — це геть інша річ! Та не варто нікого кликати. Самі погляньте! Я знову стала собою. І чудово почуваюся.

На мить запала тиша.

— Леді Поул… — почала Арабелла й змовкла, не знаючи, як вести далі.

— Зазвичай її милість вельми спокійна, — мовив сер Волтер, — не вмиротворена, самі розумієте, але принаймні спокійна. Але зрідка, коли до нас завітає новий гість, вона вдається до таких нечуваних промов. Певен, ваша порядність не дозволить повторити бодай щось із її слів.

— О, звісно! Я ніколи в світі не зроню й слова про це!

— Це дуже люб’язно з вашого боку.

— А чи можна… можна мені прийти ще? Здається, її милість щиро цього хоче, і я була би щаслива продовжити наше знайомство.

Сер Волтер якийсь час обмірковував пропозицію. Зрештою він кивнув, а тоді якимось чином перетворив кивок на поклін.

— Вважатиму це великою честю для нас обох, — сказав він. — Дякую вам.

Коли Стрейндж із Арабеллою залишили будинок на Гарлі-стрит, маг був у піднесеному настрої.

— Я знаю, як слід учинити, — повідомив він дружині. — Немає нічого простішого. Шкода, що я мушу спочатку вислухати Норреллову опінію, адже — я певен — мені самому до снаги впоратися за пів години. Як на мене, тут є дві ключові речі. По-перше… Що трапилося?

Ойкнувши, Арабелла спинилася.

Раптом вона збагнула, що дала дві взаємовиключні обіцянки: першу — леді Поул, якій вона присягалася розповісти Стрейнджеві про джентльмена з Йоркширу, що придбав собі килим; а другу — серу Волтеру, що не прохопиться й словом про оповідки леді Поул.

— Пусте, — мовила вона.

— А якій із численних розваг, що пропонував сер Волтер, ти надала перевагу?

— Жодній. Я… я бачила леді Поул і ми трохи погомоніли. Ось і все.

— Справді? Шкода, що мене з вами не було. Хотів би я побачити жінку, яка завдячує життям Норрелловій магії. Я ж так і не розповів, яка чудасія трапилася зі мною! Пригадуєш того негра, який раптово зайшов до кімнати? На мить — лише на мить! — мені здалося, що це високий чорний король, увінчаний срібною діадемою, а в руках він тримає осяйний сріблястий скіпетр і державу. Та варто було мені придивитися пильніше, як я побачив тільки чорного слугу сера Волтера. Яка дурниця! — Стрейндж розсміявся.

Він так довго пліткував із сером Волтером, що майже на цілу годину спізнився на зустріч із м-ром Норреллом, і той страшенно розсердився. Пізніше того ж дня Стрейндж надіслав звістку до Адміралтейства, повідомляючи, що вони з м-ром Норреллом уважно розглянули проблему зниклих французьких кораблів і дійшли до висновку, що ті в Атлантиці, прямують до Західної Індії, аби заподіяти якусь шкоду. Поза тим, обоє магів уважали, що адмірал Армінґкрофт розгадав задум французів і рушив у погоню за ними. За порадою м-ра Стрейнджа і м-ра Норрелла Адміралтейство звеліло капітану Лайтвуду рушити на захід услід адміралові. У слушний час французькі кораблі було захоплено, а ті, що втекли, повернулися до французьких портів — і там і лишилися.

Арабеллу мучило сумління через дві обіцянки, які вона дала. Тому вона порадилася з кількома приятельками, поважними старшими дамами, на здоровий ґлузд і розсудливість яких звірялася. Ясна річ, повідала вона все те цілком умозорно, не називаючи жодних імен і не згадуючи обставин. На лихо, саме через це її сумніви годі було збагнути, а тому мудрі матрони нічим не змогли зарадити. Її серце краялося, бо вона не могла відкритися Стрейнджу, адже прохопитися бодай натяком означало порушити слово, дане серу Волтеру. Гаразд поміркувавши, Арабелла вирішила, що обіцянка, дана людині при тямі, важить більше, аніж зобов’язання перед людиною без тями. Адже, зрештою, яке пуття у переказі безладних нісенітниць сердешної причинної? Тож вона так і не розповіла Стрейнджу, що їй сказала леді Поул.

Кілька днів по тому м-р і місис Стрейндж завітали у будинок на Бедфорд-сквер на концерт італійської музики. Арабеллі він вельми припав до душі, але в самій кімнаті було трохи зимно, тому в короткій паузі, яка виникла, коли до музик виходив новий співак, вона нишком вислизнула до сусідньої кімнати по свою шаль. Вона саме загорталася в теплу матерію, коли почула позад себе шепіт, озирнулася й побачила Дролайта, який мчав до неї зі швидкістю сну й вигукував:

— Місис Стрейндж! Як же втішно мені вас бачити! А як наша люба леді Поул? Я чув, що ви навідували її?

Арабелла знехотя підтвердила, що так і було.

Дролайт міцно схопив жінку під руку, немовби щоб не дати їй утекти, і промовив:

— Ви не повірите, скільки сил я доклав, аби роздобути запрошення до того дому! Та всі мої зусилля не здобулися на анінайменший успіх! Сер Волтер відмовляє мені, повсякчас вигадуючи жалюгідні виправдання. Власне, він завжди каже одне й те саме: її милість нездужає або ж їй трохи краще, проте ще не настільки, аби приймати гостей.

— Що ж, гадаю… — почала Арабелла.

— О, безперечно! — перебив Дролайт. — Якщо вона справді хвора, то, звичайно ж, їй слід триматися осторонь від гамору юрби. Але ж це не причина віддаляти мене! Я бачив її труп! О, так! Смію припустити, ви цього не знали? Тієї ночі, коли містер Норрелл повернув бідолашну до життя, він прибіг до мене, благаючи супроводжувати його до будинку. «Ходіть зі мною, мій любий Дролайте, — казав він, — бо мені несила бачити юну леді, таку чисту й невинну, згаслу в найсолодшу пору свого буття!». А тепер вона ховається в будинку і ні з ким не бачиться. Дехто вважає, буцімто вона запишалася своїм воскресінням і не має охоти водитися з простими смертними. Та я гадаю, що істина полягає зовсім у іншому. Гадаю, що через смерть і воскресіння вона приохотилася до химерних звичок. Ви так не думаєте? Мені видається цілком імовірним, що вона приймає певні трунки, аби поринати в жахіття. Може, вам доводилося бачити щось на підтвердження мого здогаду? Чи не пила вона нічого із пляшечок дивної барви? Не ховала квапливо в кишеню згортки паперу, коли ви заходили до кімнати? У таких згортках легко сховати одну-дві чайні ложки порошку. Ні? Настоянку опію зазвичай наливають у маленькі флакончики із синього скла дюйми два-три заввишки. Коли виникає залежність, рідня завжди вірить, що зможе приховати правду, але то все марна справа. Зрештою, істина завжди виходить назовні. — Він манірно захихотів. — Я завжди її туди виводжу.

Арабелла м’яко вивільнила руку й перепросила. Вона жодним чином не могла повідомити нічого, що б його цікавило. Вона нічого не знала ні про пляшечки, ні про порошки.

Арабелла повернулася до концертної зали геть не в такому піднесеному настрої, як тоді, коли полишала її.

— Ниций, огидний чоловік!

28

Бібліотека герцога Роксбурґа

листопад 1810 — січень 1811 року

Наприкінці 1810 року становище уряду було гірше нікуди.

Погані новини чекали міністрів на кожному повороті. Французи святкували тріумф за тріумфом; інші європейські держави, які свого часу боролися проти імператора Наполеона Буонапарте (а згодом були ним же і розбиті), раптом усвідомили свої помилки й тепер перейшли на його бік. Вдома через війну зійшла нанівець торгівля, і люди банкрутували по всьому королівству; два роки поспіль країна страждала на неврожай. Захворіла і померла наймолодша донька короля[172], а сам монарх збожеволів од горя.

Війна нищила добробут і кидала чорну тінь на майбуття. Солдати, купці, політики й землероби — геть усі проклинали годину, коли вони народилися, зате маги (інакша порода людей, якщо така взагалі існує) були в цілковитому захваті від того, як розгорталися події. Сотні років їхнє мистецтво не знало такої пошани. Чимало спроб закінчити війну зазнали поразки, тому магію стали вважати найбільшою надією Британії. Й у воєнному відомстві, й у різноманітних підрозділах флоту служило багато джентльменів, котрі якнайохочіше готові були працевлаштувати м-ра Норрелла та м-ра Стрейнджа. Справи так щільно обсіли м-ра Норрелла на Гановер-сквер, що відвідувачам часто доводилося ждати до третьої-четвертої години ночі, поки м-р Норрелл і м-р Стрейндж не приймуть їх. І поки в черзі на прийом у вітальні м-ра Норрелла лишався натовп джентльменів, це випробування не здавалося складним, та горе тому, кому випадало бути останнім, бо немає нічого приємного в самотньому чеканні глупої ночі перед зачиненими дверима, за якими, ви знаєте напевно, двоє магів займаються магією[173].

У ті дні часто (навіть на кожному розі, куди би ви не пішли) переповідали історію про марні спроби імператора Наполеона Буонапарте відшукати собі мага. Вивідувачі лорда Ліверпуля[174] доповідали, що імператор так позаздрив успіху англійських магів, що розіслав своїх офіцерів по цілій імперії, де вони намагалися знайти хоч яку людину чи людей з магічними здібностями. Найбільшим їх відкриттям поки що був голландець на прізвище Вітлооф, котрий мав чарівну шафу. Її забрали в Париж, куди доправили на кареті баруш-ландо[175]. Приїхавши до Версаля, Вітлооф пообіцяв імператорові, що всередині шафи зможе дізнатися відповідь на будь-яке запитання.

Шпигуни доповідали, що Буонапарте поставив шафі три запитання: «Чи дитина, яку носить імператриця, буде чоловічої статі?», «Чи перекинеться знову на іншу сторону російський цар?», «Коли зазнають поразки англійці?»

Вітлооф заліз у гардероб і вийшов із трьома відповідями: «Так», «Ні» і «За чотири тижні». Щоразу, як Вітлооф зникав у шафі, звідти лунав жахливий гамір, ніби там верещала половина демонів Пекла, із вузеньких шпаринок та з-під завіс здіймалися хмарки сріблястих іскринок, а сам гардероб аж гойдався на своїх ніжках, різьблених у подобі звіриних лап, що стискали кулі. Отримавши відповіді на всі три питання, Буонапарте мовчки порозглядав шафу, а потім підійшов до неї і розчинив дверцята. Всередині він побачив гуску (це вона кричала), селітру (це вона пускала сріблясті іскринки) і карлика (це він підпалював селітру й штрикав гуску). Достеменно не відомо, що сталося з Вітлоофом і карликом, але гуску імператор з’їв наступного ж дня.

У середині листопада Адміралтейство запросило м-ра Норрелла і м-ра Стрейнджа в Портсмут на оглядини ла-маншської ескадри — почесті, якої зазвичай вдостоювали адміралів, героїв і королів. Двоє магів та Арабелла вирушили на узбережжя в кареті м-ра Норрелла. На в’їзді в місто їх привітав бортовий залп з усіх кораблів у гавані, арсеналів та фортів навкруги. На човнах їх покатали між кораблів у Спітгеді разом із цілою компанією адміралів, комодорів й капітанів на катерах. Були й інші човни, не такі офіційні, але повні добрих городян Портсмута, що схотіли поглянути на двох магів, помахати їм та привітати вигуками. Уже в самому Портсмуті м-р Норрелл і подружжя Стрейнджів оглянули верф, а ввечері вони відвідали грандіозний бал, даний на їх честь у Палаці громадських зборів, посеред яскраво освітленого міста.

Бал пройшов із великим успіхом. Хіба тільки на самому початку трапилася дрібна прикрість: деяким відвідувачам забракло розважливості аж настільки, що вони в розмові з м-ром Норреллом відзначили приємність оказії та красу бальної зали. Магова груба відповідь негайно переконала їх у тому, що він — людина сердита й неприємна, охоча до розмови лиш із чинами не нижчими від адмірала. Проте їхнє розчарування понад міри відшкодовували жваві й невимушені манери м-ра і місис Стрейндж. От вони залюбки знайомилися із найповажнішими городянами Портсмута, захоплено говорили про бачені кораблі, про флотські й морські справи в цілому. М-р Стрейндж не пропустив жодного танцю, місис Стрейндж пропустила тільки два, і до своїх апартаментів у «Короні» вони повернулися не раніше другої години ночі.

Позаяк Стрейндж улігся спати аж о третій, то був нерадий, коли о сьомій ранку його розбудили стуком у двері. Відчинивши їх, він побачив на порозі одного з трактирних слуг.

— Перепрошую, сер, — проказав чоловік, — але порт-адмірал просив переказати, що «Фальшивий прелат» застряг на Кінських пісках. Він наказав капітанові Ґілбі привести одного з магів, але той інший заявив, що в нього болить голова і він нікуди не піде.

Викласти справу так ясно й стисло, як йому хотілося, у слуги не вийшло, проте Стрейндж підозрював, що, навіть якби він виспався, все одно нічого не зрозумів би. Але з усього виходило, що сталося щось, а від нього вимагають іти кудись.

— Перекажіть капітанові… як там його… не важливо… хай зачекає, — зітхнув він. — Уже йду.

Він одягнувся і спустився вниз. У кімнаті для кавування він побачив молодого вродливця в однострої капітана, який міряв приміщення кроками. Це й був капітан Ґілбі. Стрейндж пам’ятав його з балу: він здався магові розумним і приємним чоловіком. Із появою Стрейнджа той одразу повеселішав і розповів, що йдеться про корабель «Фальшивий прелат», який потрапив на мілководдя біля Спітгеда. Ситуація була непевна. «Фальшивого прелата», може, пощастить зняти з мілини без значних ушкоджень, а може, і не пощастить. Тому порт-адмірал вирішив не чекати з моря погоди, а одразу вислав по допомогу до м-ра Норрелла і м-ра Стрейнджа, благаючи когось із них, а то й обох разом, прибути в супроводі капітана Ґілбі й посприяти чим-небудь, якщо є на те рада.

Біля «Корони» вже чекав кабріолет з тутешнім служкою, що притримував коня. Стрейндж із капітаном Ґілбі сіли в екіпаж і хутко рушили містом. Портсмут саме починав ворушитися, поквапливо і з легкою тривогою. Відчинялися вікна; із них визирали голови в нічних ковпаках і каптурах та викрикували запитання; у відповідь їм кричали люди на вулицях. Чимало народу, здавалося, квапилось у тому самому напрямку, що й кабріолет капітана Ґілбі.

Вони спинилися біля берегових укріплень. Повітря було холодним і вогким, з моря дмухав свіжий бриз. Трохи далі на рейді накренився велетенський корабель. Було видно, як маленькі й чорненькі постаті моряків чіплялися за леєр і спускалися бортом корабля. Внизу кружляли веслувальні човни та невеликі боти, чиї екіпажі, здавалося, вели якісь жваві перемовини з матросами на кораблі.

Недосвідчене сухопутне око Стрейнджа бачило всього-на-всього судно, що прилягло подрімати, але маг відчував, що якби він був капітаном «Прелата», то говорив би з кораблем суворо й змусив би його знову підвестись.

— Послухайте, — зауважив він, — але ж у Портсмут щодня заходять десятки кораблів. Десятки звідси щодень виходять. Як таке взагалі могло статися?

Капітан Ґілбі знизав плечима.

— Боюся, причина не така вже й незвичайна, як вам могло здатися. Штурман міг не знати спітгедських фарватерів або ж був напідпитку.

Збирався великий натовп. Кожен містянин у Портсмуті мав якийсь стосунок до моря й кораблів, а отже — й інтерес у події. Вуличною рутиною тут завжди були розмови про кораблі, що зайшли в гавань, кораблі, що з неї вийшли, та заякорені судна у Спітгеді. Тому такі от випадки завжди викликали загальну тривогу. Вони приваблювали увагу не тільки й без того численних гультяїв із променаду на взмор'ї, а й поважніших людей: шанованих городян, торговців і, звичайно ж, усіх джентльменів із флоту, котрі мали на те час і охоту. У юрбі вже точилася гаряча суперечка стосовно того, де схибив штурман і до чого має вдатись порт-адмірал, щоби виправити ситуацію. Як тільки серед натовпу зрозуміли, хто такий Стрейндж і навіщо прибув сюди, йому одразу поквапилися передати всі пропозиції. На жаль, більшість із них було рясно пересипано військово-морськими слівцями, тому Стрейндж отримав украй туманні уявлення про задуми доповідачів. Після одного з таких пояснень, він зробив помилку, поцікавившись, а що взагалі означає «лавірувати» і «дрейфувати», й отримав на це ще більш плутану лекцію про засади вітрильництва. Так що наприкінці розмови маг розумів іще менше, ніж на її початку.

— Що ж, — промовив Стрейндж, — я так розумію, головна проблема полягає в тому, що корабель накренився. То, може, його взять і випрямити? Це доволі просто.

— Боронь Боже, ні! — вигукнув капітан Ґілбі. — Так геть не годиться! Кіль корабля витримає, тільки якщо це робити вкрай акуратно, інакше він обов’язково трісне навпіл і потопить усіх на борту.

— Ач! — видихнув Стрейндж.

Наступна спроба помогти виявилася ще гіршою. Хтось щось сказав про дужчий бриз, який міг би зняти вітрильник із мілини під час припливу, і Стрейндж вирішив, що зарадити може сильніший вітер. Він уже підняв руки, щоб його начаклувати, як капітан Ґілбі поцікавився:

— А що це ви робите?

Маг пояснив.

— Ні-ні-ні! — перелякано вигукнув капітан.

Кілька людей схопили Стрейнджа за руки. Один чоловік навіть узявся його трусити, так ніби сподівався розвіяти закляття, поки воно не почало діяти.

— Дме зюйд-вест, — пояснив капітан Ґілбі. — Варто йому хоч трошки посилитися, він остаточно викине корабель на пісок і майже напевно розтрощить. Усі потонуть!

Хтось недалеко вголос зауважив, що ніяк не второпає, чому Адміралтейство такої високої думки про цього мага, чиє невігластво не знає ніяких меж.

Другий чоловік саркастично відповів, що, може, чарівник він і кепський, зате танцює добре.

Третій розсміявся.

— Як називається ота штука? — запитав Стрейндж.

Капітан Ґілбі помотав головою, всім своїм виснаженим виглядом даючи зрозуміти, що не має ані найменшої гадки, про що йдеться.

— Ну, це… це місце… де застряг корабель? — не відставав Стрейндж. — Щось там було про коней.

— Відмілину називають Кінськими пісками, — холодно відказав капітан Ґілбі і відвернувся поговорити з кимось іще.

Якусь хвилину чи дві на мага ніхто не зважав. Усі спостерігали за шлюпами, бригами й катерами, які кружляли навколо «Фальшивого прелата»; усі дивилися на небо й обговорювали переміну погоди та вітер, який віятиме під час припливу.

Раптом кілька людей звернули увагу на воду. А там з’явилося щось дивне — велике, сріблясте, з довгою химерною головою та патлами, схожими на довгі бліді водорості. Здавалося, воно пливе до «Фальшивого прелата». Не встигли по натовпу пробігти здивований гомін та хвиля криків, як до загадкової істоти приєдналися іще кілька. За якусь мить ціла зграя сріблястих обрисів (більше, ніж людина здатна полічити) зграбно й швидко пливла до вітрильника.

— Та що воно таке? — запитав хтось у тлумиську на пристані. — Для людей завелике, на риб чи дельфінів геть не схоже.

— Це коні, — відповів Стрейндж.

— Звідки вони взялися? — поцікавився інший чоловік.

— Їх створив я. Із піску, — пояснив маг. Якщо геть точно, то із Кінських пісків.

— Хіба вони не розчиняться? — пролунало з натовпу.

— І навіщо вони взагалі? — спитав капітан Ґілбі.

— Їх створено з піску та морської води, — пояснив Стрейндж, — а існуватимуть вони рівно стільки, скільки буде потрібно. Капітане Ґілбі, передайте якимсь із човнів повідомлення капітанові «Фальшивого прелата», нехай його матроси припряжуть якомога більше коней до корабля. І коні стягнуть його з мілини.

— О! — промовив капітан Ґілбрі. — Це прекрасно. Зараз усе зробимо.

За півгодини по тому, як вісточку передали на борт, корабель уже був на чистій воді і моряки піднімали вітрила та займалися тисячею й однією звичною для моряків справою (настільки ж незбагненною для сторонніх, як і дії магів). Однак варто зауважити, що закляття спрацювало не зовсім так, як намірявся Стрейндж. Він навіть не уявляв, наскільки важко буде ловити коней. Він уявляв, що на борту знайдеться вдосталь мотузок, із яких можна наробити поводів, і тому доклав усіх зусиль, щоб зробити коней якомога слухнянішими. Та виявилося, що моряки небагато знають про коней. Про море — так, але на тому й усе. Дехто з матросів старався з усіх сил, щоб зловити їх або запрягти, та не знав, з чого почати або ж надто боявся сріблястих примарних істот, щоби наблизитися до них. Зі ста коней, яких створив Стрейндж, запрягти пощастило тільки двадцятьох. Передовсім завдяки ним «Фальшивого прелата» вдалося зняти з мілини, але цьому, безперечно, допомогла й велика вимоїна, що утворилася на косі з появою коней.

Після цих подій громадська думка в Портсмуті розділилася: одні вважали, що Стрейнджу вдалося преславне чаклунство, яким він порятував «Фальшивого прелата», інші ж переконували, нібито він просто скористався халепою задля кар’єри. Багато присутніх на місці капітанів та офіцерів свідчили, що магія була показна: безперечно, Стрейндж хотів звернути увагу на власний талант і радше вразити Адміралтейство, ніж порятувати вітрильник. Коні з піску їх теж не порадували. По завершенню роботи вони не зникли, як обіцяв Стрейндж, а ще півтори доби пустували в Спітгеді, після чого розляглися новими відмілинами та піщаними косами у цілковито несподіваних місцях. Штурмани й лоцмани Портсмута поскаржилися на Стрейнджа порт-адміралу за те, що маг навіки змінив розташування фарватерів і мілин у протоці; тепер доведеться наново проміряти всю акваторію й дослідити якірні стоянки, а це коштуватиме флоту багато грошей і часу.

Зате в Лондоні, де міністри розумілися на мореплавстві й вітрильниках приблизно так само, як і Стрейндж, говорили тільки про одне — Стрейндж порятував корабель, утрата якого могла завдати чималих збитків Адміралтейству.

— Про що свідчить спасіння «Фальшивого прелата»? — говорив сер Волтер Поул лорду Ліверпулю. — Щоб дати раду скруті, вкрай важливо мати мага напохваті. Я пам’ятаю, як ми думали, чи не відправити нам кудись Норрелла, та мусили відмовитися від цієї ідеї. Але як щодо Стрейнджа?

Лорд Ліверпуль замислився.

— Думаю, — відповів він, — годилося би відправити містера Стрейнджа до того генерала, в близькому успіху якого супроти французів ми більш-менш упевнені. Усе інше — непрощенне марнування хисту містера Стрейнджа, що його, Бог мені свідок, ми неабияк потребуємо і в Лондоні. Чесно кажучи, вибір невеликий. Точніше, його взагалі немає: лорд Веллінґтон і крапка.

— А й справді!

Лорд Веллінґтон зі своєю армією перебував у Португалії, тому його думкою поцікавитися було неможливо, проте за дивним збігом обставин його дружина мешкала в будинку номер одинадцять по Гарлі-стрит, якраз навпроти особняка сера Волтера. Того вечора він постукав їй у двері й поцікавився в її милості, як, на її погляд, лорд Веллінґтон поставився б до магів. От тільки леді Веллінґтон, дрібна нещасна жінка, чия думка мало хвилювала чоловіка[176], цього не знала.

З іншого боку, Стрейндж був у захваті від такої пропозиції. Арабелла раділа не настільки, але баритися зі своєю згодою не стала. Найбільшою ж перешкодою для Стрейнджевої поїздки, як не дивно, виявився Норрелл. За рік, що минув, м-р Норрелл звик багато в чому покладатися на свого учня. Він радився із ним з усіх питань, які до того звіряв Дролайту і Ласеллзу. Коли Стрейнджа не було в місті, він говорив тільки про нього, а коли Стрейндж був у Лондоні, говорив тільки з ним. Норреллова прив’язаність тільки міцнішала від новизни його почуттів; він іще ніколи раніше і ні в чиєму товаристві не почувався комфортно. Коли в залюдненій вітальні чи бальній залі Стрейнджеві вдавалося відлучитися на чверть години, м-р Норрелл неодмінно посилав на його пошуки Дролайта, щоб той обов’язково дізнався, з ким і про що бесідує молодший маг. Тож, як тільки м-р Норрелл дізнався про плани відправити його єдиного учня на війну, він був просто приголомшений.

— Сер Волтере! — заявив він. — Я нетямлюся з подиву, що ви навіть могли таке запропонувати!

— Кожен чоловік повинен бути готовий пожертвувати чимось заради батьківщини під час війни, — роздратовано відповів сер Волтер. — Це вже зробили тисячі, ви й самі знаєте.

— Але ж то солдати! — викрикнув м-р Норрелл. — Гм! Насмілюся визнати, що солдати теж по-своєму цінні, але їхня загибель — ніщо, в порівнянні з тією втратою, якої зазнає наша Держава, коли, не приведи Всевишній, щось станеться з містером Стрейнджем! Наскільки мені відомо, в Гай-Вікомі[177] щороку проходять вишкіл триста офіцерів. Дав би мені Бог триста магів у навчання! Присягаюся, тоді англійська магія була би в значно кращому становищі, ніж зараз!

Перша атака на м-ра Норрелла виявилася невдалою. Після сера Волтера на цю тему заговорювали лорд Ліверпуль і герцог Йорк, проте жоден не спромігся переконати мага поглянути на відрядження Стрейнджа інакше, як із жахом.

— Сер, а ви думали про те, яку повагу це могло би здобути англійській магії? — запитав Стрейндж.

— Могло би, аякже! — роздосадувано озвався м-р Норрелл. — Жодні закляття не викликають образ Короля Крука та його лихої, несамовитої магії так, як вид англійського мага на бойовищі! Люди подумають, що ми викликаємо духів фейрі й питаємося поради в сов і ведмедів. Я ж тим часом мрію, щоб англійська магія мала славу спокійної поважної справи, професії, яка по суті…

— Сер, — Стрейндж похапцем перебив уже сотню разів чуту промову, — за моєю спиною не йтиме лицарська валка фейрі. Крім того, існують інші серйозні застереження, якими ми не маємо права знехтувати. Ми з вами обидва часто нарікаємо на те, що нас повсякчас просять про одні й ті самі види магії. Смію припустити, що воєнна скрута змусить мене вдаватися до магії, якою я ніколи не займався раніше, і, як ми часто спостерігали й зауважували, сер, магічна практика дуже часто помагає краще розібратися в теорії магії.

Однак маги надто різнилися темпераментом, щоби на цьому дійти згоди. Стрейндж вів мову про змагання з небезпекою на славу англійській магії. Свої слова й метафори він брав із царини азартних ігор та війни, тож вони не зачіпали жодних струн у душі м-ра Норрелла. А м-р Норрелл переконував м-ра Стрейнджа, що війна йому не сподобається:

— На полі бою люди часто мокнуть і мерзнуть. От побачите, війна вас розчарує.

Протягом кількох тижнів у січні й лютому 1811 року здавалося, що м-рові Норреллу от-от удасться розохотити Стрейнджа від поїздки на війну. Сер Волтер, лорд Ліверпуль, герцог Йорк і сам Стрейндж — геть усі припустилися тієї самої помилки, коли апелювали до шляхетності, патріотизму та почуття обов’язку м-ра Норрелла. Немає сумніву, м-рові Норреллу не були чужі ці чесноти, але ним керували інші, значно дужчі принципи, здатні притлумити інші почуття.

На щастя, попід рукою трапилося ще двоє джентльменів, які значно краще знали, що вдіяти. Як ніхто інший, Дролайт і Ласеллз прагнули позбутися Стрейнджа і відправити його в Португалію, тож на їхню думку, найкраще було би зіграти на бентезі м-ра Норрелла щодо бібліотеки герцога Роксбурґа[178] та долі, що на неї очікує.

Ця приватна книгозбірня вже давно не давала спокою м-ру Норреллу. В усьому королівстві своїм багатством вона поступалася тільки Норрелловій. І при цьому мала цікаву та пікантну історію. Років п’ятдесят тому герцог Роксбурґ, надзвичайно розумний, вихований та респектабельний джентльмен, мав нещастя закохатися в сестру королеви і попросив у короля дозволу побратися з нею. З різних причин, пов’язаних із придворним етикетом, формою та старшинством, король відмовив. Із розбитими серцями герцог і сестра королеви врочисто пообіцяли кохати одне одного до скону й за жодних обставин ніколи ні з ким іншим не брати шлюб.

Не знаю, чи дотрималася угоди сестра королеви, а от герцог повернувся в свій замок на шотландському кордоні, де, шукаючи розради в своїй самоті, взявся колекціонувати рідкісні книжки: вишукано ілюміновані середньовічні рукописи та інкунабули, вперше опубліковані у друкарських майстернях таких великих людей, як лондонець Вільям Кекстон та венецієць Вальдарфер[179]. На початку століття книгозбірня герцога вже стала одним із чудес світу. Його світлість кохався на поезії, лицарських романах, історії та богослов’ї. Магією він особливо не цікавився, але його принаджували стародруки, тож було би напрочуд дивно, якби один-два магічні трактати не потрапили в його бібліотеку.

М-р Норрелл писав герцогу кілька разів, благаючи дозволу приїхати, оглянути й, можливо, придбати усі магічні книги, які би знайшлися в його бібліотеці. Проте герцог не мав ані найменшого бажання вдовольняти допитливість м-ра Норрелла, а оскільки був казково багатим, то й грошей не потребував. Вірний своїй клятві, давним-давно даній сестрі королеви, герцог так і не завів дітей і не набув ніякого очевидного спадкоємця[180]. Коли він помер, неабияка кількість родичів чоловічої статі піддалися невідступному переконанню, що саме вони мали бути наступним герцогом Роксбурґом. Усі вони подали свої претензії на розсуд Комітету з питань привілеїв при Палаті лордів. Комітет їх розглянув і дійшов висновку, що новим герцогом має бути або генерал-майор Кер, або сер Джеймс Іннес, проте вирішити між ними двома ніяк не зміг, тому відклав остаточне вирішення справи на потім. На початку 1811 року її розгляд усе ще не було завершено.

Одного холодного вологого вівторка, вранці м-р Норрелл сидів у бібліотеці на Гановер-сквер у компанії Дролайта і Ласеллза. В кімнаті також був Чилдермасс, який від імені м-ра Норрелла писав листи, адресовані численним урядовим підрозділам. Стрейндж із дружиною поїхали в гості до одного друга в Твікенемі[181].

Ласеллз і Дролайт обговорювали судову тяганину між Кером та Іннесом, аж раптом увагу м-ра Норрелла привабило слово чи два, сказані Ласеллзом про знамениту книгозбірню.

— Що нам про цих двох відомо? — запитав він Ласеллза. — Їм хоч трохи цікава практична магія?

— Можете за них не перейматися, сер, — всміхнувся Ласеллз. — Запевняю вас, єдине, що хвилює Кера й Іннеса, це як стати герцогом. Не думаю, що я хоч коли бачив одного чи другого за книжкою.

— Справді? Їм однаково до книг? Це надзвичайно заспокоює. — М-р Норрелл на мить замислився. — Та припустімо, хтось із них набуде права власності на бібліотеку герцога, випадково натрапить на якийсь магічний текст, зніме його з полиці і раптом зацікавиться. Ви ж знаєте, люди тепер дуже допитливі щодо магії. Це один із якнайприкріших наслідків мого успіху. Варто людині трошки почитати, і ось вона вже має натхнення й собі спробувати заклинання чи два. Хай там як, а мені відкрився шлях саме в такий спосіб: у дванадцять років я розгорнув одну із книжок у дядьковій бібліотеці й виявив усередині аркуш зі значно давнішого видання. Варто було його прочитати, і мене вже ніколи не відпускало переконання, що я мушу стати магом!

— Справді? Прецікаво! — абсолютно знудженим тоном промовив Ласеллз. — Та не думаю, що така доля чекає на Іннеса чи Кера. Першому вже за сімдесят, і другий недалеко від нього втік. Жоден із них не прагне нової кар’єри.

— О! А юні родичі в них водяться? Такі, що, скажімо, запоєм читають «Друзів англійської магії» або «Новочасного мага»? Родичі, які вхопляться за будь-яку магічну книжку, що втрапить їм на очі?! Ні, пробачте мені, містере Ласеллзе, але навіть поважний вік джентльменів я не можу вважати за гарантію безпеки!

— Дуже добре, сер. Та я маю сумнів, що ці юні тавматомани[182], котрих ви так барвисто змалювали, одержать хоч яку нагоду поглянути на книгозбірню. Борючись за титул герцога, обоє, Кер та Іннес, зазнали чималих судових витрат. Тому найбільшим клопотом нового герцога, хто б ним не став, буде розрахунок із адвокатами, а найпершою справою по прибуттю у замок Флорс — пошук чого-небудь на продаж[183]. І я дуже здивуюся, якщо бібліотеку не виставлять на продаж протягом першого ж тижня, коли Комітет оприлюднить своє рішення.

— Книгопродаж! — скрикнув збентежений м-р Норрелл.

— І чого ви тепер боїтеся? — озвався Чилдермасс, відриваючись від писання. — Зазвичай нагода вторгувати книги вас радує якнайбільше.

— Ет! То ж було раніше! — відповів м-р Норрелл. — Коли магічними книгами в королівстві цікавився я один, але зараз їх багато хто спробує перекупити. Боюся навіть подумати про оголошення в «Таймс».

— О! — і собі втрутився в розмову Дролайт. — Якщо книги купить хтось інший у королівстві, ви зможете поскаржитися міністрам! Або самому принцу Вельському! Магічні книжки в державних інтересах мають належати тільки вам, містере Норрелле.

— Або Стрейнджу, — поправив його Ласеллз. — Не думаю, що принц Вельський або міністри заперечуватимуть, щоби ці книги належали Стрейнджу.

— Правда, — погодився Дролайт. — Я й забув про Стрейнджа.

М-ра Норрелла ці слова налякали ще більше.

— Хіба містер Стрейндж не погодиться, що книжкам годилось би належати мені? — промовив він. — Вони всі мають перебувати в одній і тій самій бібліотеці. Їх не можна розділяти!

Він із надією озирнув присутніх, сподіваючись на те, що його хтось підтримає.

— Природно, я не опиратимусь тому, щоб містер Стрейндж їх читав. Адже всім відомо, як багато своїх книжок… своїх власних і дуже цінних книжок… я позичив містерові Стрейнджу… Ну, я хотів сказати… ну, тобто все залежатиме від їхньої теми.

Дролайт, Ласеллз і Чилдермас змовчали. Їм і справді було відомо, скільки книжок м-р Норрелл дав почитати м-ру Стрейнджу. Як і те, скільки він приховав.

— Стрейндж — джентльмен, — проказав Ласеллз. — Він поводитиметься як джентльмен й очікуватиме від вас того ж самого. Якби книжки в приватному порядку запропонували вам і тільки вам, думаю, ви могли би їх викупити. Та якщо оголосять аукціон, Стрейндж матиме цілковите право боротися з вами за лоти.

М-р Норрелл змовк, поглянув на Ласеллза і знервовано облизав губи.

— Як, ви гадаєте, продаватимуться книжки? На аукціоні чи в приватному порядку?

— На аукціоні, — хором відповіли Ласеллз, Дролайт і Чилдермасс.

М-р Норрелл закрив обличчя руками.

— Звісно ж, — проказав Ласеллз, ніби щойно про це подумав, — якби Стрейндж перебував у цей момент за кордоном, то не зміг би взяти в аукціоні участь. — Він відсьорбнув кави. — Правда ж?

М-р Норрелл підвів погляд, у якому прокинулася нова надія.

Португальське відрядження м-ра Стрейнджа на рік чи два раптом стало надзвичайно бажаним[184].

29

У господі Жозе Ешторіла

січень — березень 1811 року

— Гадаю, сер, коли я відбуду на Півострів, то ваші стосунки з Воєнним відомством значно зміняться, — сказав Стрейндж. — Боюся, за моєї відсутності вам завдадуть чимало клопоту: у ваші двері стукатимуть і вдень і вночі, аби ви негайно ж вчинили той чи той вид магії. А крім вас же ніхто цього не зробить. Коли ви спатимете? Мабуть, нам слід переконати людей, що відтепер старі звички варто залишити в минулому. Радо допоможу вам навести лад у справах, якщо те буде потрібно. Що як нам запросити лорда Ліверпуля на вечерю цього тижня?

— О так, маєте рацію! — погодився м-р Норрелл, вельми втішений цим проявом турботи Стрейнджа. — Ви неодмінно маєте бути. Ви все так доладно пояснюєте! Вам варто лише мовити слово — а лорд Ліверпуль уже все розуміє!

— То мені написати його милості?

— Так, неодмінно!

Минав перший тиждень січня. Дату Стрейнджевого від'їзду ще не визначили, але вочевидь, це мало статися найближчим часом. Лорд Ліверпуль не гаючись відповів на запрошення і вже через день з’явився на Гановер-сквер.

М-р Норрелл та Джонатан Стрейндж мали за звичку годину перед вечерею проводити в бібліотеці старшого мага, і саме там вони прийняли його милість. Також був присутній Чилдермасс, готовий виконувати обов’язки клерка, радника, посланця чи слуги — залежно від обставин.

Лорд Ліверпуль досі ніколи не бачив бібліотеки м-ра Норрела і, перш ніж сісти, роззирнувся кімнатою.

— Я не раз чув, сер, — сказав він, — що ваша бібліотека гідна зватися одним із чудес сучасного світу, але я й близько не уявляв нічого настільки обширного.

Норрел був неабияк утішений. Лорд Ліверпуль належав саме до того різновиду гостей, які йому подобалися: він захоплювався Норрелловими книжками, але не виказував ані найменшого наміру знімати їх із полиць і читати.

Стрейндж звернувся до м-ра Норрела:

— Сер, ми досі не обговорили, які книжки я візьму на півострів. Я уклав список із сорока назв, але, якщо на вашу думку, його можна доповнити, я залюбки послухаюся вашої поради.

Він висмикнув згорнутий аркуш із безладу папірців на столі і простягнув його м-рові Норреллу.

Перелік цей аж ніяк не міг зігріти душу м-ра Норрелла. Одні виправлення наповзали на інші, та й ті було закреслено й доповнено кривими написами, які закручувалися навколо інших слів. Усе вкривали чорнильні плями, у назвах книжок траплялися помилки, та й імена авторів було зазначено неправильно. Найбільше ж бентежило те, що Стрейндж тут-таки записав три рядки віршованої шаради, котру почав складати як прощальний дарунок Арабеллі. Втім, м-р Норрелл зблід не через неохайність клаптика. Досі йому й на думку не спадало, що в Португалії Стрейнджу можуть знадобитися книжки. Сама лиш думка, що сорок його безцінних томів вивезуть у країну, де вирує війна, де вони можуть згоріти, розлетітися на шматки, потонути чи вкритися пилом, викликала нестерпний жах. М-р Норрелл знав про війну небагато, але підозрював, що солдати навряд чи виказують належну пошану до книжок. Вони можуть мацати томи своїми брудними пальцями. Вони можуть їх порвати! Можуть навіть — о, жах із жахів! — прочитати і спробувати накласти закляття! А чи солдати вміють читати? М-р Норрелл не знав. Але на кону стояла доля усієї Європи, лорд Ліверпуль сидів у кімнаті, і маг збагнув, наскільки важко — власне, геть неможливо — відмовити Стрейнджу.

З відчайдушним благанням в очах він озирнувся на Чилдермасса.

Той знизав плечима.

Лорд Ліверпуль тим часом спокійно роззирався навкруги. Він, вочевидь, вважав, що тимчасова відсутність сорока книжок заледве чи впаде в око, коли їх тут тисячі.

— Я б не хотів брати більше сорока, — мовив Стрейндж діловито.

— Дуже мудро, сер, — відказав лорд Ліверпуль. — Дуже мудро. Не варто брати більше, ніж ви зможете возити з собою.

— Возити з собою?! — приголомшено вигукнув м-р Норрелл. — Ви ж не збираєтеся тягати книжки з місця на місце? Ви повинні помістити їх у бібліотеку, щойно прибудете. Найкраще для цього пасуватиме бібліотека в замку. У міцному, гарно укріпленому замку…

— Боюся, в бібліотеці від них буде мало користі, — заперечив Стрейндж із обурливим спокоєм. — Я перебуватиму в таборах та на полях битв. І зі мною мають бути книжки.

— Тоді треба покласти їх у ящик! — не вгавав Норрелл. — У міцний дерев’яний ящик чи краще у залізну скриню. Так, скриня підійде найліпше. Ми маємо зараз же її замовити. А тоді…

— Прошу мене пробачити, містере Норрелле, — перебив його лорд Ліверпуль, — але я наполегливо раджу містерові Стрейнджу не брати залізну скриню і ні в якому разі не розраховувати на вози. Вони потрібні солдатам для боєприпасів, карт, провіанту, амуніції і такого іншого. Я певен, Містер Стрейндж не завдаватиме Армії зайвого клопоту й усе своє добро возитиме на мулі або віслюку, як це роблять офіцери. — Він повернувся до Стрейнджа. — Вам потрібен гарний витривалий мул для скарбу й слуги. А для книжок придбайте кілька сідельних сумок у «Гьюлі та Реттса». Військові сідельні сумки щонаймісткіші. До того ж, будьте певні, з возу книжки відразу вкрадуть. Солдати, як не прикро це казати, цуплять усе підряд, — він замислився на мить, а тоді додав: — Принаймні, наші цуплять.

Як минула вечеря, м-р Норрелл майже не пам’ятав. Він ледь зауважував, що Стрейндж та його милість багато розмовляють та багато сміються. Кілька разів він чув, як учень казав: «Що ж, тоді вирішено!» і вряди-годи до нього долинали відповіді лорда: «Авжеж!». Але про що саме вони говорили, м-р Норрел не знав, та йому було й байдуже. Краще б він узагалі не приїжджав до Лондона. Краще б ніколи не брався за відновлення англійської магії. Краще б лишався в абатстві Гертф’ю, читав і займався магією заради власної втіхи. Все це, міркував м-р Норрелл, не вартує втрати сорока книжок.

Коли лорд Ліверпуль та Стрейндж пішли, Норрелл повернувся в бібліотеку, до тих сорока книжок, щоби ще раз поглянути на свої скарби та потримати їх у руках, поки це ще можливо.

Чилдермасс теж був тут. Він повечеряв за одним зі столів і поринув у рахунки по домашньому господарству. Коли зайшов м-р Норрелл, слуга поглянув на нього і вищирився.

— Не сумніваюся, сер, що містер Стрейндж добре проявить себе на війні. Він уже здобув тактичну перемогу над вами.

Ясної місячної ночі на початку лютого британське судно «Благословення святого Серло»[185] піднялося річкою Тежу і пришвартувалося біля площі Чорного коня, що в центрі Лісабона. Одними із перших на сушу спустилися Стрейндж та його слуга Джеремі Джонс. Стрейндж іще ніколи не бував за кордоном, тож нині його неабияк п’янили усвідомлення того, що він у чужій землі, та вся військова й моряцька метушня навколо. Йому кортіло чимшвидше взятися за чари.

— Цікаво, де лорд Веллінґтон? — запитав Стрейндж у Джеремі Джонса. — Як гадаєш, ці хлопці знають?

Маг не без цікавості поглянув на широченну напів збудовану арку, що височіла з одного боку площі. Вона мала такий військовий вигляд, аж Стрейндж був певен, що Веллінґтон має бути десь неподалік.

— Сер, зараз друга година ночі, — відказав Джеремі. — Його ясновельможність, певно, вже спить.

— Ти так думаєш? Коли доля всієї Європи в його руках? Мабуть, твоя правда.

Знехотя Стрейндж погодився, що наразі краще вирушити до готелю, а лорда Веллінґтона пошукати вранці.

Їм порадили готель на вулиці Чоботарів, що належав корнуольцеві м-рові Прідо. У нього переважно зупинялися британські офіцери, які або щойно прибули в Португалію, або чекали на можливість вирушити у відпустку. Понад усе власник готелю волів, аби пожильці почувалися, наче вдома, але це йому вдавалося лише частково. Хай би що м-р Прідо не робив, Португалія повсякчас вривалася в життя його гостей. Готельні шпалери та меблі були виписані з Лондона, але місцеве сонце, що падало на них останні п’ять років, випалило речі на своєрідний португальський манір. М-р Прідо роздавав указівки, як готувати англійські страви, але кухар був португальцем, тож перцю та олії у наїдках завжди було більше, ніж на те сподівалися гості. Навіть взуття пахло не по-англійськи, бо його ваксував португальський хлопчак.

Наступного ранку Стрейндж прокинувся доволі пізно. Він добре поснідав, а тоді близько години просто блукав вулицями. Лісабон виявився містом з елегантними сучасними спорудами, статуями, площами з аркадами, театрами та крамницями. Стрейнджу почало зрештою здаватися, що, можливо, війна — не така вже й жахлива річ.

Повертаючись до готелю, Стрейндж побачив чотирьох-п’ятьох британських офіцерів, які скупчилися біля входу і щось палко обговорювали. Це була саме та нагода, якої він сподівався. Маг підійшов до товариства, перепросив за втручання, пояснив, хто він такий, і запитав, де в Лісабоні можна знайти лорда Веллінґтона.

Офіцери обернулися й поглянули на Стрейнджа з таким подивом, наче той сказав щось непристойне, але що саме, маг так і не зміг збагнути.

— Лорда Веллінґтона в Лісабоні немає, — промовив один із чоловіків у синьому мундирі та білих гусарських бриджах[186].

— Он як! А коли він повернеться? — поцікавився Стрейндж.

— Повернеться? — здивувався офіцер. — Не раніше, ніж за кілька тижнів чи місяців. А може, й взагалі ніколи.

— То де ж мені його шукати?

— Господи Боже! Та він може бути де завгодно.

— А ви не знаєте, де саме?

Співрозмовник суворо зиркнув на Стрейнджа.

— Лорд Веллінґтон не сидить на одному місці. Лорд Веллінґтон рушає туди, де конче потрібен. А лорд Веллінґтон, — додав він, щоби Стрейндж добре затямив, — потрібен скрізь.

Інший офіцер у яскравому багряному мундирі, щедро прикрашеному срібними галунами, трохи м’якше пояснив:

— Лорд Веллінґтон на Лініях.

— На Лініях? — перепитав Стрейндж.

— Так.

На жаль, це пояснення було не таким зрозумілим і помічним, як хотілося офіцерові. Але Стрейндж вирішив, що вже вдосталь виказав своє невігластво. Бажання щось запитувати згасло.

Фраза «Лорд Веллінґтон на Лініях» звучала дуже курйозно, і коли б Стрейнджа змусили вгадувати, що ж вона означає, він, мабуть, сказав би, що це розмовне назвисько пиятики.

Повернувшись до готелю, Стрейндж попросив швейцара відшукати Джеремі Джонса. Якщо хтось і має постати цілковитим бовдуром перед британською армією, то хай краще це буде Джеремі.

— Ось ти де, — сказав Стрейндж, коли слуга прийшов. — Іди й поспитай у солдатів чи офіцерів, де я можу знайти лорда Веллінґтона.

— Авжеж, сер. Та хіба ви не хочете зробити це самі, сер?

— Цілком неможливо. Маю зайнятися магією.

Джеремі пішов, однак повернувся по вкрай короткім часі.

— Дізнався? — запитав Стрейндж.

— Так, сер! — бадьоро відповів Джеремі. — З цього ніхто не робить таємниці. Лорд Веллінґтон на Лініях.

— Так, але що це означає?

— Ох, перепрошую, сер! Джентльмени казали «на Лініях» так звично, ніби всім про це відомо. Я гадав, що й ви знаєте.

— Що ж, не знаю. Мабуть, мені краще спитати про це Прідо.

М-р Прідо був радий прислужитися: що може бути простіше! М-рові Стрейнджу треба піти до штаб-квартири армії. Там він, без сумніву, знайде його ясновельможність. Це приблизно пів дня їхати верхи. Можливо, більше.

— Як від Тайберна до Ґодалмінґа[187], сер, якщо розумієте.

— Якби ви були такі люб’язні і показали мені на карті…

— Хай Бог милує, сер! — вражено вигукнув м-р Прідо. — Самі ви туди ніколи не дістанетесь. Я знайду когось, хто вас проведе.

Чоловік, якого привів м-р Прідо, виявився помічником інтенданта, який мав справи у Торреш-Ведраше — містечку за чотири-п’ять миль від штаб-квартири. Помічник інтенданта виголосив, що залюбки візьме з собою Стрейнджа і покаже йому дорогу.

«Принаймні, тепер я хоч кудись рухаюся», — подумав маг.

Спершу вони їхали мальовничими долинами, де то там, то сям виднілися крихітні біленькі будиночки та кам’яні млини з коричневими полотняними крилами. Безліч португальських солдатів у коричневій формі постійно крокували дорогою туди-сюди. Траплялися й британські офіцери, чиї яскраві мундири, багряні з голубим, виглядали значно мужніше та войовничіше — принаймні, на патріотичний погляд Стрейнджа. Через три години мандрівники побачили смугу гір, які стіною здіймалися над рівниною.

Коли вони в’їхали у вузьку долину між двома найвищими горами, помічник інтенданта промовив:

— Ось тут і починаються Лінії. Бачите на тому схилі гори форт? — він указав праворуч. «Форт» почав своє життя як млин, але тепер обріс різноманітними укріпленнями на кшталт бастіонів, зубчастих стін та гарматних бійниць. — Ще один форт стоїть на протилежному схилі, — додав помічник, вказавши рукою ліворуч. — А ще на он тому виступі скелі теж фортик примостився. І ще кілька далі й далі, хоч зараз похмуро й хмарно, то їх не видно. Суцільна лінія фортів від Тежу до самого моря. Але і це ще не все! Є ще дві лінії на північ від нас. Всього їх три!

— Справді вражає. Це все зробили португальці?

— Ні, сер. Це зробив лорд Веллінґтон. Французам тут не прошмигнути. Та що там французи: і комашка не пролізе, хіба що матиме папери з підписом лорда Веллінґтона! Ось чому, сер, французька армія засіла в Сантарені й далі й носа не потикає, а ми спокійно спимо у своїх ліжках у Лісабоні!

Незабаром вони з’їхали з дороги на круту стежку, яка звивалася вгору схилом до крихітного села Перо Негро. Стрейнджа вразив контраст між тим, як він уявляв війну, і тим, якою вона була насправді. Йому бачилося, як лорд Веллінґтон сидіть у пишному лісабонському палаці й віддає накази. Натомість він побачив лорда в такій крихітній місцині, що в Англії її б навряд чи назвали бодай селом.

Штаб-квартира армії розташувалася в непримітному будинку посеред простого мощеного подвір’я. Стрейнджу повідомили, що лорд Веллінґтон вирушив інспектувати Лінії. Ніхто не знає, коли він повернеться, — можливо, не раніше вечері. Ніхто не заперечуватиме, якщо Стрейндж почекає, — якщо, звісно, він ні в кого не плутатиметься під ногами.

Але з тої миті, як Стрейндж зайшов у будинок, він відчув що на нього діє той надзвичайно неприємний Закон Природи, згідно з яким людина, прибувши туди, де її ніхто не знає, обов’язково плутається у всіх під ногами. Стрейндж не міг сісти, бо в кімнаті, де він чекав, не було жодного стільця — вірогідно, їх поприбирали на випадок, якщо в будинок якось залізуть французи і спробують за ними сховатися. Тому Стрейндж став біля вікна, але прийшли двоє офіцерів. Один із них збирався вказати на якусь важливу з воєнної точки зору особливість португальського ландшафту і з цією метою хотів визирнути у вікно. Вони вп’ялися в Стрейнджа очима — і він перейшов під напів закриту портьєрою арку.

Тим часом із коридора долинав голос, який постійно вимагав, аби хтось на ім’я Вайнспілл приніс барильце з порохом і негайно. У кімнату забіг низенький, трохи горбатий солдат з яскраво-багряною родимою плямою на лиці. Різні предмети його вбрання належали ледь не всім родам військ британської армії. Це, вочевидь, і був Вайнспілл. Образ його повнився нещастям. Він ніяк не міг знайти порох. Він понишпорив по шафах, попід сходами та на балконах. Він щоразу вигукував «Хвилинку!», аж поки не додумався подивитися позад Стрейнджа: за портьєрою в арці. Миттю він крикнув, що знайшов діжечки з порохом і зробив би це ще раніше, якби хтось — на цих словах він люто зиркнув на Стрейнджа — їх не затуляв.

Години тягнулися довго. Стрейндж повернувся на своє місце біля вікна і ледь не заснув, коли раптом збагнув за метушнею і гармидером, що в дім прибула якась надзвичайно важлива особа. За мить троє чоловіків поважно вступили до кімнати, і Стрейндж став перед очі лорда Веллінґтона.

Як можна його описати? Чи потрібно це і чи взагалі можливо? Його лице повсюди, куди не глянь: на дешевих картинках, якими обклеєні стіни заїздів, та на значно вишуканіших портретах, обрамлених прапорами й барабанами, над сходами до бенкетних залів. Нині не знайти романтичної дівчини, яка б досягла сімнадцяти років і не мала бодай одного його портрету. Вона певна, що довгий орлиний ніс незрівнянно кращий за короткий і кирпатий, а головним нещастям свого життя вважає те, що лорд Веллінґтон уже одружений. Щоби хоч якось утішитися, вона сповнена рішучості назвати свого первістка Артуром. І вона не одинока у своєму обожнюванні. Її молодші брати й сестри сповнені також фанатичного захвату. Найкрасивішого іграшкового солдатика в усіх дитячих кімнатах Англії звуть Веллінґтоном, і на його долю випадає більше пригод, ніж на решту іграшок укупі[188]. Кожен школяр уявляє себе Веллінґтоном хоча б раз на тиждень — і так само чинять його молодші сестри. Веллінґтон втілює в собі всі англійські чесноти. Його англійськість сягає досконалості. Якщо французи носять Наполеона у своїх шлунках (буквально), то ми носимо Веллінґтона у своїх серцях[189].

Наразі лорд Веллінґтон був чимось вельми невдоволений.

— Здається, мої накази були цілком зрозумілими, — сказав він двом офіцерам. — Португальці мали знищити все зерно, яке не здатні вивезти, аби воно не потрапило до лап французів. Натомість я півдня спостерігав, як ворожі вояки тягнуть мішок за мішком із печер біля Карташу.

— Португальським фермерам дуже важко знищувати зерно. Вони бояться голоду, — пояснив хтось із офіцерів.

Інший висловив обнадійливе припущення, що в мішках французи знайшли не зерно, а щось значно менш цінне. Золото або срібло, наприклад?

Лорд Веллінґтон кинув на нього холодний погляд.

— Французькі солдати несли ті мішки до млинів. Скрізь оберталися лопаті! Можливо, ви гадаєте, що вони мололи золото? Коли ваша ласка, Діел, поскаржтеся португальській владі!

Розлючений погляд лорда метнувся кімнатою і вперся у Стрейнджа.

— А це хто такий?

Офіцер на ім’я Діел щось прошепотів його ясновельможності на вухо.

— А, — зітхнув лорд Веллінґтон, а тоді звернувся до Стрейнджа: — То ви маг.

У його голосі ледь чутно бриніла цікавість.

— Так, — відповів Стрейндж.

— Містер Норрелл?

— О, ні. Містер Норрелл лишився в Англії. Я містер Стрейндж.

Лорд Веллінґтон, схоже, не зрозумів почутого.

— Інший чарівник, — пояснив Стрейндж.

— Ясно, — промовив лорд Веллінґтон.

Офіцер на ім’я Діел здивовано подивився на Стрейнджа. Коли вже лорд Веллінґтон сказав Стрейнджеві, хто він такий, то дуже нечемно наполягати, що він хтось інший.

— Що ж, містере Стрейндже, — продовжив лорд Веллінґтон, — боюся, ви дарма сюди приїхали. Скажу відверто: якби я міг завадити вашому прибуттю, то так би і зробив. Та коли ви вже тут, я скористаюся нагодою пояснити, яких великих прикростей ви з тим іншим джентльменом завдали армії.

— Прикростей? — здивувався Стрейндж.

— Прикростей, — повторив лорд Веллінґтон. — Видива, які ви показували міністрам, переконали їх, ніби вони розуміють, як ведеться нам у Португалії. Вони надіслали мені купу нових наказів і стали втручатися у справи зі значно більшим завзяттям, ніж раніше. Тільки я, містере Стрейндже, знаю, що краще робити у Португалії, бо тільки мені відомі всі місцеві обставини. Я не кажу, що ви з тим джентльменом не зробили взагалі нічого доброго — схоже, флот вами задоволений, та я того не відаю, — але я можу твердити, що мені чарівник у Португалії не потрібен.

— Запевняю вас, мілорде, в Португалії магія не завдасть вам жодної шкоди: я тут винятково до ваших послуг і діятиму лише за вашим наказом.

Лорд Веллінґтон пильно поглянув на Стрейнджа.

— Найбільше мені потрібні люди. Ви можете начаклувати їх?

— Людей? Що ж, залежить від того, що саме ваша ясновельможність має на увазі. Це цікаве запитання… — Стрейндж із прикрістю усвідомив, що говорить точнісінько як м-р Норрелл.

— Ви можете начаклувати більше людей? — перебив його лорд Веллінґтон.

— Ні.

— Ви можете зробити так, щоби кулі ще швидше вражали французів? Хоча ні, вони вже й так вражають їх доста швидко. Можете ви поставити землю дибки і зробити так, щоб камені самі складалися у редути, люнети й інші захисні споруди?

— Ні, мілорде. Але, мілорде…

— Приписаного до штаб-квартири капелана звуть містер Брісколл[190]. Головного військового лікаря звуть доктор Мак-Ґріґор. Якщо захочете зостатися в Португалії, раджу познайомитися з цими добродіями. Можливо, ви станете їм у пригоді. Мені ви не потрібні, — Лорд Веллінґтон відвернувся і миттю гарикнув, аби хтось на ім’я Торнтон подав вечерю. Таким чином Стрейнджу показали, що аудієнцію завершено.

Після спілкування з урядовими міністрами маг звик до поважного ставлення: найвищі уми держави зверталися до нього як до рівного. А тепер його раптом звели до найнижчих армійських чинів — капелана та військового лікаря. Це було вкрай неприємно.

Він провів дуже незатишну ніч у єдиному заїзді Перо Негро і, щойно на світ благословилося, помчав назад до Лісабону. Повернувшись до готелю на вулиці Чоботарів, він сів за довгого листа Арабеллі, детально описуючи жахливе ставлення, яке до нього проявили. Згодом, трохи вгамувавшись, він вирішив, що чоловікові негоже скаржитися, і порвав листа на клапті.

Потім Стрейндж склав список усіх видів магії, до яких вони з Норреллом вдавалися для Адміралтейства, і взявся міркувати, що з цього може стати в пригоді лорду Веллінґтону. Після уважного розгляду м-р Стрейндж дійшов висновку, що навряд чи можна збільшити нещастя французів інакше, як наслати на їхню армію зливи та грози з блискавками. Він одразу сповнився рішучості написати його ясновельможності листа і запропонувати саме цю магію. Чіткий план дій завжди бадьорить, і Стрейндж одразу піднісся духом — доки не визирнув у вікно. Небо почорніло, дощ періщив як із відра, а вітер люто завивав. Здавалося, от-от ударить грім. М-р Стрейндж відшукав м-ра Прідо, і той запевнив мага, що дощ ллє вже кілька тижнів — португальці гадають, він триватиме ще довше, — і, так, французи через нього дуже-дуже нещасні.

Стрейндж зважив ці слова. Він ледь стримувався, щоби не послати листа лорду Веллінґтону з пропозицією припинити дощ, з огляду на те, що і британським солдатам від нього кепсько. Але зрештою, чарівник вирішив відкласти усю сумнівну метеорологічну магію, поки він не зрозуміє краще і війну, і лорда Веллінґтона. Згодом він постановив, що найліпше було би звалити на голови французам дощ із жаб. Це дуже по-біблійному, і що, думав Стрейндж, може бути більш респектабельним?

Наступного ранку м-р Стрейндж понуро сидів у своїй кімнаті й удавав, ніби читає одну з Норреллових книг, хоча насправді спостерігав за дощем. У двері постукали. Це був шотландський офіцер у гусарському мундирі. Він запитливо поглянув на Стрейнджа:

— Містер Норрелл?

— Я не… А, байдуже! Чим можу допомогти?

— Містере Норрелле, для вас повідомлення зі штаб-квартири, — молодий офіцер простягнув магові папірець.

Це був його ж лист до Веллінґтона. Хтось нашкрябав на ньому товстим блакитним олівцем єдине слово: «Відхилено».

— Хто це написав? — запитав Стрейндж.

— Лорд Веллінґтон, містере Норрелле.

— Он як.

Наступного дня Стрейндж написав Веллінґтону нового листа, де пропонував повернути води ріки Тежу повстати й обрушитися на французів. Це принаймні змусило лорда Веллінґтона дати розлогішу відповідь, у якій він пояснив, що наразі майже вся британська армія та частина португальської стоять між Тежу та французами, тому запропонований м-ром Стрейнджем крок був би не зовсім доречним.

Але Стрейндж відмовлявся здаватися. Він продовжував надсилати Веллінґтону по одній пропозиції щодня. І всі було відхилено.

Одного особливо похмурого дня наприкінці лютого, прямуючи крізь передпокій готелю м-ра Прідо до своєї самотньої вечері, він ледь не зіштовхнувся з червонощоким молодиком в англійському вбранні. Незнайомець перепросив і поцікавився, де можна відшукати містера Стрейнджа.

— Я Стрейндж. А ви хто?

— Мене звати Брісколл. Я служу капеланом при штаб-квартирі.

— Містер Брісколл. Так. Авжеж.

— Лорд Веллінґтон просив мене навідати вас, — пояснив м-р Брісколл і посміхнувся: — Він казав, ніби ваша магія може чимось мені допомогти. Але, щиро кажучи, гадаю, він сподівається, що мені вдасться відрадити вас писати йому щодня.

— Он як! — відповів Стрейндж. — Але я не припиню, доки він не дасть мені якесь доручення.

М-р Брісколл засміявся:

— Чудово, я так йому і передам.

— Дякую. А чи можу я щось зробити для вас? Я ніколи раніше не займався магією для Церкви. Буду з вами щирим, містере Брісколл. Мої знання церковної магії вельми поверхневі, але я був би дуже радий хоча б комусь принести користь.

— Гм. Я відповім вам так само щиро, містере Стрейндже. Насправді мої обов’язки дуже прості. Я навідую хворих і поранених. Правлю для солдатів служби й роблю все, щоб гідно поховати загиблих бідолах. Гадки не маю, чим би ви могли мені допомогти.

— І ніхто не має тої гадки, — зітхнув Стрейндж. — Але прошу, може, повечеряєте зі мною? Принаймні, мені не доведеться їсти на самоті.

У цьому чоловіки хутко дійшли згоди і вмостились у трапезній залі готелю. М-р Брісколл видався Стрейнджу приємним товариством для вечері: він залюбки розповідав усе, що знав про лорда Веллінґтона й армію.

— Солдати — назагал не релігійні люди, — казав він, — але я ніколи й не чекав від них великої побожності. Мені сприяло ще й те, що всі попередні капелани просили переведення, щойно прибували сюди. Я перший лишився — і вояки мені за це вдячні. Вони прихильні до кожного, хто готовий розділити з ними тягар важкого життя.

Стрейндж запевнив його, що не має стосовно цього жодних сумнівів.

— А ви як, містере Стрейндже? Як вам ведеться?

— Мені? Та взагалі ніяк. Ніхто не хоче мене тут бачити. За тих рідкісних оказій, коли хоча б хтось зволить поговорити зі мною, до мене звертаються то «містер Стрейндж», то «містер Норрелл». Нікому навіть не спадає на думку, що це можуть бути дві окремі людини.

Брісколл засміявся.

— А лорд Веллінґтон відкидає всі мої пропозиції, щойно я їх висуну.

— Чому ж? Що ви йому пропонували?

Стрейндж розповів про найпершу пропозицію: наслати на французів зливу із жаб.

— Щиро кажучи, я геть не здивований, що він відмовився від такого, — зневажливо відказав Брісколл. — Вам же відомо, що французи готують і їдять жаб? А неодмінна складова Веллінґтонового плану — заморити їх голодом. Ви б іще запропонували скинути на них смажених курчат або пироги зі свининою!

— У цім немає моєї провини, — відповів Стрейндж трохи учеплено. — Я був би тільки радий брати до уваги Веллінґтонові плани, якби ж тільки знав, у чому вони полягають. У Лондоні Адміралтейство ділилося з нами своїми намірами, і ми відповідно пристосовували свою магію.

— Розумію, — мовив на те Брісколл. — Даруйте, містере Стрейндже, можливо, я не дуже добре все втямив, та, здається, тут ви маєте значну перевагу. У Лондоні ви мусили покладатись на опінію Адміралтейства щодо подій, які розгорталися за сотні миль — і, смію припустити, Адміралтейство часто помилялося. А тут ви можете побачити все на власні очі. Ваш досвід нічим не відрізняється від мого. Коли я тільки-но прибув сюди, ніхто й не думав звертати на мене ані найменшої уваги. Я був нікому не потрібний і переходив з одного полку до іншого.

— А тепер ви в штабі Веллінґтона. Як вам це вдалося?

— Знадобився час, але зрештою я спромігся довести його ясновельможності свою корисність — і я певен, що вам це теж до снаги.

Стрейндж зітхнув.

— Я намагаюся. Але схоже, мені вдається показати лише власну непотрібність. Знову і знову!

— Дурниці! Наскільки я можу судити, досі ви припустилися тільки однієї справжньої помилки — лишилися тут, у Лісабоні. Якщо хочете моєї ради, вирушайте в дорогу щонайшвидше. Їдьте, спіть у горах разом із солдатами й офіцерами! Ви не збагнете їх, доки не вчините так. Розмовляйте. Проводьте разом із ними дні у спорожнілих селах за Лініями. Невдовзі вони вас полюблять. Це найкращі хлопці на світі.

— Справді? А в Лондоні переказували, що лорд Веллінґтон називав їх брудними покидьками.

Брісколл розсміявся, немовбито приналежність до покидьків — то лише незначна вада і водночас одна з принад армії. Вельми дивний погляд, як для духовної особи, — подумав Стрейндж.

— То хто ж вони насправді? — поцікавився він.

— І те, й друге, містере Стрейндже. І те, й друге. То що, поїдете?

Стрейндж насупився.

— Не знаю. Розумієте, не те щоб я боявся злигоднів і поневірянь. Гадаю, я зможу витримати усе, що випадає на долю простих солдатів. Але я там нікого не знаю. Мене не полишає відчуття, нібито я повсякчас плутаюся у всіх під ногами, і я ні з ким так і не заприятелював…

— Он як! Та це легко виправити! Тут вам не Лондон чи Бат, де кожному потрібні рекомендаційні листи. Прихопіть діжечку бренді та ящик або два шампанського, якщо ваш слуга подужає їх довезти. Якщо ви матимете в запасі бренді й шампанське, то невдовзі заведете широке коло знайомств серед офіцерів.

— Справді? Невже так просто?

— О, певна річ! Але не завдавайте собі клопоту з перевезенням червоного вина. Його в них і так вдосталь.

Через кілька днів Стрейндж і Джеремі Джонс вирушили з Лісабона у край за Лініями. Британські вояки й офіцери вельми здивувалися, виявивши у своєму товаристві мага. Вони писали листи до друзів, добираючи для його портрету дуже неприхильні слова й дивуючись, що він узагалі там робить. Але Стрейндж послухався поради містера Брісколла. Варто було магові познайомитися з кимось із офіцерів, як він запрошував того до себе випити шампанського після вечері. Невдовзі йому вибачили певну ексцентричність фаху. Багато важило те, що в бівуаку Стрейнджа завжди можна було знайти веселих товаришів і пристойну випивку.

До всього, Стрейндж почав курити. Насправді заняття це досі ніколи не вабило мага, проте виявилося, що добрий запас тютюну слугував просто-таки неоціненним скарбом, коли слід було зав’язати розмову з рядовими чи сержантами.

Таке життя було химерним, а краєвиди похмурими. За наказом лорда Веллінґтона мешканці сіл по той бік Ліній залишили свої будинки й спалили врожай. Солдати обох армій вешталися спустошеними селами й підбирали все, що могло їм стати в нагоді. Серед британських вояків звично було розставляти дивани, шафи, ліжка, стільці та столи на схилах пагорбів або лісових галявинах. Зрідка траплялися навіть цілі спальні або вітальні з приладдям для гоління, книжками й лампами, але без такої зайвини, як стіни й стеля.

Та як би не страждала британська армія через вітер і дощ, становище французів було значно гіршим. Їхній одяг обернувся на дрантя, а їсти було нічого. Вони мусили дивитися на Лінії лорда Веллінґтона ще з минулого жовтня. Французи не могли напасти на британську армію: та мала три лінії неприступних укріплень, за які могла відступити будь-якої миті. Сам лорд Веллінґтон не завдавав собі клопоту атакувати французів. Та й навіщо, коли Голод і Хвороби винищували ворога швидше, ніж міг би він сам? П’ятого березня французи згорнули табір і рушили на північ. За кілька годин лорд Веллінґтон і британська армія кинулися навздогін. Із ними був і Джонатан Стрейндж.

Одного дощового ранку в середині місяця Стрейндж їхав уздовж дороги, якою марширував 95-й стрілецький полк. Склалося так, що трохи попереду він зауважив гурт своїх приятелів. Маг пустив коня у чвал і скоро порівнявся з ними.

— Доброго ранку, Неде, — мовив Стрейндж, звертаючись до чоловіка, якого небезпідставно мав за вдумливу й розважливу людину.

— Доброго ранку, сер, — бадьоро відповів Нед.

— Неде?

— Так, сер?

— Яке твоє найбільше бажання? Розумію, Неде, питання доволі дивне, але ти вже даруй. Мені справді потрібно знати.

Нед відповів не одразу. Він глибоко вдихнув, насупив чоло й продемонстрував низку інших ознак суворої задуми. Тим часом його товариші люб’язно повіряли Стрейнджу, чого понад усе бажають вони — чого-небудь на кшталт чарівних горщиків із золотом, яке ніколи не вичерпується, і будинків, висічених із цілого алмазу. А один валлієць узявся жалісливо виспівувати: «Смаженого сиру! Смаженого сиру!», чим викликав добрячий напад сміху. Валлійці від природи вельми веселі люди.

Зрештою, Нед довершив свої міркування й повідомив:

— Нові чоботи.

— Справді? — здивовано перепитав Стрейндж.

— Так, сер, — відказав Нед. — Нові чоботи. Усе через ці кляті португальські дороги. — Він махнув рукою на смугу землі, вкриту купою камінців і помережану вибоїнами, яку португальці ласкаво називали дорогою. — Мало того, що вони рвуть наше взуття на шмаття: після них уночі ще й страшенно кості ломить. Але якби в мене були нові чоботи — гай-гай! — я почувався би бадьоро навіть після цілого дня маршем. І наскільки ж легше було б мені бити французів! Я б тоді показав цим жабоїдам!

— Твоя жага до бою гідна пошани, Неде, — мовив Стрейндж. — Дякую. Ти дав мені чудову відповідь.

Він поїхав геть під глузливі вигуки «То коли Нед отримає нові чоботи, га?» і «Де Недові чоботи?»

Того вечора штаб-квартира лорда Веллінґтона розташувалася у селі Лозау, у великім будинку, що знав кращі часи. Раніше дім належав багатому португальському патріотові Жозе Ешторілу, однак його разом із синами закатували французи. Його дружина померла від гарячки, а про печальну долю його доньок ходило в народі чимало поголосків. Ось уже багато місяців ця садиба була місцем вічного смутку, але штаб Веллінґтона виповнив її галасливими жартами й суперечками, а похмурі кімнати майже звеселилися завдяки офіцерам, які сновигали туди-сюди у червоних і синіх мундирах.

Година перед вечерею була найклопітковішою частиною дня, адже саме тоді в кімнаті роїлися офіцери, що приносили рапорти, отримували накази або ж просто обмінювалися чутками. В однім кутку височіли розкішно оздоблені, трохи потріскані кам’яні сходи, що вели до старовинних дверей. А за тими дверима, казали, лорд Веллінґтон тяжко працював, придумуючи нові плани, аби завдати поразки французам. І хто б не заходив до кімнати, неодмінно кидав сповнений пошани погляд на двері над сходами. Двоє Веллінґтонових воєначальників — головний квартирмейстер, полковник Джордж Маррі[191], та генерал-ад’ютант Чарльз Стюарт[192] — сиділи обабіч широкого столу й цілковито поринули в підготовку наказів по армії на наступний день. Дозволю собі зупинитися на мить, аби зауважити: коли на словах «полковник» і «генерал» ви уявляєте за тим столом двох стариганів, то припускаєтеся щонайприкрішої помилки. Справді, вісімнадцять років тому, коли війна з французами тільки почалася, британською армією командували шановані літні керманичі, котрі переважно за всю свою довгу кар’єру навіть краєм ока не бачили поля бою. Але роки минали, ті старі генерали виходили у відставку або ж помирали, і їх принагідно заміняли молодими й енергійними людьми. Самому Веллінґтону було зовсім трохи за сорок, а більшість його старших офіцерів ще й цього віку не сягнули. Зала у будинку Жозе Ешторіала повнилася молодими людьми, спраглими до бою, охочими до танців — і щиро відданими лорду Веллінґтону.

Березневий вечір був хоч і дощовим, але теплим — як буває в Англії у травні. Після смерті господаря сад Жозе Ешторіала здичавів; бузок пишно розрісся, і кущі громадилися попід стінами будинку. Бузок якраз цвів, і в господі повідчиняли вікна й віконниці, щоби впустити до кімнат вологі, густі пахощі. Раптом полковник Маррі й генерал Стюарт виявили, що і їх обох, і їхні важливі папери з голови до ніг оббризкало краплями води. Звівши обурені погляди, вони побачили Стрейнджа, який стояв на веранді й безтурботно обтрушував парасольку.

Зайшовши до кімнати, маг побажав гарного вечора кільком офіцерам, із якими водив знайомство. Потім підійшов до столу й поцікавився, чи не міг би він поговорити з лордом Веллінґтоном. Генерал Стюарт, гордовитий і вродливий чоловік, тільки рішуче похитав головою. Полковник Маррі, що вирізнявся більшою чемністю й лагідністю, відказав, що, на жаль, це навряд чи можливо.

Стрейндж звів погляд на шановані сходи й величні різьблені двері, за якими засідала його ясновельможність. (Цікаво, як кожен, хто заходив до приміщення, інтуїтивно відчував, де саме шукати лорда Веллінґтона. Ось яку дивовижну силу випромінюють видатні люди!) Стрейндж не виявив жодного наміру йти геть. Полковник Маррі прийшов до висновку, що магу просто самотньо.

До столу підійшов здоровань із виразними чорними бровами і довгими чорними вусами до пари. Вбраний він був у темно-синій мундир із золотим позументом легкого драгунського полку.

— Куди ви помістили полонених французів? — запитав він у полковника Маррі.

— До дзвіниці, — відказав той.

— От і добре, — погодився чоловік. — Я запитую тільки тому, що минулої ночі полковник Персі зачинив трьох французів у маленькому хліві, гадаючи, що там від них не буде жодної шкоди. Одначе виявилося, що хлопці з 52-ї ще раніше лишили там кількох курей. Ну а французи вночі тих курей і зжерли. Полковник Персі казав, що зранку дехто з його хлопців вельми підозріливо позирав на бранців, неначе приміряючись, скільки курячого смаку увібрало м’ясо самих французів. Мовляв, чи не варто приготувати котрогось на вечерю, аби це з’ясувати?

— Он як, — усміхнувся полковник Маррі. — Запевняю, сьогодні вночі такого лиха не трапиться. Єдині живі істоти в дзвіниці, крім самих полонених, — це щури. І якщо вже хтось надумає когось із'їсти, тоді радше щури підживляться французами.

Полковник Маррі, генерал Стюарт і чоловік із чорними вусами зайшлися реготом, але їх несподівано перебив маг:

— Дорога між Ешпіньялем і Лозау просто жахлива.

(Саме цим шляхом прийшла того дня значна частина британської армії.)

Полковник Маррі погодився, що дорога і справді дуже погана.

Стрейндж правив далі:

— І не злічити, скільки разів моя коняка нині потрапляла копитами у вибоїни й ковзалася у грязюці. Я був цілком певен, що вона таки впаде і скалічиться. А втім, дорога ця ні на йоту гірша за решту шляхів, які мені випало бачити, відколи я сюди прибув. І, наскільки я розумію, завтра багатьом із нас доведеться вирушити туди, де немає ніяких доріг.

— Так, — погодився полковник Маррі, від щирого серця бажаючи, щоби маг забрався геть.

— Гадаю, через розливи річок і кам’янисті рівнини, через ліси й хащі, — правив своєї Стрейндж. — Це буде вельми виснажливо для нас усіх. Смію сказати, просуватимемося ми дуже повільно. А по правді, то й узагалі не просуватимемося.

— Це один із недоліків ведення війни у такій відсталій і загумінковій країні, як Португалія, — відказав полковник Маррі.

Генерал Стюарт промовчав, однак лютий погляд, який він метнув на мага, доволі ясно передавав думку: можливо, м-р Стрейндж просуватиметься якнайкраще, коли разом зі своєю конякою забереться напрямки до Лондона.

— Переправляти сорок п’ять тисяч солдатів і їхніх коней з усіма возами й вантажем по такій жахливій місцевості! В Англії б і не повірили, що це взагалі можливо, — засміявся Стрейндж. — Вельми шкода, що лорд Веллінґтон не може приділити хвилинку розмові зі мною, але, можливо, ви зробите мені таку ласку й передасте йому моє повідомлення. Скажіть таке: містер Стрейндж радий засвідчити свою пошану лорду Веллінґтону і додає, що, коли його ясновельможність воліє мати гарну, надійно зроблену дорогу для завтрашнього маршу, містер Стрейндж радо її начаклує. А якщо він того забажає, то може отримати й мости — на заміну підірваним французами. Зичу вам гарного вечора.

На сім слові Стрейндж уклонився обом джентльменам, забрав свою парасольку й пішов.

Стрейндж і Джеремі Джонс ніяк не могли знайти місця, де в Лозау зупинитися на ніч. Ніхто з добродіїв, що підшукали помешкання для генералів, а решті солдатів указали, на якому з мокрих полів вони спатимуть нині, не завдав собі клопоту подбати про мага і його слугу. Зрештою, Стрейндж таки домовився про крихітну кімнату на горищі з селянином, що тримав винарню на шляху до Міранди-ду-Корву.

На вечерю Стрейнджу і Джеремі довелося контентуватися тим, що міг запропонувати власник винарні. То була печеня, а спроби відгадати, з чого все ж таки її приготовано, стали головною розвагою вечора.

— Що ж це в біса таке? — запитав Стрейндж, піднімаючи виделку. На її кінчику скрутилося щось білясте й блискуче.

— Може, риба? — насмілився припустити Джеремі.

— Більше схоже на равлика, — відказав Стрейндж.

— Або шматочок чийогось вуха, — додав Джеремі.

Стрейндж подивився на печеню ще хвильку й запитав:

— Хочеш?

— Ні, сер, дякую, — відповів Джеремі, кинувши сповнений відчаю погляд у власну тріснуту тарілку. — У мене свого вистачає.

Упоравшись із вечерею і спаливши останню свічку, вони дійшли висновку, що робити більше нічого, крім як укладатися спати, — тож так і вчинили. Джеремі згорнувся клубочком в одному кутку кімнати, а Стрейндж умостився в другому. Кожен зробив собі постіль із того, що видалося доречним. Джеремі за матрац правила зміна одягу, а подушкою Стрейнджу слугували переважно книжки з бібліотеки м-ра Норрелла.

Раптом на дорозі біля маленької винарні затупотіли копита. Невдовзі на розхитаних сходах загуркотіли чоботи, а одразу по тому чийсь кулак узявся гамселити у хиткі двері. Коли ті прочинилися, охайний молодик у гусарській формі ввалився в кімнату. Він добряче захекався, проте, відсапуючи, таки зумів передати, що лорд Веллінґтон засвідчує м-рові Стрейнджу свою шану й воліє, коли це не завдасть м-рові Стрейнджу зайвого клопоту, негайно з ним поговорити.

У господі Жозе Ешторіла Веллінґтон вечеряв разом зі штабними офіцерами та іншими джентльменами. Стрейндж міг би заприсягтися, що всі добродії за столом вели щонайжвавішу розмову, та коли він зайшов до кімнати, враз позамовкали. Це, певно, свідчило, що бесіда точилися саме про нього.

— А, Стрейндж! — вигукнув лорд Веллінґтон, вітально підіймаючи келих. — Ось де ви! Троє моїх флігель-ад’ютантів розшукували вас цілий вечір. Я хотів запросити вас на вечерю, але хлопцям не вдалося вас знайти. В усякім разі, сідайте і пригощайтеся шампанським і десертом.

Стрейндж проводив тужливим поглядом рештки вечері, які слуги прибирали зі столу. Серед інших наїдків Стрейнджу вдалося упізнати залишки запеченого гусака, панцирі смажених у маслі креветок, пів порції рагу з селери та хвостики гострих португальських ковбасок. Він подякував його ясновельможності й сів. Слуга приніс йому келих шампанського, а сам маг поклав собі мигдалевого пирога і сушених вишень.

— І якої ж ви думки про війну, містере Стрейндже? — запитав із другого кінця столу джентльмен із лисячим обличчям і рудим волоссям.

— Ну, спершу вона трохи спантеличує, як і все нове, — відказав Стрейндж, — але, зазнавши пригод, які запропонувала війна, я до неї звик. Один раз мене пограбували. Один раз намагалися підстрелити. Одного разу я зустрів на своїй кухні француза й мусив його виганяти, а іншого разу дім, у якому я спав, підпалили.

— Французи? — поцікавився генерал Стюарт.

— Ні-ні. Англійці. Гурт вояків із сорок третього полку. Вочевидь, уночі вони дуже змерзли, а тому підпалили дім, аби зігрітися.

— О, таке часто трапляється! — усміхнувся генерал Стюарт.

На мить запала тиша, й тоді джентльмен у кавалерійській формі сказав:

— Ми тут розмовляли — радше сперечалися — про магію та способи її чинити. Стратклайд каже, що ви разом із іншим магом присвоїли кожному слову в Біблії номер, а коли підбираєте слова для заклинання, то додаєте ті числа, робите щось іще, а тоді…

— Такого я не казав! — обурився інший, імовірно, Стратклайд. — Ви нічого не зрозуміли!

— Боюсь, я ніколи не робив нічого навіть віддалено схожого, — відказав Стрейндж. — Це звучить вельми заплутано, і я не певен, що така метода взагалі спрацювала б. Що ж до того, як я накладаю чари, то підходів багато, дуже багато. Смію припустити, не менше, аніж для ведення війни.

— От коли б я чарував… — мовив на те джентльмен із лисячим обличчям і рудим волоссям. — Я би щоночі танцював на балах з музикою фейрі, з їхніми феєрверками, і викликав би на гостину найпрекрасніших жінок в історії. Єлену Троянську, Клеопатру, Лукрецію Борджіа, діву Меріан[193] і мадам де Помпадур. Я запросив би їх усіх до танцю з вами, хлопці. А якби на горизонті показався француз, то я б лише… — він невизначено махнув рукою, — що-небудь зробив — і всі вони попадали би мертві.

— Чи може чарівник убити магією? — запитав у Стрейнджа лорд Веллінґтон.

Стрейндж насупився. Вочевидь, запитання йому не сподобалося.

— Гадаю, чарівник міг би, — визнав він. — Але джентльмен не став би.

Лорд Веллінґтон кивнув, ніби на іншу відповідь і не сподівався. А тоді додав:

— Містере Стрейндже, ця дорога, яку ви були такі люб’язні нам запропонувати, — якою вона буде?

— О! Мілорде, немає нічого простішого, ніж узгодження деталей. Яку дорогу ви б хотіли отримати?

Офіцери та джентльмени перезирнулися через стіл; про таке вони ні на мить не замислювалися.

— Може, крейдяна дорога? — послужливо запитав Стрейндж. — Крейдяні дороги красиві.

— У суху погоду — забагато куряви, а в дощ усе обертається на болото, — заперечив лорд Веллінґтон. — Ні-ні. З крейдяної не вийде пуття. Крейдяна дорога навряд чи краща за бездоріжжя.

— А як щодо брукованої? — запропонував полковник Маррі.

— На бруку солдати постирають чоботи, — мовив Веллінґтон.

— Артилерії це також буде не до смаку, — втрутився джентльмен із лисячим обличчям і рудим волоссям. — Прірва часу піде на те, щоби протягнути гармати по брукованій дорозі.

Хтось іще запропонував гравійну дорогу. Але на думку лорда Веллінґтона, вона мала той самий ґандж, що й крейдяна: оберталася на болото у дощ — а португальці були певні, що завтра знову дощитиме.

— Ні, — сказав його ясновельможність. — Містере Стрейндже, я гадаю, що найбільше користі буде нам від дороги римського зразка із гарними ровами обабіч для стічних вод і пласкими, добре припасованими каменями.

— Чудово, — погодився Стрейндж.

— Ми вирушаємо на світанку, — наголосив Веллінґтон.

— Тоді, мілорде, якщо хтось виявить таку ласку й покаже мені, де має пролягати дорога, я візьмуся до роботи негайно.

На ранок дорога вже була на місці, і лорд Веллінґтон інспектував її верхи на Копенгагені — своєму улюбленому коні, а поруч їхав Стрейндж на Єгиптянині — своєму улюбленому коні. Звичним для себе беззаперечним тоном Веллінґтон вказував на те, що йому найбільше сподобалися, і на певні недоліки.

— …Але, щиро кажучи, у мене майже немає зауважень. Дорога чудова! Тільки розширте її трохи до завтра, якщо на те ваша ласка.

Лорд Веллінґтон і Стрейндж домовилися, що віднині й надалі дорога має бути готова за кілька годин до виходу першого полку, а зникатиме вона через кілька годин після того, як пройде останній солдат. Таке рішення ухвалили, щоби не дати французькій армії скористатися перевагами дороги. Успіх плану цілковито залежав від штабу Веллінґтона, звідки Стрейнджу мали чітко повідомляти, коли армія почне і закінчить марш. Звісно, розрахунки нерідко хибували на точність. Десь через тиждень після першої появи дороги полковник Макензі, що командував одинадцятим піхотним полком, з’явився до лорда Веллінґтона й поскаржився, що магова дорога зникла раніше, ніж солдати ступили на неї.

— Коли ми дісталися Селоріку, мілорде, вона почала зникати просто у нас під ногами! А через годину геть випарувалася. Може, маг викликатиме видива, аби знати, що роблять різні полки? Кажуть, для нього це дуже просто! Тоді він міг би стежити, щоб дороги не зникали, доки всі ними не пройшли.

Лорд Веллінґтон різко відказав:

— У мага достобіса роботи. Бересфорду потрібні дороги[194]. Мені потрібні дороги. Я не можу просити містера Стрейнджа повсякчас витріщатися у дзеркала й миски з водою, щоби з’ясовувати, куди завіявся черговий полк. Ви зі своїми хлопцями маєте встигати, полковнику Макензі. Це все.

Невдовзі по тому до британської штаб-квартири надійшли відомості від розвідників про лихо, яке спіткало французьку армію під час переходу від Ґуарди до Сабуґала. Французи вислали патруль, аби перевірити дорогу між двома містами, проте португальці сказали, що це одна з доріг англійського мага, і вона зникне за годину-другу, забравши усіх, хто по ній рухається, до пекла — або, можливо, до Англії. Щойно ці чутки сягнули вух солдатів, вони навідруб відмовилися ступати на дорогу — яка, до речі, була цілком реальною ось уже майже тисячу років. Натомість французи обрали звивисту стежину через гори й кам’янисті долини, на якій постирали чоботи, порвали одяг, а військо затрималося на кілька днів.

Задоволення лорда Веллінґтона не мало меж.

30

Книжка Роберта Файндгелма

січень — лютий 1812 року

Оселя всякого мага має свої особливості, й, безперечно, найвидатнішою особливістю будинку м-ра Норрелла був Чилдермасс. Жодна лондонська господа не могла похвалитися таким слугою. Одного дня його бачили за прибиранням, коли він, забравши чашки, змітав крихти зі столу, немов пересічний лакей. А вже наступного цей чоловік подавав голос у кімнаті, повній адміралів, генералів та аристократії, щоби повідомити їм усім, де і в чому вони помиляються. Якось м-р Норрелл навіть привселюдно зробив зауваження герцогу Девонширському за те, що він перебиває Чилдермасса.

Туманного дня наприкінці січня 1812 року Чилдермасс увійшов до бібліотеки на Гановер-сквер, де за роботою сидів м-р Норрелл, і коротко повідомив його, що мусить від’їхати у справах і не знає, коли повернеться. Потім роздав іншим слугам доручення на час своєї відсутності, осідлав коня та вирушив у путь.

За три тижні, що збігли відтоді, м-р Норрелл одержав від Чилдермасса чотири листи: із Ньюарка в Ноттінґемширі, із Йорка в Східному Йоркширі, з Ричмонда в Північному Йоркширі та ще одного з Шеффілда в Західному Йоркширі. Щоправда, в листах ішлося тільки про поточні справи і ніщо не проливало світло на загадкову подорож Чилдермасса.

Він повернувся одного вечора в другій половині лютого. Ласеллз і Дролайт саме вечеряли з м-ром Норреллом на Гановер-сквер, коли Чилдермасс зайшов у їдальню. Слуга був щойно зі стайні; його чоботи й штани геть забрьохало болото, а з мокрого пальта лилася дощова вода.

— Де ви на Бога пропадали? — з притиском проказав м-р Норрелл.

— У Йоркширі, — відповів Чилдермасс. — Розпитував про Вінкулюса.

— А самого Вінкулюса бачили? — жваво долучився до розмови Дролайт.

— Ні, не бачив.

— Вам відомо, де він зараз? — запитав м-р Норрелл.

— Ні, не відомо.

— Знайшли книгу Вінкулюса? — озвався Ласеллз.

— Ні, не знайшов.

— Ач, — відповів Ласеллз і несхвально зміряв поглядом Чилдермасса. — Хочете моєї поради, містере Норрелле? Більше не дозволяйте містерові Чилдермассу гаяти безцінний час на Вінкулюса. От уже кілька років його ніхто не чув і не бачив. Він, мабуть, помер.

Чилдермасс сів на дивані, неначе мав на те беззастережне право, і проказав:

— Карти говорять, що він не помер. Карти говорять, що він живий і досі зберігає ту книгу.

— Карти! Карти! — скрикнув м-р Норрелл. — Тисячу разів уже казав вам, наскільки мені бридка сама згадка про них! Ви мені зробите величезну послугу, якщо заберете їх із мого дому і більше ніколи при мені не згадуватимете!

Чилдермасс кинув на хазяїна прохолодний погляд:

— Вам цікаво дізнатися новини чи ні?

М-р Норрелл похмуро кивнув.

— Добре, — почав Чилдермасс. — Так от, пильнуючи ваші інтереси, містере Норрелле, я роззнайомився ближче з усіма Вінкулюсовими дружинами. Мені завжди здавалося геть неймовірним, щоби жодна з них не знала нічого такого, що стало би нам у пригоді. Мені завжди здавалося, що варто мені походити з ними по закладах для питущих, попригощати їх випивкою, розговорити їх, і з часом котрась та розкаже що-небудь вартісне. Так і сталося. Три тижні тому Нен Пурвіс повідала мені історію, що вивела на слід книжки Вінкулюса.

— Котра з них Нен Пурвіс? — запитав Ласеллз.

— Найперша. Це сталося років двадцять чи тридцять тому, щойно вони побралися з Вінкулюсом. Вони пили в одному такому закладі, проциндрили всі гроші, вичерпали кредит та й мусили повертатися додому. Коли вони чвалали вулицею, то побачили в стічній канаві істоту, п’янішу від них самих. Лицем у брудній воді валявся якийсь п’яний мов зюзя дід, що лиш дивним дивом у ній не втопився. І щось у вигляді цього бідолахи привернуло увагу Вінкулюса. Здавалося, він його впізнав. Підійшов до нього ближче, порозглядав зусібіч. А потім розреготався й злобно копнув старого. Нен запитала Вінкулюса, хто то був. Вінкулюс сказав, що діда звуть Клеґґ. Жінка поцікавилася, звідки він його знає. Вінкулюс сердито відповів, що з Клеґґом вони взагалі не знайомі! Ба більше, він і тепер не збирається з ним знайомитися! І нема на цілому світі людини, кого би Вінкулюс зневажав більше! Та варто було Нен пожалітися, що це не дуже зрозуміле пояснення, Вінкулюс знехотя відповів, що Клеґґ — його батько. І більше говорити на цю тему не став.

— Ну, і який це має стосунок до нашого клопоту? — перебив м-р Норрелл. — Чому було впрост не спитати всіх цих дружин саме про книжку?

— Питав же, сер, — роздратовано відповів Чилдермасс. — Ще чотири роки тому. Ви мали би пам’ятати. Жодна з них нічого не знає.

М-р Норрелл роздратовано відмахнувся — мовляв, продовжуйте.

— Кілька місяців потому Нен почула в таверні, як хтось читав уголос новину з газети про повішання в Йорку. Нен дуже подобалися цікаві історії про шибеницю, а цей репортаж запам’ятався їй особливо, бо страченого звали Клеґґ. Вона запам’ятала ім’я і ввечері розказала про нього Вінкулюсу. На її подив, той уже про все знав і підтвердив, що йдеться про його батька. Вінкулюс був у захваті, що Клеґґа повісили. Він навіть сказав, що той на це заслужив. Мовляв, він був винний у жахливому злочині — найгіршому в усій Англії за останні сто років.

— Що ж то був за злочин такий? — запитав Ласеллз.

— Спершу Нен ніяк не могла пригадати, — відповів Чилдермасс. — Та я ще трохи повипитував у неї, пообіцяв купити ще джину, і вона згадала. Клеґґ украв книжку.

— Книжку! — вигукнув м-р Норрелл.

— О, містере Норрелле! — і собі скрикнув Дролайт. — Це мусить бути та сама. Це мусить бути Вінкулюсова книжка!

— Це правда? — поцікавився м-р Норрелл.

— Гадаю, так, — відказав Чилдермасс.

— Але жінка знає, що це за книжка? — уточнив м-р Норрелл.

— Ні, більше Нен нічого не відає. А тому я поїхав у Йорк, де судили й стратили Клеґґа, та покопався в архівах квартальних засідань мирового суду. Найперше, що я з’ясував: Клеґґ був родом із Ричмонда в Йоркширі. О, так! — Чилдермасс багатозначно подивився на м-ра Норрелла. — Принаймні за походженням Вінкулюс — якнайщиріший йоркширець[195]! У юності Клеґґ був канатохідцем на північних ярмарках, але ходити по канату й випивати — кепське поєднання. Клеґґ же пив як хлющ, то й мусив покинути це заняття. Він повернувся в Ричмонд, де найнявся служити в заможне господарство. Там йому велося нівроку, й хазяїн, помітивши його розум, став довіряти йому щораз відповідальнішу роботу. Час від часу Клеґґ і далі випивав з негідними людьми, а коли випивав, то ніколи не обмежувався пляшкою чи двома. Він пив до останнього корка й останньої пляшки в підвалі. А після цього днями був п’яний мов чіп та займався казна-чим: крав, грав на гроші, бився й нищив чужу власність. Проте щораз, повертаючись у господарство після своїх диких пригод у далеких краях, він вигадував щось достовірне, аби пояснити свою відсутність господареві; і той не помічав жодної пропалої речі, хоча решта челяді прекрасно знала, що відбувається. Хазяїна звали Роберт Файндгелм. Тихий, добрий, респектабельний чоловік — його запросто було обвести круг пальця таким пройдам як Клеґґ. Господарство належало його родині багато поколінь, а колись, дуже давно слугувало коморою абатства Ісбі…

М-р Норрелл шумно вдихнув та засовався в кріслі.

На нього здивовано поглянув Ласеллз.

— Абатство Ісбі — одна з вотчин Короля Крука, — пояснив м-р Норрелл.

— Як і Гертф’ю, — додав Чилдермасс.

— Та невже?! — здивувався Ласеллз[196]. — Зізнаюся, після всього, що ви нарозповідали про нього, я здивований, що ви мешкаєте в будинку, так тісно пов’язаному з ним.

— Вам це не зрозуміти, — огризнувся м-р Норрелл. — Це ж Йоркшир, яким владарював Джон Ускґласс[197], король Північної Англії. Він там жив і правив триста років. Там немає жодного села чи й навіть поля, геть із ним не пов’язаного.

Чилдермасс правив далі:

— Родині Файндгелма належало іще дещо з колишньої власності абатства. Скарб, переданий на зберігання останнім настоятелем, передавався разом із землею од батька до сина.

— Магічна книжка? — нетерпляче запитав м-р Норрелл.

— Якщо правдиві йоркширські балачки, то не просто магічна книжка. Це була Магічна Книга. Книга, писана Королем Круком, рукою власною.

Запанувала тиша.

— Хіба таке може бути? — запитав Ласеллз у м-ра Норрелла.

Той не відповів. Маг сидів у глибочезній задумі, занурившись у новини, які заскочили його зненацька, — і то новини не дуже приємні.

Нарешті він озвався, але радше думав уголос, аніж відповідав на запитання Ласеллза.

— Книжка, що належить Королю Круку, або писана ним — це найбільша забаганка англійської магії. Кілька людей уже було гадали, що знайшли її або дізналися, де її сховок. Дехто з них мав неабиякий розум і міг би відзначитися важливими науковими працями, але натомість змарнував життя в пошуках книжки Короля. Та це ще не значить, що насправді її не існує…

— Ну, а якби існувала, — не здавався Ласеллз, — якби її знайшли, то що тоді?

М-р Норрелл помотав головою і не став відповідати.

За нього це зробив Чилдермасс.

— Тоді всю англійську магію довелося би переглянути в світлі того, що вміщено в цій книзі.

Ласеллз повів бровою.

— Правда? — спитав він.

Маг мав непевний вигляд, немовбито хотів усе заперечити.

— А ви самі вірите, що це була книжка Короля? — звернувся Ласеллз до Чилдермасса.

Слуга здвигнув плечима.

— У це беззаперечно вірив сам Файндгелм. У Ричмонді я познайомився з двома дідами, які замолоду працювали в його господі. Вони казали, що володіння тою книгою надавало смислу життю їхнього хазяїна. Найперше він був Хранителем Книги, а вже потім — чоловіком, батьком, землевласником. — Чилдемасс на мить замовк. — Найбільша слава й найбільший тягар людини в нашу добу, — міркував він далі. — Здається, Файндгелм і сам був таким собі магом-теоретиком. Купував книжки про магію та платив одному магу з Норталлертона за науку. Одне тільки мене здивувало: слуги запевняли, що Файндгелм ніколи не читав Книги Короля і мав дуже туманні уявлення, про що в ній ідеться.

— О! — тихо згукнув м-р Норрелл.

Ласеллз і Чилдермасс перевели на нього погляди.

— То він не зміг її прочитати, — сказав маг. — Що ж, це дуже… — Він замовк та взявся гризти нігті.

— Може, вона латиною? — припустив Ласеллз.

— Думаєте, Файндгелм не знав латини? Чого б це? — дещо роздратовано проказав Чилдермасс. — Тільки того, що він займався господарюванням на землі?..

— Боже збав! Не думайте, що я зневажаю землеробів. Чесно! — розсміявся Ласеллз. — Це по-своєму корисний рід занять. Однак землероби рідко славляться пізнаннями в класичних науках. Він хоч би міг зрозуміти, що перед ним латина?

На що Чилдермасс грубо відповів — мовляв, звісно ж, Файндгелм упізнав би латину. Він же не ідіот.

На що Ласеллз прохолодно зауважив, що ніколи такого й не казав.

Суперечка розпалювалася, коли їх обох утяв тихий і замислений голос м-ра Норрелла:

— Потрапивши в Англію вперше, Король Крук не вмів ні читати, ні писати. Тоді мало хто був грамотний, навіть королі. А Короля Крука до того ж виховали в домі фейрі, де не пишуть нічого. Тому й письмен він ніколи не бачив. Люди — його нові слуги — показали Королю, як писати, і пояснили, для чого. Та він був юний, дуже юний, років чотирнадцяти чи п’ятнадцяти, не більше. Він уже підкорив два королівства в різних світах і повелівав магією як заманеться. Його переповнювали пиха та зверхність. Йому було не цікаво читати думки інших людей. Бо що вони в порівнянні з його власними? Тому він відмовився опановувати латину, чого бажали від нього слуги, а натомість вигадав власне письмо, щоби зберегти свої думки для прийдешніх часів. Мабуть, воно відображало плин його думок краще, ніж могла би латина. Так було на самому початку. Та чим довше він лишався в Англії, тим більше зазнавав змін, ставав говіркіший і рідше усамітнювався: він все менше був фейрі і все більше — людиною. Збігли роки, й він вивчився звичної для всіх грамоти, але власного письма — королівського, як його звали, — власного письма він не забув. Король навчив цим письменам кількох наближених магів, щоб вони краще розбиралися в його чарах. Про королівське письмо згадують Мартін Пейл і Беласіс. Та жоден із них не бачив ані літери. Тож якби вцілів якийсь уривок, ще й писаний рукою самого Короля, то звісно…

І м-р Норрелл знову замовк.

— Отакої, містере Норрелле, а ви сьогодні сповнені сюрпризів! — промовив Ласеллз. — Стільки захоплення людиною, яку ви, за вашими ж словами, завжди ненавиділи й зневажали!

— Моє захоплення ні на йоту не применшує моєї ненависті до нього! — відбрив м-р Норрелл. — Я завжди говорив, що це був великий маг, але ніколи не стверджував, що він хороша людина або що я радий його впливу на англійську магію. Мої сьогоднішні слова — лиш моя приватна думка, не призначена для широкої громадськості. Чилдермасс знає. Чилдермасс розуміє.

М-р Норрелл знервовано глянув на Дролайта, але щойно Дролайт збагнув, що Чилдермассова оповідь не стосується жодних подій у світських колах, а лиш життя йоркширських землевласників та п’яної челяді, то враз покинув її слухати. Зараз він просто полірував носовичком табакерку.

— Отже, Клеґґ поцупив цю книжку? — спитав Ласеллз у Чилдермасса. — Ви нам це хотіли розповісти?

— Можна сказати й так. Восени тисяча сімсот п’ятдесят четвертого року Файндгелм передав книгу Клеґґу й наказав відвезти її чоловікові із села Бреттон у пагорбах Дербіширу. Навіщо — не знаю. Клеґґ вирушив у дорогу й другого чи третього дня прибув до Шеффілда. Зупинився в таверні, де й познайомився з одним чоловіком, ковалем, чия слава пияка була не меншою, ніж у Клеґґа. Спочатку вони просто змагалися, хто вип’є більше, але на другий день почали хмільну колотнечу. В закуті стояла бочка з солоним оселедцем. Тож Клеґґ кинув ковалеві виклик: перейти кімнату по оселедцях. На тоді їх уже оточувала публіка, гульвіси й глядачі, вони й випорожнила бочку і розклали оселедці по підлозі. Коваль прогулятися кімнатою від стінки до стінки, перемоловши рибу на смердючу кашу, а сам умився кривавою юшкою від численних падінь. Після цього коваль у відповідь запропонував Клеґґу, що пив без упину цілий день, пройтися стріхою таверни. Раз по раз публіці здавалося, він мав упасти й звернути свій нікчемний карк, але все дарма. Потому Клеґґ замовив, щоб коваль підсмажив і з’їв свої черевики (із чим той успішно впорався), на що коваль відповів останнім завданням: Клеґґ мав з’їсти книжку Роберта Файндгелма. І Клеґґ роздер її на смужки, які одну за одною зжер.

У м-ра Норрелла вирвався крик жаху. І навіть Ласеллз аж кліпнув очима від подиву.

— За кілька днів Клеґґ проспався, — правив далі Чилдермасс, — і зрозумів, що він накоїв. А тому перебрався в Лондон, де за чотири роки по тому надув живота служниці з корчми у Воппінґу, яка й стала матір’ю Вінкулюса.

— Це ж ясно як Божий день! — вигукнув м-р Норрелл. — Книгу не втрачено! Історію про змагання в пиятиці Клеґґ вигадав, щоб напустити туману на Файндгелма! А насправді він лишив її собі, а потім передав сину! Якби ж тепер знайти…

— З чого ви це взяли? — заперечив Чилдермасс. — Навіщо всі ці труднощі задля загарбання книги, щоб оддати її сину, якого він ніколи не бачив і до якого йому було байдуже? Крім того, Вінкулюс іще навіть на світ не родився, коли Клеґґ рушив дорогою на Дербішир.

Ласеллз прокашлявся.

— Цього разу, містере Норрелле, я згоден із містером Чилдермассом. Якби Клеґґ мав ту книжку або знав, де її знайти, то чому не повідомив це під час суду і не спробував виміняти її на своє життя?

— А сам Вінкулюс? — відповів Чилдермасс. — Якщо він одержав такий дарунок від батька, то чому ненавидів його? Чому зрадів, дізнавшись про його смерть? Роберт Файндгелм не сумнівався в тому, що книга пропала. Це очевидно. Нен розповіла, що перед тим, як Клеґґа повісили, його судили не за крадіжку книги. Роберт Файндгелм звинуватив його у книговбивстві. І Клеґґ — остання людина в Англії, скарана на горло за такий злочин[198].

— Чому ж тоді Вінкулюс стверджує, ніби має книгу, хоч її з’їв його батько? — зачудовано поцікавився Ласеллз. — Це неможливо.

— Спадщина Роберта Файндгелма якимсь чином перейшла до Вінкулюса, але я не маю ані найменшої гадки, як це можливо, — відповів Чилдермасс.

— А що то за чоловік із Дербіширу? — раптом промовив м-р Норрелл. — Ви казали, що Файндгелм збирався відправити книгу якомусь чоловікові в Дербішир?

Чилдермасс зітхнув.

— Вертаючись у Лондон, я їхав через Дербішир. І побував у Бреттоні. Село селом, три хати і шинок на голому пагорбі. Ким би не був той чоловік, якого мав знайти Клеґґ, він давно помер. Я там нічого не дізнався.

Стівен Блек і джентльмен із будяковим волоссям сиділи в кімнаті на другому поверсі кав’ярні м-ра Вортона на Оксфорд-стрит, де збиралися «Досвітні кавалери».

Як і звично, джентльмен говорив про свою безмежну приязнь до Стівена.

— До речі, я тут пригадав, — говорив він, — багато місяців тому я мав би вибачитися перед тобою. І все пояснити.

— Вибачитися, сер?

— Так, Стівене. Ми обоє бажаємо тільки щастя для леді Поул, проте я пов’язаний умовами кабального договору з магом і щоранку мушу вертати її до чоловіка, і вона мусить цілий день чекати вечора. Та, маючи видатний розум, ти не міг не помітити, що тебе жодні домовленості не зв’язують, і, смію припустити, тобі невтямки, чому я не забираю тебе в Покинь-Надію назавжди, де щастя твоє не знатиме меж.

— Маєте рацію, сер. Мені невтямки, — погодився Стівен. І задумався, що сказати далі, бо від наступного питання могло залежати все його подальше життя: — Вам щось перешкоджає це зробити?

— Так, Стівене. До певної міри перешкоджає.

— Зрозуміло, — промовив Стівен. — Яка прикрість.

— Чи не хотів би ти знати, що саме? — запитав джентльмен.

— Так, сер! Звісно, сер!

— Тож нехай стане тобі відомо, — напустивши поважного й бундючного виду, повів мову джентльмен, геть не схожий на себе звичного, — що нам, духам-фейрі, одкрито дещо з прийдешнього. Доля часто обирає нас своїми посудинами пророчими. І раніш ми не раз допомагали християнам на їхній великій та шляхетній путі: Юлію Цезарю, Александру Великому, Карлу Великому, Вільяму Шекспіру, Джону Веслі[199] тощо[200]. Щоправда, наше знання того, що станеться в майбутті, оповите туманом і… — тут джентльмен несамовито замахав руками, немовби змітав густе павутиння з обличчя, — недосконале. Лише з любові до тебе, Стівене, я полинув за димом бойовищ і спалених міст, я поринув у закривавлені нутра людей при смерті та випатрав їх, щоб дізнатися твою долю. Тобі й справді судилося бути королем! Не можу сказати, що мене це подивувало! Від початку я відчував, що так має статися, і помилитися я аж ніяк не міг. Тепер же більше — по-моєму, я знаю, яке королівство належатиме тобі. Дим, і кишки, й інші знаки недвозначно вказують на те, що це королівство, де ти вже побував! Королівство, з яким у тебе щонайтісніший зв’язок.

Стівен чекав далі.

— Хіба не зрозуміло? — нетерпляче скрикнув джентльмен. — Це ж має бути Англія! Ти й гадки не маєш, наскільки мене потішило це важливе відкриття!

— Англія! — вигукнув Стівен.

— Таки так! Хіба можна уявити благодатніше майбуття для Англії, ніж ти на її престолі? Нині на троні старий і сліпий король, а сини його — п’яниці й товстуни! Тож бачиш, чому я не можу забрати тебе в Покинь-Надію? Я не можу вчинити таке неподобство й позбавити тебе твого законного королівства!

Якусь мить Стівен намагався збагнути наговорене.

— Хіба це не може бути якесь королівство в Африці? — нарешті промовив він. — Можливо, мені просто судилося знайти дорогу додому, а якесь чудне знамення переконає тамтешніх людей, що я — нащадок їхніх королів?

— Можливо, — із сумнівом мовив джентльмен. — Але ж ні! Не може цього бути! Бачиш, ідеться про королівство, де ти вже був. А тобі ніколи не доводилося бувати в Африці. О, Стівене! Як же мені кортить наблизити твою дивовижну долю! Того самого дня мої численні королівства негайно ж стануть союзниками Великої Британії, а ми з тобою житимемо в цілковитій приязні та братерстві. Тільки подумай, як це спантеличить усіх наших ворогів! Подумай, яка лють охопить магів! Як проклинатимуть вони себе, що виявляли нам недостатньо поваги!

— Боюся, сер, ви помиляєтеся! Я не можу правити Англією. Тільки не… — Він простягнув руки. Зі шкірою чорного кольору, подумав він, але вголос промовив: — Сер, я вам настільки небайдужий, що вам здалося, нібито це можливо. Раби, сер, не стають королями.

— Раби, Стівене? Ти про що?

— Я народився у рабстві, сер. Як і безліч мого народу. Моя матір була рабинею на ямайській плантації, що належала дідові сера Волтера. Коли його боргам уже не було ліку, сер Вільям вирушив на Ямайку, щоб продати тамтешнє майно, а назад повернувся лиш із малою його часткою — моєю матір’ю, зокрема. Точніше кажучи, він мав намір узяти її служницею в дім, але ще на борту корабля вона народила мене й померла під час пологів.

— Ха! — тріумфально вигукнув джентльмен. — Саме так, як я і казав! Ти і твоя вельмишановна матінка потрапили в рабство лихих англійців — звідси й ваш низький стан. Це їхнє шахрайство!

— Так, сер. Певною мірою, так. Але я вже не раб. Жоден, хто стоїть на англійській землі, не може бути рабом. Англійське повітря — це повітря свободи[201]. Й англійці дуже цим пишаються. — Хоча, подумав він, це не заважає їм володіти рабами в інших країнах. Уголос він продовжив: — Від тієї миті, як лакей сера Вільяма зніс мене, крихітне немовля, на землю з борта корабля, я став вільний.

— Однаково мусимо їх усіх покарати! — вигукнув джентльмен. — Можна легко вбити чоловіка леді Поул, потім я піду в Пекло, де знайду його дідуся, і…

— Але ж вони нікого не заганяли в рабство, — заперечив Стівен. — Сер Волтер усіляко бореться із работоргівлею, а сер Вільям ставився до мене з великою добротою. Він мене охрестив і вивчив.

— Охрестив? Що? Тобі навіть ім’я дали твої вороги? На знак твого рабства? Тоді я неодмінно радив би під час коронації прибрати інакше ймення! Як тебе називала матінка?

— Не знаю, сер. Я взагалі не певен, чи вона мене якось називала.

Джентльмен примружився: так він зазвичай робив, коли сильно думав.

— Дивною була би вона матір’ю, — розмірковував він уголос, — якби ніяк не зверталася до своєї дитини. Так, у тебе є твоє законне ім’я. Яке істинно належить тобі. Це мені ясно як білий день. Цим іменем вона називала тебе подумки в ті безцінні моменти, коли тримала тебе на руках. Хіба тобі не було би цікаво його дізнатись?

— Звісно, було би, сер! Але моя матір давно померла. Можливо, жодна інша жива душа його й не знала. Навіть її власне ім’я тепер загубилося. Якось іще хлопчиком я запитав сера Вільяма, як її звали, але він не міг пригадати.

— Не маю найменших сумнівів, що все він знав, але не схотів розповісти тобі через свою злобу. І для того, щоб вивідати твоє істинне ім’я, Стівене, знадобиться хтось навдивовижу проникливий, хтось із надзвичайними талантами й незрівнянною шляхетністю вдачі. Одним словом — я. Так, саме цим я і займуся. На знак любові до тебе я віднайду твоє істинне ім’я!

31

Сімнадцять мертвих неаполітанців

квітень 1812 — червень 1814 року

Були на той час у британській армії так звані «офіцери-вивідувачі», які мали розмовляти з місцевим населенням, перехоплювати французьку кореспонденцію та завжди знати дислокацію ворожих вояків. Який би романтичний флер не огортав війну у вашій уяві, та Веллінґтонові розвідники були ще романтичнішими. Вони при місячному світлі переходили річки вбрід та під пекучим сонцем долали гірські перевали. У французькому тилу вони жили більше, ніж в англійському, і знали всіх, хто діяв на благо Британії.

Найвідомішим з усіх вивідувачів, без сумніву, був майор Кегун Ґрант[202] з 11-го піхотного полку. Часто французи, займаючись якимись своїми справами, помічали, як майор Ґрант, сидячи на коні, спостерігав за ними з верхівки далекого пагорба. Він стежив у дальновид і щось нотував у маленькому блокноті. Французи через це почувалися вкрай незатишно.

Якось одного квітневого ранку 1812 року майор Ґрант ненароком виявив, що опинився між двома французькими кавалерійськими патрулями. Зрозумівши, що втекти не вдасться, він спішився і сховався у підліску. Ґрант завжди вважав себе радше солдатом, ніж шпигуном, тому мав за честь повсякчас носити військову форму. На жаль, форма 11-го піхотного полку (так само як і в інших полків) була яскраво-багряною, тож для французів не склало труднощів знайти майора серед свіжого весняного листя.

Для британців полон Ґранта був лихом, рівним утраті цілої бригади звичайних вояків. Лорд Веллінґтон негайно розіслав термінові послання — французьким генералам з пропозицією обміну полоненими та командирам guerrilla[203] з обіцянкою вдосталь заплатити срібними песо та зброєю, якщо вони посприяють порятунку Ґранта. Коли жодна пропозиція не принесла бажаного результату, лорд Веллінґтон мусив удатися до іншого плану. Він доручив одному з найбільш горезвісних та жорстоких вождів guerrilla, Херонімо Саорнілю[204], супроводити Джонатана Стрейнджа до майора Ґранта.

— Ви скоро переконаєтеся, що цей Саорніль — людина непересічна, — сказав лорд Веллінґтон Стрейнджу перед виїздом, — але я спокійний, адже, будьмо чесні, містере Стрейндж, ви такий самий.

Саорніль та його люди справді виявилися загоном щонайстрашніших зарізяк, яких тільки можна уявити: брудні, смердючі й неголені. За пасками у них стирчали ножі та шаблюки, а з-за плечей виднілися рушниці. Одяг та попруги горлорізів укривали страхітливі зображення усяких звірств: черепи з перехрещеними кістками; серця, наштрикнуті на ножі; шибениці; колесування; круки, що видзьобували очі та серця, та інші подібні приємності. Спершу здавалося, що всі вони вишиті чимось на кшталт перламутрових ґудзиків, але при уважнішому розгляді ставало зрозуміло, що це зуби вбитих ними французів. До костюму Саорніля було приторочено стільки зубів, що за найменшого його поруху вони торохтіли, наче мертві французи досі стукотіли ними зі страху.

Оточені символами та знаряддями смерті, Саорніль і його люди були певні, що вселяють жах в усіх зустрічних. Тож їх неабияк подивувало, що англійський маг їх перевершив — він притягнув із собою труну. Як і всі зарізяки, ґерільяси були дуже забобонними. Один із них поцікавився у Стрейнджа, що в труні. Той недбало відповів:

— Людина.

По кількох днях виснажливої їзди загін ґерільєрос привів Стрейнджа на пагорб, звідки відкривався вид на головну дорогу, що вела з Іспанії у Францію. Мага запевнили, що майора Ґранта викрадачі везтимуть саме цим шляхом.

Люди Саорніля розбили табір неподалік і стали чекати. На третій день вони побачили, як по дорозі їде великий загін французьких вояків. Серед них виділявся багряний мундир майора Ґранта. Стрейндж миттю наказав, щоб труну відкрили. Троє ґерільєрос, узявшись за ломи, підняли віко. Всередині вони знайшли ляльку, виліплену з тієї ж червоної глини, з якої іспанці роблять кольорові тарілки та дзбани. Розмір вона мала людський, але вигляд — кепський: дві дірки замість очей, а носу — що там і говорити — взагалі не було. Однак носила лялька офіцерську форму 11-го піхотного полку.

— А тепер, — наказав Стрейндж Херонімо Саорнілю, — коли французи наблизяться до он того каменя, ви зі своїми людьми нападете на них.

Саорнілу знадобилося кілька секунд, щоб осмислити почуте, зокрема й через те, що іспанська Стрейнджа рясніла граматичними помилками, а вимова була геть химерною.

Збагнувши, чого від нього хочуть, командир поцікавився:

— Чи повинні ми спробувати врятувати El Bueno Granto? (Так іспанці називали майора Ґранта).

— Авжеж ні! — відказав Стрейндж. — Лишіть El Bueno Granto мені!

Саорніль зі своїми людьми спустився схилом до місця, де тонкі дерева закривали їх від дороги, і відкрили вогонь, заскочивши французів зненацька. Частина загинула, інших було поранено. Ні каміння, ані кущів, за які можна би сховатися, не траплялося, зате лишалася дорога, аби втекти від нападників. Упоравшись із панікою та сум’яттям, французи зібрали докупи думки і поранених та поскакали геть.

Піднімаючись на пагорб, ґерільєрос сумнівалися, чи вдалося їм виконати бодай щось: фігура у багряній формі так само виднілася серед французів, коли ті тікали. Повернувшись до місця, де лишився маг, ґерільєрос здивувалися, побачивши, що він більше не сам. Поряд сидів майор Ґрант. Умостившись на камені, чоловіки щонайприємніше балакали, їли холодну курку та запивали її кларетом.

— Брайтон справді милий, — говорив майор Ґрант, — але я надаю перевагу Веймуту.

— Ви мене дивуєте, — відказав Стрейндж. — Веймут мені огидний. Найнещасніші тижні мого життя минули там. Я шалено закохався у дівчину на ім’я Меріен, а вона проміняла мене на якогось хлопця з маєтком на Ямайці й скляним оком.

— Веймут у цьому не винен, — виголосив майор Ґрант. — О, Capitán Saornil! — він помахав командиру курячою ніжкою на знак вітання. — Buenos Días!

А тим часом солдати й офіцери з французького загону продовжували рухатися в бік Франції. Діставшись Байонни, вони відправили в’язня під варту до голови місцевої таємної поліції, який поквапився привітати того, кого, без сумніву, вважав майором Ґрантом. Він трохи збентежився, коли схотів потиснути полоненому руку, а та аж по плече відділилася від тіла. Це так приголомшило голову таємної поліції, що він впустив руку на підлогу, де вона розбилася на тисячу шматочків. Повернувшись до майора Ґранта з найщирішими вибаченнями, він зі ще більшим подивуванням виявив, що обличчя майора вкрили глибокі чорні тріщини. По тому частина голови відвалилась і стало очевидно, що всередині вона цілком порожня. За мить весь майор упав і розбився на друзки, як Хитун-Бовтун із «Казок Мами Гуски».

22 липня Веллінґтон зійшовся з французами в бою під стінами старовинного університетського міста Саламанка. Він здобув найвизначнішу перемогу, яку тільки знала британська армія за останні роки.

Тієї ночі французи тікали через ліси на південь від Саламанки. На бігу солдати задирали голови і вражено дивилися, як крізь темні крони дерев до них спускається янгольське воїнство. Сяйво небесних створінь сліпило. Їхні крила білизною нагадували лебедині, а шати мінилися перламутром, кольором риб’ячої луски чи барвою неба перед грозою. У руках вони тримали вогненні списи, а їхні очі палахкотіли праведним гнівом. З дивовижною швидкістю янголи шугали поміж дерев, розмахуючи зброєю перед самими обличчями французів.

Багато солдатів сповнилося таким жахом, що обернулись і помчали в бік міста — назустріч британській армії, яка їх переслідувала. Більшість же могли тільки клякнути й витріщатися. Хтось сміливіший та рішучіший спробував розібратися, що коїться. Йому видалося вкрай малоймовірним, ніби Небеса стали союзниками французьких ворогів — зрештою, ні про що подібне не чули зі старозавітних часів. Вояк зауважив, що янголи лише погрожували солдатам списами, але не нападали. Почекавши, поки одна зі з’яв опуститься перед ним, сміливець проткнув її шаблею. Зброя не зустріла жодного опору — лише повітря. До того ж янгол не виявив ознак ані найменшого болю чи здивування. Француз відразу ж закричав співвітчизникам, що боятися нема чого, перед ними лишень мара, викликана Веллінґтоновим магом. Вона нічим не нашкодить.

Французькі солдати, переслідувані янголами, продиратися крізь хащі. Вийшовши з лісу, вони опинилися на березі ріки Тормес, через яку було перекинуто старовинний міст до міста Альба-де-Тормес. Через недогляд когось із союзників лорда Веллінґтона міст ніхто не охороняв, тому французи пройшли по ньому й зникли в місті.

За кілька годин, відразу після світанку, втомлений лорд Веллінґтон в’їхав на міст до Альба-де-Тормес. А разом із ним — ще троє джентльменів: заступник армійського інтенданта підполковник де Ленсі, красивий юнак на ім’я Фіцрой Сомерсет[205], військовий секретар лорда Веллінґтона, та Джонатан Стрейндж. Усі вони були запилюжені та виснажені боєм і жоден не склепив очей кілька днів поспіль. Ба більше, сподіватися відпочинку було марно, адже лорд Веллінґтон мав намір не припиняти гонитву за французами.

Місто зі своїми церквами, монастирями та середньовічними будівлями виразно проступало на тлі мерехтливого неба. Попри ранню годину (було лише пів на шосту), місто не спало. Вже калатали дзвони, святкуючи поразку французів. Полки виснажених британців та португальців заповнили вулички, містяни виходили з домів вітати визволителів хлібом, фруктами та квітами. Вози з пораненими ставали в ряд під стіною, а офіцери відряджали людей на пошуки шпиталю чи інших місць, де тих могли би прийняти. Тим часом п’ять чи шість простих, але тямущих на вид черниць ходили серед нещасних і напували їх свіжим молоком із олов’яних кухлів. Дітлахи, яких годі було переконати лишатися в ліжках, радісними криками зустрічали всякого солдата і гордо розігрували цілі паради за кожним військовим, хто був не проти цього.

Лорд Веллінґтон роззирнувся навкруги.

— Воткінсе! — закричав він, вітаючи солдата в артилерійській формі.

— Так, мілорде?

— Я хотів би поснідати, Воткінсе. Ти не бачив мого кухаря?

— Сержант Джеффорд казав, що бачив, як ваші люди прямують до замку, мілорде.

— Дякую, Воткінсе, — відказав його ясновельможність і повернувся до свого товариства.

Від замку Альба-де-Тормес мало що лишилося. Багато років тому, ще на початку війни, французи взяли його в облогу, обернувши на руїни все, крім однієї вежі. Там, де колись у неймовірних розкошах жили герцоги Альба, тепер вили гнізда птахи та рили нори дикі звірі. Чудові італійські фрески, якими славився замок, не справляли такого враження тепер, коли дах зруйнувався, а вони лишилися беззахисними перед навалою дощу, граду, паморозі й снігу. Обідній залі бракувало деяких зручностей, зазвичай притаманних обіднім залам: посеред неї під відкритим небом виросла молода берізка. Та це жодним чином не бентежило челядь лорда Веллінґтона, якій доводилось подавати йому сніданки й у значно дивніших місцях. Вони поставили під березою стіл і накрили його скатертиною. Коли лорд Велінгтон та його товариство під’їхали до замку, слуги вже почали розставляти тарілки з булочками, скибками іспанської шинки та свіжим маслом, а також миски з абрикосами. Кухар його ясновельможності якраз досмажував рибу, приправляв нирки і варив каву.

Четверо джентльменів сіли до столу. Підполковник де Ленсі зауважив, що навряд чи пригадає, коли востаннє їв. Хтось із ним погодився, а потім усі мовчки зосередилися на серйозніших справах — наїдках та напоях.

Щойно усі повернулися до свого більш-менш звичного стану і зав’язалася розмова, як прибув майор Ґрант.

— А, Ґранте! — вигукнув лорд Веллінґтон. — Доброго ранку. Сідайте. Поснідайте з нами.

— За хвилину, мілорде. Спершу я маю передати вам новини. Вони доволі несподівані. Схоже, французи загубили шість гармат.

— Гармати? — перепитав його ясновельможність без найменшої цікавості. Він поклав до рота шматочок булочки та тушеної нирки. — Авжеж, загубили. Сомерсете! — звернувся він до військового секретаря: — Скільки французьких гармат ми захопили вчора?

— Одинадцять, мілорде.

— Ні, ні, мілорде, — наполягав майор Ґрант. — Перепрошую, але ви неправильно мене зрозуміли. Я кажу не про гармати, захоплені під час бою. Ці гармати в бою ніколи не були. Генерал Каффареллі вислав їх французькій армії з півночі. Але до початку битви вони не прибули. Власне, вони взагалі не прибули. Знаючи, що ви неподалік, мілорде, а також наслухавшись про вашу нещадність до французів, генерал Кафареллі надзвичайно квапився відправити зброю. Супровід він набрав із тридцяти абияких вояків. Що ж, мілорде, його поквап мав катастрофічні наслідки: схоже, десятеро із цих солдатів були неаполітанцями.

— Неаполітанцями?! Справді?

Де Ленсі та Сомерсет задоволено перезирнулися, навіть Джонатан Стрейндж усміхнувся.

Справа в тому, що, хоч Неаполь і належав французькій імперії, неаполітанці французів ненавиділи. Молоді уродженці міста, котрих вербували до французької армії, за першої ж нагоди дезертирували або переходили на бік ворога.

— А що інші солдати? — поцікавився Сомерсет. — Вони ж мали завадити неаполітанцям.

— Іншим солдатам уже було запізно щось робити, — пояснив майор Ґрант. — Вони всі мертві. Наразі в крамниці ношеного одягу в Саламанці висять двадцять пар французьких чобіт та двадцять французьких мундирів. Останні — залиті кров’ю і мають на спині довгі розрізи, які могли лишитися від італійських стилетів.

— Отже, гармати потрапили до рук італійських дезертирів? — запитав Стрейндж. — Що вони з ними робитимуть? Почнуть власну війну?

— Ні, ні! — пояснив Ґрант. — Вони хочуть продати їх за найвищу ціну. Або вам, мілорде, або генералу Кастаносу.

(Так звали очільника іспанської армії.)

— Сомерсете! — промовив його ясновельможність. — Що ми можемо дати за шість французьких гармат? Чотириста песо?

— Чотириста песо — цілком прийнятна ціна за те, щоб французи уповні осягнули наслідки власної дурості. Проте я ніяк не збагну, чому ми досі не мали жодних звісток від самих неаполітанців? Чого вони чекають?

— Здається, я знаю, в чім річ, — відповів майор Ґрант. — Чотири ночі тому на маленькому цвинтарі на схилі пагорба неподалік від Кастрехона потайки зустрілися двоє. Обидва були вдягнені в пошарпані французькі мундири і розмовляли якоюсь італійською говіркою. Невдовзі один попрямував на схід до Канталап’єдри, де отаборилася французька армія, а другий — на північ до Дуеро. Мілорде, я вважаю, що неаполітанські дезертири розсилають звістки своїм співвітчизникам, закликаючи їх приєднатися. Гадаю, вони певні, що грошей, отриманих від вас чи генерала Кастаноса за гармати, вистачить, аби повернутися до Неаполя на золотому кораблі. Серед них, певно, немає жодного, у кого б кузен або брат не служив в котромусь французькому полку. Вони не хочуть повертатися до матерів та бабусь без родичів.

— Я завжди чув, що італійські жінки — люті створіння, — погодився де Ленсі.

— Нам потрібно, мілорде, — продовжив майор Ґрант, — знайти якихось неаполітанців та допитати їх. Без сумніву, ми дізнаємося, хто ці злодії і де вони сховали зброю.

— Серед наших в’язнів є неаполітанці? — запитав Веллінґтон.

Підполковник де Ленсі послав дізнатися.

— Ясна річ, — замислено правив лорд Веллінґтон, — значно зручніше було би взагалі нічого не платити. Мерліне! — (Так він називав Джонатана Стрейнджа.) — Коли ваша ласка, викличте видива й гляньте на неаполітанців. Можливо, так вдасться з’ясувати, де вони ховаються з гарматами, щоб ми просто пішли й забрали їх.

— Можливо, — сказав Стрейндж.

— Смію припустити, що ми побачимо на тлі якусь гору химерної форми, — бадьоро продовжив його ясновельможність. — Або село з упізнаваною дзвіницею. Хтось із провідників-іспанців точно швидко впізнає це місце.

— Може, й так, — відказав Стрейндж.

— Схоже, ви маєте сумніви.

— Даруйте, мілорде, але, я, здається, вже зауважував, що видива — зовсім не той різновид магії, який личить до цієї справи[206].

— То, може, запропонуєте щось краще? — поцікавився його ясновельможність.

— Ні, мілорде. Поки ні.

— Тоді вирішено! — вигукнув лорд Веллінґтон. — Містере Стрейндже, підполковнику де Ленсі і майоре Ґранте, можете зосередитись на пошуках гармат. А ми із Сомерсетом підемо подратуємо французів.

Жвавий тон його ясновельможності натякав, що Веллінґтон сподівається побачити виконання своїх наказів дуже скоро. Тож Стрейндж та інші джентльмени поковтали сніданки й узялися до завдань.

Близько полудня лорд Веллінґтон і Фіцрой Сомерсет сиділи верхи на своїх конях на невисокому хребті біля села Ґарсія-Ернандес. Перед ними на кам’янистій рівнині кілька бригад британських драгунів готувались атакувати кавалерійські загони, що складали ар’єргард французької армії.

Саме тоді під’їхав підполковник де Ленсі.

— А, підполковнику! — почав лорд Веллінґтон. — Знайшли мені неаполітанців?

— Серед полонених немає неаполітанців, мілорде, — відказав де Ленсі. — Але містер Стрейндж запропонував пошукати серед убитих учора на полі бою. За допомогою магії він визначив, що сімнадцятеро мерців — неаполітанці.

— Трупи! — здивований лорд Веллінґтон опустив дальновид. — На біса йому здалися мерці?

— Ми теж цікавилися, мілорде, але маг ухилявся від прямої відповіді. Утім, він попросив поскладати небіжчиків у безпечне місце, де вони не загубляться і їм нічого не станеться.

— Що ж, гадаю, не варто наймати мага, а потім скаржитися, що він поводиться не так, як усі, — зауважив Веллінґтон.

Тої ж миті офіцер, який стояв неподалік, закричав, що драгуни пустили коней учвал і скоро наздоженуть французів. Усі дивацтва мага враз забулися; лорд Веллінґтон приклав до ока дальновид, і всі погляди й думки звернулися до битви.

Тим часом Стрейндж повернувся з поля бою до замку Альба-де-Тормес. У зброярній вежі (єдиній вцілілій частині замку) він знайшов ніким не зайняту кімнату і привласнив її. Тепер то там, то сям лежали розкидані сорок Норреллових книжок. І хоча всі вони більш-менш трималися купи, деякі добряче пошарпалися. Підлогу вкривали Стрейнджеві нотатники й клаптики паперу з уривками заклять і магічними розрахунками. На столі посеред кімнати стояла неглибока, але широка срібна чаша з водою. Оскільки віконниці були зачинені, то вона лишалася єдиним джерелом світла в кімнаті. Загалом помешкання скидалося на справдешню чарівницьку печеру, а тому гарненька покоївка-іспанка, що час від часу приносила каву й мигдалеве печиво, страшенно боялася і притьмом бігла геть, щойно ставила тацю.

Допомагати Стрейнджеві прибув офіцер 18-го гусарського полку на прізвище Вайт. Тривалий час капітан Вайт мешкав у домі британського посланця в Неаполі. Він мав хист до мов і чудово розумів неаполітанський діалект.

Стрейнджеві було зовсім не складно викликати видива, проте, як він і передбачав, вони й натяку не давали, де можуть бути солдати. Маг виявив, що гармати ховалися за блідо-жовтими скелями — таких було хоч греблю гати по всьому Півострову, — а неаполітанці отаборилися в рідкому ліску з олив і сосон — такий можна побачити, в який бік не кинеш оком.

Капітан Вайт стояв поруч зі Стрейнджем і перекладав усе, що казали неаполітанці, чіткою, зрозумілою англійською. Та хоча маг із капітаном витріщалися у срібну чашу цілісінький день, дізналися вони дуже мало. Коли солдат голодний вісімнадцять місяців, коли він не бачив свою дружину чи кохану вже два роки, а останні чотири місяці спав на болоті й камінцях, його балакучість трохи слабне. Неаполітанці говорили мало, а коли й розтуляли роти, то йшлося про наїдки, які б вони хотіли скуштувати, пестощі дружин і коханих, якими б хотіли втішатися, і м’які пір’яні матраци, на яких би хотілося спати.

Ще пів ночі й чи не весь наступний день Стрейндж і капітан Вайт лишалися у зброярній вежі, поринувши в нудне спостереження за неаполітанцями. Ближче до вечора наступного дня ад’ютант доставив повідомлення від Веллінґтона. Його ясновельможність обрав за штаб-квартиру місцину під назвою Флорес-де-Авіла й викликав до себе Стрейнджа і капітана Вайта. Вони спакували Стрейнджеві книжки, срібну чашу й решту майна і поїхали розжареними, запилюженими дорогами.

Як виявилося, Флорес-де-Авіла — місце таємниче; ніхто з іспанців та іспанок, до яких звертався капітан Вайт, нічого про нього не чув. Але на шляху, яким пройшли дві найвеличніші армії Європи, не могло не лишитися слідів; Стрейндж і капітан Вайт дійшли висновку, що найкращий можливий план — слідувати за шлейфом із викинутих речей, розбитих возів, мертвих тіл і чорного птаства, яке правило свій банкет. На тлі порожніх, кам’янистих рівнин це видовище якнайбільше нагадувало середньовічні зображення Пекла й постійно наштовхувало Стрейнджа на похмурі зауваги про жах і марноту війни. За інших обставин капітан Вайт, професійний військовий, посперечався б із ним, але зараз, вражений понурістю краєвиду, тільки й погоджувався:

— Щира правда, сер. Щира правда.

Але солдат не може собі дозволити надовго занурюватися в такі міркування. Життя його сповнене труднощів, тож він мусить шукати втіху всюди, де тільки може. І хоча вояк має право замислитися над жорстокістю, яка панує навкруги, поверніть його в коло товаришів, і настрій його миттю поліпшиться. Стрейндж і капітан Вайт дісталися Флорес-де-Авіли близько дев’ятої вечора, і вже за п’ять хвилин радісно вітали друзів, слухали найсвіжіші плітки про лорда Веллінґтона й сипали запитаннями про вчорашню битву — чергову поразку французів. Здавалося, неначе за останній рік вони не знали й крихти смутку.

Штаб-квартиру облаштували у зруйнованій церкві на пагорбі, який височів над селом. Там лорд Веллінґтон, Фіцрой Сомерсет, підполковник де Ленсі та майор Ґрант чекали на новоприбулих.

І хоча лорд Веллінґтон переміг у двох битвах поспіль за два дні, він був не в найкращому гуморі. Французька армія, відома на всю Європу швидкістю своїх маршів, утекла від нього й спокійно прямувала до Вальядоліда — і до безпеки.

— Гадки не маю, як їм вдається так швидко рухатися, — скаржився його ясновельможність. — Багато б я віддав, щоб наздогнати їх і розбити. Але в мене лише одна армія, і коли я її замордую, то нової не отримаю.

— Надійшла звістка від неаполітанців із гарматами, — повідомив майор Ґрант Стрейнджеві і капітанові Вайту. — Вони просять сотню песо за кожну гармату. Усього шістсот песо.

— Це забагато, — різко відповів його ясновельможність. — Містере Стрейндже, капітане Вайте, сподіваюсь, у вас є для мене гарні новини?

— Навряд, мілорде, — відказав Стрейндж. — Неаполітанці у лісі. А де той ліс росте, я гадки не маю. Навіть не уявляю, до яких засобів іще вдатися. Я вже спробував усе, що знав.

— Тоді хутко вивчіть щось нове!

Якусь хвильку здавалося, наче Стрейндж от-от скаже його ясновельможності щось украй нечемне. Однак, добре подумавши, маг зітхнув і спитав, чи все гаразд із сімнадцятьма мертвими неаполітанцями.

— Мерців поклали у дзвіниці, — відповів підполковник де Ленсі. — Ними опікується сержант Неш. Що б ви не надумали з ними робити, раджу братися до справи якнайшвидше. Навряд чи вони довго протримаються у такій спеці.

— Ще одну ніч протримаються, — відповів Стрейндж. — Ночі холодні.

Тоді розвернувся і вийшов із церкви.

Веллінґтонові офіцери дивилися йому вслід із цікавістю.

— Знаєте, — мовив Фіцрой Сомерсет, — я все гадаю, що ж він збирається робити з сімнадцятьма трупами.

— Що б там не було, — зауважив Веллінґтон, вмокнувши перо в чорнило, аби писати листа до міністрів у Лондон, — думка ця нітрохи його не тішить. Він робить усе, аби лиш її уникнути.

Тієї ночі Стрейндж удався до магії, якої ніколи раніше не творив. Він спробував проникнути в сни неаполітанців — і досягнув у тім успіху.

Одному чоловікові снилося, що його загнав на дерево лихий Ягнячий Окіст. Солдат сидів на гілках і ридав з голоду, доки Ягнячий Окіст кружляв навколо, щонайзагрозливіше вимахуючи випнутою кісткою. Невдовзі до Ягнячого Окосту приєдналися п’ять чи шість розлючених Варених Яєць, які нашіптували про солдата найогидніші побрехеньки.

Іншому дезертирові снилося, що він, гуляючи лісом, зустрів покійну матусю. Вона розповіла, що тільки-но зазирнула до кролячої нірки й побачила там Наполеона Буонапарте, англійського короля, Папу й російського царя. Чоловік і собі шаснув у кролячу нору, щоб побачити те диво, але діставшись дна, виявив, що Наполеон Буонапарте, англійський король, Папа і російський цар — це одна й та сама людина: вкритий пухирями здоровань розміром із церкву, з іржавими залізними зубами й вогняними колесами замість очей. «Ги! — шкірився велетень. — Невже ти гадав, буцімто всі ми — різні люди?» Чудовисько простягнуло руку до кипучого казана, що стояв неподалік, витягнуло звідти маленького солдатового сина і проковтнуло його. Одним словом, якими б цікавими не були сни неаполітанців, користі від них було кіт наплакав.

Наступного ранку, близько десятої години, лорд Веллінґтон сидів за саморобним столом у вівтарній частині зруйнованої церкви. Підвівши очі, він побачив Стрейнджа і запитав:

— То що там?

Зітхнувши, маг відповів:

— Де сержант Неш? Нехай виносить мертві тіла. З вашого дозволу, мілорде, я спробую вдатися до магії, про яку раніше тільки чув.[207]

Новина швидко облетіла штаб: маг таки надумав щось робити з мертвими неаполітанцями. Флорес-де-Авіла — крихітне поселення, що заледве налічувало сотню дворів. Армії молодиків, які тільки-но здобули велику перемогу й воліли відсвяткувати, минулий вечір видався страшенно нудним. Дуже ймовірно, що саме Стрейнджева магія стане головною розвагою дня. Невдовзі навколо чарівника зібрався невеликий натовп офіцерів і солдатів.

До церкви прилягала кам’яна тераса, з якої відкривався краєвид на вузьку долину й бліде марево високих гір. Схили вкривали виноградники й оливкові гаї. Сержант Неш і його люди витягнули сімнадцять трупів із дзвіниці й посадили їх, притуливши спинами до низької стіни, що тягнулася вздовж краю тераси.

Стрейндж пройшовся повз мерців і оглянув кожного.

— Гадаю, я казав вам, — мовив він до Неша, — що для мене дуже важливо, аби ніхто не чіпав тіла.

Сержант Неш обурено відповів:

— Я певен, сер, що жоден із моїх хлопців до них не торкався. Але мілорде, — продовжив він, звертаючись до лорда Веллінґтона, — навряд чи на полі бою лишилося хоч одне тіло, до якого не дісталися іспанські ополченці…

Він почав просторікувати про низку національних вад іспанців і дійшов висновку, що той, хто нерозважливо засне поруч із іспанцями, дуже шкодуватиме про це, коли прокинеться.

Лорд Веллінґтон нетерпляче махнув рукою, щоб сержант замовк.

— Не схоже, щоб їх сильно понівечили, — звернувся він до Стрейнджа. — А хіба це має значення?

Стрейндж похмуро буркнув, що, певно, ні, як не рахувати того, що йому треба на них дивитися.

І справді, більшість поранень неаполітанців — то були удари, що обірвали їхнє життя, проте усі трупи виявилися роздягненими догола, а декому й повідрізали пальці — вочевидь, аби легше зняти персні з рук. Був тут і красивий юнак, чию вроду суттєво псувала відсутність зубів (їх видерли на протези) й більшої частини волосся (чорні кучері обрізали на перуки).

Стрейндж наказав солдатові принести гострого ножа і чистий бинт. Отримавши інструмент, він зняв пальто й засукав рукав сорочки. Забурмотів під ніс латиною. Потім зробив довгий і глибокий надріз на руці, а кров’ю, що бризнула з рани, окропив голови трупів, пильнуючи, щоб не оминути очі, язик і ніздрі кожного з них. Уже за мить перший труп звівся на ноги. Луною розійшлося жахне скреготіння, коли його висохлі легені наповнилися повітрям, а кінцівки затремтіли так, що лячно було спозирати. Тоді трупи почали оживати один за одним і заговорили якоюсь горловою мовою, в котрій криків було значно більше, ніж у будь-якій говірці, відомій присутнім.

Навіть Веллінґтон трохи зблід. Тільки Стрейндж правив своєї, не виказуючи жодних почуттів.

— Господи милосердний! — заволав Фіцрой Сомерсет. — Що ж це за мова така?

— Гадаю, один із діалектів пекла, — відказав Стрейндж.

— Справді? — перепитав Сомерсет. — Неймовірно.

— А хутко вони його засвоїли, — зауважив лорд Веллінґтон. — Вони ж померли лише три дні тому. — Лорд схвально ставився до людей, які виконують справу швидко й до ладу. А тоді запитав у Стрейнджа: — А ви володієте цієї мовою?

— Ні, мілорде.

— То як ми з ними розмовлятимемо?

Замість відповіді Стрейндж схопив голову першого трупа, розкрив балакучу пельку й плюнув тому в рота. Мрець ураз заговорив своєю рідною, земною мовою — густим неаполітанським діалектом італійської, — яка видалася більшості присутніх так само незбагненною і не менш жахливою, ніж пекельна говірка. Але була одна перевага: нею чудово володів капітан Вайт.

З допомогою капітана Вайта майор Ґрант і підполковник де Ленсі допитали мертвих неаполітанців і лишилися дуже задоволені відповідями. Мертві неаполітанці значно більше старалися догодити своїм дізнавачам, аніж найкращий із живих полонених. Схоже, що незадовго до загибелі в битві при Саламанці кожен із цих бідолах отримав таємне послання від земляків, які ховалися в лісах. Ті передавали, що захопили гармати, і сказали всім іти до села, що розташувалося на кілька ліг північніше від Саламанки. А звідти вже буде легко відшукати шлях крізь ліс по таємних крейдяних знаках на деревах і валунах.

Майор Ґрант зібрав невеликий кавалерійський загін і вже за кілька днів повернувся і з гарматами, і з дезертирами. Веллінґтон землі не чув під собою з радощів.

Як на лихо, Стрейнджеві не вдавалося відшукати закляття, яке б повернуло мертвих неаполітанців до їхнього гіркого сну[208]. Маг що тільки не пробував, та не досягнув жодного успіху. Хіба лише якось усі сімнадцять трупів повиростали до двадцяти футів і стали химерно прозорими, неначе власні акварельні портрети, намальовані на тонких муслінових прапорах. Стрейнджеві вдалося повернути бідолах до звичного розміру, однак питання, що з ними робити, нікуди не поділося.

Спершу неаполітанців тримали з іншими французькими бранцями, проте полонені палко опиралися сусідству з такими кострубатими, шурхітними жахіттями. («Важко їм за це дорікати, — зауважив лорд Веллінґтон, з огидою позираючи на трупи.)

Коли французів відправили до Англії, мертві неаполітанці лишилися з армією. Все літо вони мандрували у возі, скуті ланцюгами за наказом лорда Веллінґтона. Ланцюги мали обмежувати їхні рухи й тримати їх купи, але мертві неаполітанці не боялися болю — схоже, вони взагалі його не відчували, — а тому легко вивільнялися з кайданів, часом лишаючи на залізі шматки плоті. А щойно звільнившись, вони розшукували Стрейнджа і жалісливо благали повернути їх до життя у всій його повноті. Вони вже бачили пекло й не горіли бажанням вертатися туди.

У Мадриді іспанський художник Франсіско Ґоя намалював сангіною шкіц: Джонатан Стрейндж в оточенні мертвих неаполітанців. На цій картині Стрейндж сидить на землі, опустивши очі долу. Руки безсило звисають, а вся його постава свідчить про безпорадність і відчай. Неаполітанці юрмляться навколо мага; одні зиркають на нього голодними очима; на обличчях інших застигло благання; хтось боязко простягає палець, щоб торкнутися волосся на чарівниковій потилиці. Ясна річ, цей портрет дуже відрізняється від усіх інших зображень Стрейнджа.

25 серпня лорд Веллінґтон наказав знищити мертвих неаполітанців[209].

Стрейндж трохи хвилювався, щоб до м-ра Норрела не долетіла чутка, до якої магії він удався у зруйнованій церкві Флорес-де-Авіла. Сам він жодного разу не згадував про це в листах і благав лорда Веллінґтона оминати цей епізод у депешах.

— Звісно! — погодився його ясновельможність. Лорд Веллінґтон і сам не дуже любив писати про магію. Йому не подобалося мати справу з тим, чого він не розумів до кінця. — Але навряд чи це вплине на новини, — зазначив він. — Кожен, хто за останні п’ять днів писав листи додому, надав своїй рідні повний звіт.

— Знаю, — збентежено відказав Стрейндж, — але солдати завжди перебільшують мої вчинки. Можливо, в Англії вже звикли до таких прикрашань, а тому ця новина не видаватиметься аж надто незвичною. Вони просто подумають, що я зцілив кількох поранених неаполітанців або щось таке.

Пробудження сімнадцяти мертвих неаполітанців — яскравий зразок труднощів, яким Стрейнджеві доводилося давати раду в останні роки війни. Як і міністри, лорд Веллінґтон звик усе щоразу вимагав від мага складніших і вигадливіших чарів. Але, на відміну від міністрів, Веллінґтон не мав ні часу, ні натхнення вислуховувати довгі пояснення, чому те чи те неможливо здійснити. Зрештою, він повсякчас вимагав неможливого від своїх інженерів, своїх генералів та своїх офіцерів, а тому не бачив жодних підстав робити виняток для свого мага. «Вигадайте щось інше!» — завжди казав він, варто було Стрейнджеві спробувати пояснити, що таку або сяку магію востаннє застосовували в 1302 році — або що закляття втрачено — або що його взагалі ніколи не існувало. Як і на початку свого чарівництва, ще до зустрічі з Норреллом, Стрейндж мусив самотужки вигадувати більшу частину заклять, спираючись на загальні принципи й напівзабуті історії зі старих книжок.

На початку літа 1813 року Стрейндж знову удався до магії, яку не практикували з часів Короля Крука: він пересунув річку. Ось як це трапилося. Того літа війна тривала добре, і все, що тільки замислював лорд Веллінґтон, увінчувалося успіхом. Але одного червневого ранку виявилося, що французи опинились у вигіднішій позиції — а такого вже давненько не траплялося. Його ясновельможність та генерали негайно зібралися на нараду, щоб обговорити можливі шляхи виходу з такого надзвичайно небажаного становища. Стрейнджа також викликали до намету лорда Веллінґтона, де всі зібралися навколо столу з великою картою.

Того літа його ясновельможність перебував у якнайкращому настрої, а тому привітав Стрейнджа майже тепло:

— А, Мерліне! Ось де ви! У нас он яка проблема: ми на цьому березі річки, а французи — на протилежному. Мені було би значно зручніше, якби все виявилося навпаки.

Один з генералів почав пояснювати, що якби вони відправили армію на захід ось тут, потім звели міст ось тут, а тоді напали на французів ось там…

— Забагато часу! — заявив лорд Веллінґтон. — Аж занадто! Мерліне, ви не могли б відростити нашій армії крила, щоб ми перелетіли до французів? Як гадаєте, впораєтеся? — Його ясновельможність сказав це напівжартома, але лише напів. — Тільки й треба, що відростити кожному солдатові по парі крил. Візьмімо, наприклад, капітана Макферсона, — мовив він, поглянувши на здорованя-шотландця. — Я б охоче подивився, як Макферсон розправляє крильця й ширяє навкруги.

Стрейндж замислено поглянув на Макферсона.

— Ні, — зрештою відповів він. — Але я був би вдячним, мілорде, якби ви позичили мені його — і карту — на годинку-другу.

Якийсь час Стрейндж із капітаном Макферсоном витріщалися на карту, а тоді маг повернувся до лорда Веллінґтона й повідомив, що відрощувати крила кожному воякові — надто довго, а що можна зробити швидко, так це пересунути річку. Чи таке згодиться?

— Зараз, — пояснив Стрейндж, — річка ось тут тече на південь, а тоді отут повертає на північ. Якби ж натомість вона текла на південь замість півночі, а тут повертала на південь, ми б опинилися на північному березі, а французи — на південному.

— Он як! — зрадів його ясновельможність. — Дуже добре.

Нове розташування річки так спантеличило французів, що деякі їхні роти, отримавши наказ рушати на північ, пішли в протилежному напрямку, цілковито переконані, що напрямок від річки й буде північним. Більше тих рот ніхто не побачив, тому подейкували, що їх убили іспанські ґерільєрос.

Згодом, у розмові з генералом Піктоном, лорд Веллінґтон весело зауважив: ніщо так не стомлює вояків і коней, як постійні переходи, тому в майбутньому варто буде наказати солдатам стояти на місці, доки м-р Стрейндж пересовуватиме Іспанію, наче килим під ногами.

Тим часом Регентську раду Іспанії[210] в Кадісі вельми занепокоїв такий розвиток подій: там переймалися, чи зможуть упізнати свою країну, коли її нарешті звільнять від французів. Вони поскаржилися британському Міністерству закордонних справ (що багато хто вважав невдячністю). Міністерство закордонних справ переконало Стрейнджа написати до Регентської ради листа із обіцянкою по завершенні війни повернути на своє місце річку, а також «усі інші об’єкти, переміщення яких потребуватиме лорд Веллінґтон у ході бойових дій». До переліку того, що пересунув Стрейндж, потрапили: ліс із олив та сосон у Наваррі[211], місто Памплона[212], а також дві церкви у містечку Сен-Жан-де-Люз у Франції[213].

6 квітня 1814 року імператор Наполеон Буонапарте зрікся престолу. Подейкують, що, коли про це доповіли лорду Веллінґтону, він аж затанцював. Почувши новину, Стрейндж розсміявся вголос, а тоді враз змовк і пробурмотів: «Боже милосердний! Що ж тепер із нами робитимуть?» Тоді вважали, що ця загадкова ремарка стосувалася армії, але згодом припустили, що маг говорив про себе та про іншого чарівника.

Карта Європи творилася наново: королівства, створені Буонапарте, розпадалися, інші ж верталися у свої кордони; одних королів скидали, а інших — знову садили на трон. Народи Європи вітали одне одного із перемогою над Великим Нахабою. Одначе, мешканцям Великої Британії раптом відкрилося, що війна мала геть іншу мету: зробити їх Найвеличнішою Державою у світі. У Лондоні м-р Норрелл щиро тішився, чуючи від усіх і кожного, що магія — його та м-ра Стрейнджа — відіграла у цьому неабияку роль.

Одного вечора наприкінці травня Арабелла повернулася додому з Карлтон-Гауса, де влаштували бенкет на честь перемоги. На адресу її чоловіка лунали слова найщирішої пошани, на його честь виголошували тости і навіть сам принц-регент наговорив Арабеллі чимало компліментів. І ось тепер тільки-но пробило північ й Арабелла сиділа у вітальні, міркуючи, що для повноти щастя їй бракує лише повернення чоловіка. Аж раптом до кімнати увірвалася одна зі служниць:

— О, мадам! Господар тут!

Хтось увійшов до кімнати.

Він схуд і засмаг порівняно з тим, як його пам’ятала Арабелла. У волоссі сріблилося більше сивини, а над лівою бровою білів шрам. Він уже загоївся, але раніше його не було. Риси обличчя лишилися такими, як і були, але щось у ньому змінилося. Він заледве був схожим на ту людину, про яку вона згадувала всього лише мить тому. Але перш ніж її встигло охопити розчарування, збентеження чи все те, що вона боялася відчути, коли Стрейндж нарешті повернеться додому, як він окинув кімнату швидким, напівіронічним, одразу впізнаваним поглядом. А тоді поглянув на дружину з найріднішою у світі усмішкою:

— Я вдома.

До ранку вони не сказали одне одному й сотої частки того, що хотіли.

— Сядь ось тут, — попросив Стрейндж Арабеллу.

— У це крісло?

— Так.

— Чому?

— Щоб я міг дивитися на тебе. Я три роки на тебе не дивився — і мені цього страшенно бракувало. Треба надолужити втрачене.

Вона сіла, але за хвилину-другу всміхнулася:

— Джонатане, я не зможу стриматися від сміху, якщо ти так пильно на мене дивитимешся. Так ти надолужиш утрачене за якихось пів години. Шкода тебе засмучувати, але ти ніколи не дивився на мене аж так часто: завжди встромляв свого носа в якусь стару запилюжену книжку.

— Неправда. А я вже й забув, які ви незгодливі, місис Стрейндж. Дай-но мені той аркушик паперу: зроблю нотатку.

— Навіть не подумаю! — засміялась Арабелла.

— Знаєш, яка думка першою промайнула мені в голові, щойно я прокинувся? Я подумав, що треба встати, поголитися й поснідати, доки чийсь слуга не забрав усю гарячу воду й увесь хліб. А тоді я згадав, що всі слуги в будинку — мої, уся гаряча вода — моя і весь хліб також мій. Здається, ніколи в житті я не чувся таким щасливим.

— Невже в Іспанії ти ніколи не знав затишку?

— На війні живуть або як принци, або як волоцюги. Я бачив, як лорд Веллінґтон — чи то пак варто казати «його світлість»[214] — спав під деревом, маючи за подушку камінь. Іншим разом доводилося бачити, як злодії та жебраки хропли на перинах у палацових спочивальнях. Війна усе перевертає догори дриґом.

— Що ж, сподіваюся, ти не занудьгуєш в Лондоні. Джентльмен із будяковим волоссям казав, що, скуштувавши війну на смак, удома ти занудьгуєш.

— Он як! Та ні, в жодному разі! Занудитися тут, у чистоті й затишку? Коли всі книжки й потрібні речі напохваті, варто лишень простягнути руку, а дружина завжди зі мною, коли б я не підвів погляд? Що за?.. І хто, ти кажеш, так гадає? Джентльмен із яким волоссям?

— Із будяковим. Я певна, що ти його знаєш. Він мешкає із сером Волтером і леді Поул. Ну, може, й не мешкає, але я зустрічаю його щоразу, коли приходжу в гості.

Стрейндж насупився.

— Ми не знайомі. А як його звати?

Але Арабелла цього не знала.

— Я завжди гадала, що він родич сера Волтера або леді Поул. Як же дивно, що мені й на думку ніколи не спадало поцікавитися його іменем. А я ж не одну годину розмовляла з ним!

— Справді? Не певен, що я схвалюю таке товариство. Він вродливий?

— О так! Дуже! Як же дивно, що я не знаю його імені! Він дуже цікавий. На відміну від багатьох людей, яких я зустрічала.

— І про що ж ви розмовляли?

— О, та про все на світі! Але розмова завжди закінчується його бажанням щось мені подарувати. У понеділок він хотів привезти мені тигра з Бенгалії. У середу — королеву Неаполя, бо, за його словами, ми з нею такі схожі, що неодмінно потоваришуємо, а в п’ятницю він забажав відправити слугу, щоб той приніс мені музичне дерево…

— Музичне дерево?

Арабелла зайшлася сміхом.

— Музичне дерево! Він запевняє, що десь на горі з казковою назвою росте дерево, яке родить не фруктами, а партитурами, і музика та щонайпрекрасніша. Ніколи не збагну, чи вірить він сам у свої казки, чи ні. Одначе я не раз питала себе, чи ж він не божевільний. Я завжди вигадую якийсь привід, аби не приймати його подарунків.

— Я радий. Мені б зовсім не хотілося повернутися додому й побачити у власному будинку тигрів, королев і музичні дерева. Від м-ра Норрелла останнім часом не було звісток?

— Останнім часом — ні.

— Чому ти всміхаєшся? — запитав Стрейндж.

— Хіба? Не знала. Що ж, тоді я розповім. Одного разу він надіслав мені повідомлення — і все.

— Одного разу? За три роки?

— Так. Близько року тому ходили чутки, ніби тебе вбили біля Віторії, тож містер Норрелл відрядив сюди Чилдермасса довідатися, чи це правда. Я знала не більше, ніж він. Але того вечора прибув капітан Маултроп. Він усього за два дні до того висадився у Портсмуті й прийшов прямо сюди запевнити мене, що в тих чутках — ні слова правди. Я ніколи не забуду про його доброту! Бідний юнак! Лише за місяць до того йому ампутували руку, й він дуже страждав від болю. Але для тебе на столі лежить лист від м-ра Норрелла. Учора його приніс Чилдермасс.

Підвівшись, Стрейндж підійшов до столу. Узяв листа й покрутив його у руках.

— Що ж, гадаю, мені таки доведеться зайти, — невпевнено мовив він.

Правда полягала в тому, він геть не палав бажанням зустрічатися зі своїм старим наставником. Стрейндж уже звик до незалежності в думках і діях. В Іспанії він отримував накази від герцога Веллінґтона, але закляття, які він накладав, щоб сповнити ці накази, обирав тільки він. Його зовсім не тішила думка про те, аби знову творити магію під орудою м-ра Норрелла; Стрейндж провів багато місяців у товаристві молодих і відчайдушних офіцерів Веллінґтона, а тому передчуття багатогодинних розмов із самим лише м-ром Норрелом було дещо похмурим.

Утім, попри Стрейнджеві острахи, зустріч видалася дуже сердечною. М-р Норрелл був такий радий його бачити, він так багато розпитував про природу заклять, які Стрейндж накладав у Іспанії, і так хвалив його досягнення, що молодший маг навіть почав відчувати, що був несправедливий до свого вчителя.

Звісно ж, м-р Норрелл нічого й чути не хотів про те, щоби Стрейндж облишив своє навчання у нього.

— Ні, ні, ні! Вам слід повернутися сюди! Нам ще стільки потрібно зробити. Тепер, коли війна завершилася, на нас чекає справжня робота. Ми маємо установити Новочасну магію! Я вислухав доста запевнень від удячних міністрів, що для них просто немислимо керувати країною без нашої магії! І навіть попри все, що ми з вами зробили, досі лишаються непорозуміння! Подумати тільки! Якось я чув, як лорд Каслрей комусь розповідав, нібито ви, за наполяганням герцога Веллінґтона, вдалися в Іспанії до чорної магії! Я негайно запевнив його милість, що ви використовували тільки найсучасніші методи.

Стрейндж змовк і злегка нахилив голову, а м-р Норрелл, звісно ж, витлумачив це як мовчазне підтвердження.

— Але ми говорили про те, чи варто мені лишатися вашим учнем. Я опанував усі види магії зі списку, який ви склали чотири роки тому. Перед моїм від’їздом на Півострів, сер, ви казали, що цілковито втішені моїми успіхами. Смію припустити, ви про це не забули.

— О, та це ж був тільки початок! Доки ви були в Іспанії, я уклав новий список. Зараз покличу Лукаса, хай принесе його з бібліотеки. Крім того, самі розумієте, є ще й інші книжки, які б я волів, аби ви прочитали.

Норрелл блимнув блакитними оченятами, стривожено позираючи на Стрейнджа.

Молодший маг завагався: йшлося про книгозбірню в Гертф’ю, якої він ще не бачив.

— О, містере Стрейндже! — вигукнув м-р Норрелл. — Сер, я несказанно радий, що ви повернулися додому. Я дуже радий вас бачити! Сподіваюся, попереду в нас чекають довгі години розмов. Містер Ласеллз і містер Дролайт проводили тут чимало часу…

Стрейндж запевнив, що навіть не сумнівається в цьому.

— …але ж із ними про магію не поговориш. Приходьте завтра. Приходьте якомога раніше. Приходьте до сніданку!

32

Король

листопад 1814 року

На самому початку 1814 року м-ра Норрелла ушанували своїм візитом напрочуд шляхетні джентльмени — граф, герцог і двоє баронетів, — котрі, за їхніми словами, прийшли в надзвичайно делікатній справі, і були вони настільки стримані у висловлюваннях, що навіть за півтори години, які збігли від початку бесіди, маг анітрохи не розумів, чого їм заманулося від нього.

Згодом з’ясувалося, що, якими би високородними не були ці джентльмени, говорили вони від імені ще вищої персони — самого герцога Йоркського — і прийшли у справі божевілля короля. Не так давно принци провідали батька й були вкрай приголомшені його прикрим станом; тож попри те, що всі вони були егоїстами, деякі — геть непутящими і жоден не бажав іти бодай на якісь жертви, принци погодилися, що заради найменшого полегшення страждань короля можна не тільки заплатити будь-яку суму, а й навіть одтяти будь-яку кількість пальців, рук чи ніг.

Проте, якщо раніше королівські діти були пересварилися, вирішуючи, який лікар має опікуватися батьком, то зараз їх розділило питання, чи варто звертатися по допомогу до мага. Найбільше опирався принц-регент. Багато років тому, ще за врядування великого м-ра Пітта, король пережив страшний напад божевілля і замість нього правив принц[215], та король одужав, і принца позбавили влади й привілеїв. Як він казав, найбільш утомливе заняття в цілому світі — це щоранку прокидатися й уставати з ліжка, не відаючи, правиш ти сьогодні Великою Британією чи ні. Відтак принцові можна пробачити його бажання, щоби король лишався божевільний або ж, принаймні, здобув нарешті полегшення своїм мукам із рук Смерті.

М-р Норрелл не хотів ображати принца-регента й відмовився помагати, додавши, що він має превеликі сумніви щодо того, чи може магія зарадити в лікуванні королівського божевілля. А тому герцог Йорк, другий син короля і людина військова, спитав герцога Веллінґтона, чи можливо, на його думку, запропонувати м-рові Стрейнджу відвідати монарха.

— О! Навіть не сумнівайтеся! — відповів герцог Веллінґтон. — Містер Стрейндж залюбки візьметься чарувати. Це його найбільша втіха. Завдання, котрі я давав йому в Іспанії, були щонайскладнішими, та скільки б він не скиглив, насправді він був ними украй задоволений. Містер Стрейндж надзвичайно вправний. Як відомо вашій королівській високості, Іспанія — це країна цілком нецивілізована і вона не може похвалитися хоч якимись пристойними шляхами, адже від краю до краю її сполучають дороги, заледве кращі від козиних стежок. Зате дякуючи містерові Стрейнджу мої солдати ходили там чудовими англійськими дорогами, які вели їх куди потрібно. А якщо їм заступали путь гори, ліси чи міста, то — овва! — містер Стрейндж просто посував перешкоду.

У цім місці герцог Йорк зауважив, що Фердінанд Іспанський надіслав листа Принцу-Регенту, в якому скаржився, що його королівство зазнало значних змін і стало багато де непізнаваним через дії англійського мага, і вимагав, щоб м-р Стрейндж негайно прибув туди і вернув усе на свої місця.

— О, — байдужим голосом перепитав герцог Веллінґтон, — та невже вони досі скиглять про це?

Наслідком цієї бесіди стало те, що, спустившись одного четвергового ранку у свою вітальню, Арабелла Стрейндж зустріла великий гурт нащадків короля. Чоловіків було п’ятеро: їхні королівські високості герцоги Йорк, Кларенс, Сассекс, Кент і Кембридж. Усім їм уже виповнилося років по сорок-п’ятдесят. Усі колись були вродливими, але надмірна любов до частувань і трунків додала їм чимало ваги.

М-р Стрейндж стояв, спершись ліктем на камінну полицю, з якоюсь книжкою із бібліотеки м-ра Норрелла в руці та з чемно-зацікавленим виразом на обличчі, поки їхні королівські високості говорили всі водночас: перебиваючи одне одного, вони завзято переповідали йому всі подробиці жахливого й жалюгідного стану короля.

— Якби ви бачили, як тече слина з рота його величності на хліб і в молоко, коли він їсть, — мовив герцог Кларенс, обернувшись до Арабелли, — які уявні страхи сповнюють його душу і як довго він бесідує із давно упокоєним містером Піттом… що ж, дорогенька моя, ви би неодмінно засмутилися.

Герцог тримав Арабеллу за руку і почав її погладжувати, ніби розмовляв з якоюсь покоївкою.

— Усі піддані його величності невимовно журяться через його недугу, — промовила Арабелла. — Ніхто з нас не може бути байдужим до його хвороби.

— Моя дорогенька! — вигукнув у захваті герцог. — Ви зворушили моє серце! — І він по-королівськи цмокнув її вологими товстими вустами в руку й ніжно-преніжно подивився в очі.

— Якщо сам містер Норрелл вважає, що магічне втручання було би марним, то, чесно кажучи, не думаю, що в нас є шанси на успіх, — промовив Стрейндж. — Проте я залюбки відвідаю його величність.

— У такім разі, — сказав герцог Йорк, — лишилося владнати клопіт із Віллісами.

— Віллісами? — перепитав Стрейндж.

— Аякже! — згукнув герцог Кембридж. — Ви собі й уявити не можете Віллісову зухвалість!

— Дуже важливо не надто дратувати Віллісів, — застеріг герцог Кларенс. — А то вони обов’язково відіграються на його величності.

— Вілліси, певна річ, знайдуть чимало заперечень проти візиту містера Стрейнджа до короля, — зітхнув герцог Кент.

Брати Вілліси завідували закладом для душевнохворих у Лінкольнширі. Вже багато років вони доглядали за королем, коли його величність божеволів. А коли до короля вертався здоровий глузд, він усім переповідав, як сильно ненавидить Віллісів й гнівався на їх жорстоке ставлення. Із королеви, герцогів і принцес він вибив обіцянку, що, коли йому потьмариться в розумі наступного разу, вони нізащо не віддадуть його на поталу Віллісам. Але нічого з того не вийшло. За найперших же ознак делірію викликали Віллісів, вони негайно прибували до палацу і замикали короля в його кімнаті, надягали на нього гамівну сорочку й годували його величність міцними ліками задля очищення організму.

Мабуть, зараз мої читальники спантеличені тим, що монарх не розпоряджався власною долею (зрештою, це й тоді усіх пантеличило). Але ж яку тривогу спричиняє чутка про чиєсь божевілля навіть у звичайних родинах! А тепер подумайте, яку безмежну тривогу спричиняє воно, коли од нього потерпає сам король Великої Британії! Якщо збожеволієте ви чи я, то цим ми завдамо прикрості лише самим собі, своїм друзям та сім’ям. Коли ж божеволіє король, то це горе для всієї держави! У минулому недуга короля Ґеорґа вже не раз викликала питання, кому ж тепер владарювати. Давніших прецедентів не існувало, і ніхто не відав, що в такім разі робити. Ні, Віллісів ані любили, ані поважали. Ні, лікування їхнє зовсім не помагало королю. Віллісів секрет полягав у тім, що вони зберігали холодну голову тоді, коли всіх інших охоплювала паніка. Вони брали на себе відповідальність у такі моменти, коли решта прагнула її спекатися. Навзамін брати вимагали цілковитого порядкування королівською персоною. Ніхто не мав права заговорити до короля поза присутністю котрогось із Віллісів. Навіть королева, навіть прем’єр-міністр. Навіть тринадцятеро синів і дочок короля[216].

— Що ж, — промовив Стрейндж, вислухавши пояснення, — визнаю, що радше говорив би з його величністю не в присутності хоч будь-кого, особливо якщо йдеться про критично налаштованих джентльменів. З іншого боку, мені свого часу вдалося ввести в оману ціле французьке військо, тож, смію припустити, з двома лікарями я вже якось упораюсь. Облиште цих Віллісів на мене.

Про винагороду Стрейндж говорити відмовився навідріз, аж поки не побачить короля. І не вимагатиме плати за відвідини його величності, що (на думку герцогів, які мали страшенні картярські борги та повні будинки байстрюків, за годівлю та освіту яких потрібно було платити) свідчило про надзвичайну великодушність мага.

Рано-вранці наступного дня Стрейндж виїхав до короля у Віндзорський замок. Ранок видався холодний, усе навколо оповив густий білий туман. По дорозі маг наклав три невеличкі закляття. Першим він застеріг себе від Віллісів, наславши на них незвично тривалий уранішній сон; другим — запаморочив голови Віллісовим дружинам та всім слугам, щоб ті забули їх розбудити; ну, й нарешті третім — замакітрив голови самим братам, щоби вони, попрокидавшись, ніяк не могли відшукати свій одяг та черевики на звичних місцях. Іще два роки тому Стрейнджа замучила би совість, якби він учинив такий невинний розіграш із двома незнайомцями, зараз же він про це навіть не замислився. Як і багато інших джентльменів, котрим судилося супроводжувати в Іспанії герцога Веллінґтона, він почав несвідомо наслідувати його світлість і переймати ту рису його вдачі, що змушувала герцога завжди діяти напролом[217].

Близько десятої години маг перетнув ріку Темзу по дерев’яному місточку біля села Датчет. Алеєю понад берегом він виїхав до замкового муру і так потрапив до Віндзора. Вартовому біля брами він повідомив, хто він і що прибув до короля у справі. Назустріч Стрейнджеві вийшов лакей у блакитній лівреї та провів його до королівських апартаментів. Слуга виявився чемним розумним чоловіком, що, як це часто трапляється із прислугою в оселях знаті, надзвичайно пишався замком та життям у ньому. А найбільше йому було до вподоби водити людей по замку та спостерігати, як гостей поймають зачудування, замилування й побожний страх.

— Звісно, це не перший ваш візит у замок, сер? — одразу звернувся він до Стрейнджа.

— Якраз навпаки. Я тут ніколи раніше не бував.

Ця відповідь немовби приголомшила слугу:

— Отже, сер, боюся, ви не мали щастя споглядати одну з найшляхетніших англійських принад!

— Та хіба? Ну, в будь-якому разі, зараз я тут.

— Але ви тут у справах, сер, — неначе докоряв йому лакей, — і навряд чи матимете час усе ретельно тут оглянути. Обов’язково приїздіть іще, сер. Улітку. І якщо джентльмен уже одружений, то дозволю собі зауважити: наш замок особливо припадає до душі дамам.

Слуга вів Стрейнджа по двору справді неймовірного розміру. Давним-давно, у воєнні часи, він мусив забезпечувати сховок великій кількості людей і худоби; тут і зараз збереглося кілька геть простеньких хатинок старожитнього віку, які ще застали найпершу — суто військову — природу замку. Та час збігав, любов до бучного королівського життя та розкошів взяла гору над практичністю, і посеред двору, майже повністю його перегородивши, зіпнулася вгору велична церква. Цей храм (його звали каплицею, хоча то був цілий собор) став прикладом якнайбільшої складності й витіюватості, на які спроможний готичний стиль. Його підпирали шпичасті контрфорси, увінчували кам’яні шпилі та обсідали пузаті бічні вівтарі, ораторіуми та ризниці.

Лакей провів Стрейнджа повз крутий пагорб з гладенькими схилами, нагорі якого стояла кругла вежа — найупізнаваніша частина замку звіддаля. Пірнувши в середньовічну арку, вони потрапили в інший двір. Анітрохи не скромніший за пропорціями, він, на відміну від попереднього, повного челяді, солдатів і придворного люду, стояв порожній і тихий.

— Дуже шкода, що ви не побували тут кілька років тому, сер, — правив далі слуга. — Тоді ще можна було, подавши клопотання розпоряднику, потрапити в апартаменти короля і королеви. На жаль, через недугу його величності тепер це неможливо.

Слуга підвів Стрейнджа до показного готичного входу посеред довгого ряду кам’яниць. Долаючи кам’яні сходи, він і надалі оплакував численні перешкоди, які заважали Стрейнджу познайомитися із замком, і вголос уявляв надзвичайне розчарування мага.

— А, знаю! — раптом виголосив він. — Я покажу вам Залу святого Георгія! О, сер, це навіть не сота частина всього того, що ви мали би оглянути, але принаймні матимете уявлення про всю велич Віндзорського замку!

Нагорі він повернув праворуч і хутко рушив галереєю, стіни якої прикрашали композиції з мечів та пістолів. Стрейндж пішов слідом. Вони ввійшли у високу залу двісті-триста футів завдовжки.

— Ось! — вдоволено промовив слуга, ніби власноруч спроектував та прикрасив її.

Вигонисті вікна-арки у південній стіні пропускали холодне туманне світло. Внизу стіни були обшиті грушевими панелями з різьбленими та позолоченими фризами. Вгорі стіни та власне стелю вкривали картини — зображення богів і богинь, королів та королев. На стелі же, осідлавши біло-голубу хмарину, в оточенні опецькуватих рожевих херувимів возносився назустріч вічній славі Карл II. До його ніг складали трофеї генерали й дипломати, а оточували їх Юлій Цезар, Марс, Геркулес та інші важливі персонажі, заціпенілі від раптового усвідомлення власної меншовартості в порівнянні з британським сувереном.

Видовише, звісно, поставало неперевершене, але погляд Стрейнджа прикипів до велетенського стінопису в північній частині зали. Посередині на своїх престолах сиділо двоє королів. Обабіч них зібралися уклінні лицарі, дами, придворні, пажі, боги й богині. Ліва частина картини купалася в сонячному світлі. І король по цей бік був дужим юним вродливцем, з усіма чеснотами, притаманними його віку. Він мав білясту мантію й золотаві кучері. Вінчав його лавровий вінець, а в руках він тримав скіпетр. Геть усі люди й боги з його почту носили шоломи й панцирі, були озброєні списами та мечами, немовбито митець натякав, що цього владаря найбільше шанували й найбільше з ним товаришували найвойовничіші поміж людей і богів. У правій частині картини світло тьмянішало й меркло, ніби художник надумав зобразити літнє надвечір’я. Вгорі над фігурами сяяли зорі. По цей бік стінопису перебував блідий король із чорним волоссям. Він носив чорну мантію, а вираз його обличчя був незбагненний. Вінчав його вінець із темного плющового листя, і в лівій руці монарх тримав тонкий жезл зі слонової кістки. Супроводжували короля переважно магічні істоти: фенікс, єдиноріг, мантикора, фавни і сатири. Але виднілися й загадкові людські постаті: чоловік у чомусь, схожому на чернечу рясу, з опущеним на обличчя каптуром, дівоча фігура в темному, всіяному зірками вбранні з рукою, скинутою на очі. Між обома тронами стояла дівчина в бахматій білій сорочці і золотому шоломі. Войовничий король у захиснім жесті поклав ліву долоню їй на плече; темний король випростав свою правицю до її простягнутої назустріч руки, так що їхні пальці майже торкалися.

— Робота Антоніо Верріо, джентльмена з Італії[218], — пояснив слуга й показав на короля ліворуч: — Це Едуард III, король Південної Англії[219]. — І на короля праворуч: — А це — король-маг Північної Англії, Джон Ускґласс.

— Справді він? — надзвичайно зацікавився Стрейндж. — Я, звичайно, бачив його статуї. Гравюри в книжках. Але живописну його подобу бачу, мабуть, уперше. А ця леді між ними… хто вона?

— Це місис Ґвінн, одна з фавориток Карла II[220]. Вона тут зображає Британію.

— Зрозуміло. Це справді дивовижа: Короля Крука й досі ушановують в королівському замку. Але при цьому вбирають у давньоримське вбрання та змушують триматися за ручки з акторкою. Цікаво, що він сказав би на це?

Слуга повів Стрейнджа назад, по галереї зі зброєю на стінах і до масивних чорних дверей під важким мармуровим фронтоном.

— Далі, сер, я вас повести не можу. Тут мої обов’язки закінчуються, а докторів Віллісів — починаються. Короля ви побачите за он тими дверима. — Лакей уклонився і пішов сходами вниз.

Стрейндж постукав у двері. Із-за них пролунали звуки клавесина та чиїхось співів.

Двері відчинив високий плечистий хлопчина років тридцяти — сорока, круглолиций, із віспинами та зіпрілий, немов головка чеширського сиру. До останньої риски він нагадував Чоловічка-з-Місяця, що його, за повір’ям, зроблено із сиру[221]. Видно було, що чоловік не досить ретельно виголився, і тепер на його білому обличчі де-не-де стирчало дві-три грубі чорні волосини, немовбито в молоці, перед тим, як із нього зробили сир, утопилася ціла сімейка мух, і тепер стирчали їхні лапки. Він носив коричневу дроґетову куртку грубої роботи й сорочку та нашийну хустину з найгіршого льону. На додачу, жоден з артикулів його вбрання не вирізнявся особливою чистотою.

— Слухаю? — промовив він, тримаючись однією рукою за двері, так ніби збирався зачинити їх знов за найменшого приводу. Він анітрохи не скидався на придворного слугу, а скоріше — на доглядача із будинку для душевнохворих, ким направду й був.

Стрейндж аж повів бровою від такої нечемності. Він прохолодним тоном назвався і повідомив, що прибув у справі до короля.

Чоловік зітхнув:

— Сер, не можу сказати, що ми вас не чекали. Але, бачте, вам не можна всередину. Доктор Джон і доктор Роберт… — (Мовилося про братів Віллісів.) — зараз відсутні. Ми їх чекаємо з хвилини на хвилину останні півтори години. Самі не розуміємо, куди вони запропастилися.

— Яка прикрість, — відповів Стрейндж. — Та це вже не мій клопіт. Я не маю наміру бачитися із цими джентльменами. У мене справа до самого короля. В мене є лист, підписаний архієпископами Кентерберійським і Йоркським, що власкавлюють мене правом зустрітися із його величністю сьогодні. — І Стрейндж помахав листом перед чоловіковим носом.

— Але, сер, ви мусите зачекати на доктора Джона і доктора Роберта. Вони нікому не дозволяють втручатися в свою методу догляду за королем. Тиша й усамітненість — найліпші ліки для короля. А бесіда — найгірші. Ви заледве собі уявляєте, сер, які жахливі наслідки може викликати проста розмова. Ну, от уявімо, ви зауважили, що надворі дощить. Вам здається, що навряд чи така невинна ремарка може бути шкідливою. Але вона здатна зворохобити короля і пустити його шал від одної речі до іншої, аж поки не доведе до найнебезпечнішого сказу. Він може пригадати минулі часи, коли дощило і йому повідомляли про програні битви, про померлих доньок[222], про синівську ганьбу. Та одна така думка може довести короля до смерті! Невже ви хочете вбити нашого короля, сер?

— Ні, — відповів Стрейндж.

— Що ж, — сказав чоловік геть ненав’язливо, — то хіба ж не краще, сер, дочекатися доктора Джона і доктора Роберта?

— Дякую за пропозицію, але я все-таки ризикну. Проведіть мене до короля, якщо ваша ласка.

— Доктор Джон і доктор Роберт страшенно розсердяться, — застеріг чоловік.

— Мене це не обходить, — холоднокровно відповів Стрейндж.

Ці слова приголомшили слугу.

— Тепер же… — Стрейндж прибрав найрішучішого виду, на який був спроможний, і, ще раз помахавши своїм листом, заявив: — …Або ви мене пропустите до короля, або матимете справу з двома архієпископами, чиєю волею знехтували. Це дуже серйозно і може загрожувати вам покаранням… не знаю, яким саме, але, насмілюсь припустити, досить суворим.

Чоловік зітхнув. Він гукнув свого товариша (такого ж грубіяна-нечупару) та наказав йому негайно рушати по доктора Джона і доктора Роберта. Потому він неохоче одступив і дав Стрейнджу зайти.

Кімната могла похвалитись величезними розмірами. Стіни були обшиті дубовими панелями й прикрашені витіюватим різьбленням. Стелю рясно вкривало ще більше державних та символічних фігур, що ніжилися на хмарках. Але назагал місце справляло понуре враження. Від голої підлоги сильно тягло холодом. З меблів маг зауважив лише крісло і старенький пошарпаний клавесин. За ним, спиною до гостя, сидів старий у порфірному халаті з грезету. На ньому також був жмаканий нічний каптур із багряного оксамиту й брудні збиті пантофлі. Дід чимдуж гамселив по клавішах і гучно співав по-німецьки. Та, зачувши чужі кроки, він припинив.

— Хто це там? — командним тоном спитав він. — Хто ви такий?

— Маг, ваша величносте, — відповів йому доглядач.

Старий на мить замислився й голосно проказав:

— Цей рід занять у мене викликає особливу неприязнь!

Він знов ударив по клавішах та заходився співати.

Початок не вселяв надії. Доглядач нахабно захихикав і пішов собі геть, облишивши Стрейнджа й короля сам на сам. Маг зробив кілька кроків назустріч монарху і зупинився там, звідки міг бачити обличчя короля.

Стражденний вираз божевільного поєднувався зі стражданнями сліпця. Голубі зіниці заволокло полудою, білкú скидалися на кисляк. Довгі білі пасма з сивими прядками звисали обабіч щік, помережаних синіми прожилками. Коли король співав, то з його одвислих червоних губ летіла слина. Борода здавалася такою ж білою і такою ж довгою, як і чуприна. Король був геть не схожий на жодне із своїх зображень, що їх випало бачити Стрейнджу, бо портрети з монарха малювали, коли він був іще при тямі. З таким довгим волоссям, такою довгою бородою і в пурпурній мантії він сильно скидався на якого-небудь стародавнього трагічного актора із шекспірівської п’єси, а точніше — цілих двох дуже стародавніх і дуже трагічних персонажів Шекспіра. В своїй сліпоті й своїм божевіллі він був Ґлостером і королем Ліром водночас.

Герцоги застерегли Стрейнджа, що звернутися до короля першим означало порушити придворний етикет, але чекати, поки його величність сам заговорить до одного з ненависних магів, найпевніше, було марно. Тож, коли монарх покинув грати й співати, Стрейндж промовив:

— Я покірний слуга вашої величності. Мене звуть Джонатан Стрейндж. Я із Ешфейра в Шропширі. Останнім часом я служив ординарним магом при штабі армії в Іспанії, де, радий повідомити, добре послужив на славу вашої величності. І тепер сини й доньки вашої величності мають надію, що моя магія може вам допомогти й полегшити страждання у вашій недузі.

— Перекажи магові, що я його не бачу! — відмахнувся король.

Стрейндж вирішив пропустити цю безглузду ремарку повз вуха.

Звісно же, король не міг його бачити, адже був сліпий.

— Зате мені дуже добре видно його супутника! — схвально правив далі його величність. Він повернув голову, ніби прикипів поглядом до когось у двох-трьох футах лівіше від Стрейнджа. — З такою сріблястою чуприною навіть мені було би складно не побачити! Який дикий у нього вигляд!

Слова короля були такі переконливі, що маг роззирнувся. Звісно, він нікого не побачив.

Останні кілька днів він просидів за книжками м-ра Норрелла, шукаючи на яку-небудь раду монаршому стану. Виявилося, що заклинань проти божевілля вкрай мало. Достоту — тільки одне, та й навіть його призначення лишилося для Стрейнджа незрозумілим. То був один припис в Ормскіркових «Об’явленнях про тридцять шість інших світів». За словами Ормскірка, се добрий знадіб, аби розвіяти ману й справити хибні думки. Закляття виявилося напрочуд туманне:

Най буде Місяць при очах його і білизною своєю поглине оманливі видива облудника,

Най бджолиний рій гуде край вух його. Бджолам правда до вподоби, вони понищать брехню облудника.

Най скуштує він солі, аби облудник не зманив його смаком медовим чи не відвадив смаком попелу.

Най руку його прицвяховано буде залізним кілком, щоб не зіп’явся на ноги він, корячись наказам облудника.

Най серце його спочива’ у місці потаємнім, щоби жадання його належали йому самому, а не облуднику.

Примітка: Червоний колір помічний.

Як би ретельно Стрейндж не вчитувався в ці слова, зрозумілішими вони не ставали ні на йоту[223]. Як повинен маг доправити Місяць «при очі» душевнохворої людини? Коли правдива друга частина замовляння, то панам-герцогам ліпше було би винайняти пасічника, а не чарівника. Навряд чи, думав Стрейндж, їхні королівські високості погодилися б й на прицвяховування монарших рук залізними кілками. Незбагненною лишалась і примітка про червоний колір. Колись він, здається, читав щось про це, але тепер нічого не міг пригадати.

Тим часом король повів бесіду із уявною срібночубою особою.

— Пробачте, що прийняв вас за звичайну людину, — промовив він. — Може, ви й справді король, як твердите, просто я не міг не зауважити, що вперше чую про всі ваші королівства. Де ця Покинь-Надію? Де Блакитні Замки? Де Місто Залізних Янголів? З іншого боку, я — король Великої Британії, про яку відомо всім і яку легко знайти на будь-якій мапі.

Його величність замовк, очевидно, слухаючи на відповідь срібночубого, аж раптом закричав:

— О, не гнівайтеся! Благаю, не гнівайтеся! Ви король, і я король! Королюймо ж обоє! Навіщо нам гніватися взагалі? От я зараз заграю вам і заспіваю!

Промовивши це, король дістав з кишені халата флейту і почав на ній грати меланхолійну мелодію.

Із дослідною метою Стрейндж підійшов до монарха і зірвав із його величності багряний каптур. Він пильно стежив, чи не оскаженіє від цього король, але за кілька хвилин спостережень визнав, що змін не відбулося ніяких. Тому напнув каптур назад.

Наступні півтори години маг перепробував усі чарівні засоби, які тільки знав. Накладав закляття пошуку, закляття пробудження, закляття для зосередження думки, закляття проти нічних кошмарів та лихих помислів, закляття для пошуку послідовностей в хаосі, закляття для пошуку виходу, закляття демістифікації, закляття проникливості, закляття, щоб порозумнішати, закляття проти недуги і закляття проти переломів кінцівок. Деякі з них були довгими й витіюватими, деякі — простими однослівними. Деякі потрібно було промовляти вголос, деякі — лише подумки. Деякі не мали жодного слова, а вимагали тільки одного жесту. Деякі заклинання в тій чи іншій формі Стрейндж із Норреллом використовували майже щодня протягом останніх п’яти років. Деякі вийшли з ужитку, напевно, ще кілька століть тому. Для деяких потрібно було дзеркало; для двох — краплинка крові із пальця мага, а ще для одного — свічка та стрічка. Та всі вони мали дещо спільне: жодне не подіяло на короля.

Нарешті Стрейндж не витримав: «Я здаюся!» — подумав він.

А його величність, який перебував у щасливому невіданні стосовно всіх цих магічних екзерсисів, спрямованих на нього, тим часом упевнено звіряв свої таємниці срібночубому співрозмовнику, якого міг бачити тільки він:

— Вас сюди запроторено тимчасово, чи вам вільно йти геть? О, не дайте їм себе зловити! Королям тут ведеться недобре! На них навіть гамівні сорочки вдягають! Востаннє мене випускали з цих апартаментів погуляти одного понеділка в тисяча вісімсот одинадцятому. Кажуть, це було три роки тому, але ж вони брешуть! За моїми підрахунками, у неділю за два тижні від цього дня виповниться двісті сорок шість років.

«Бідний, нещасний джентльмен! — подумав Стрейндж. — Ув’язнений у цім холоднім і понурім місці без друзів і розваг! Не дивно, що час для нього тягнеться так довго. Не дивно, що він божевільний!»

А вголос проказав:

— Якщо зволите, то буду радий прогулятися разом із вами, ваша величносте!

Король раптом урвав свою бесіду і ледве повернув голову:

— Хто це сказав? — із притиском запитав він.

— Я, ваша величносте! Маг Джонатан Стрейндж.

Стрейндж поважно вклонився перед королем, але потім згадав, що його величність не бачить.

— Велика Британіє! Моє любе королівство! — вигукнув король. — Як мені кортить знову тебе побачити, особливо зараз, улітку. Дерева й луки тепер прекрасні в своїх розкошах, а повітря солодке, немов вишневий пиріг!

Стрейндж визирнув у вікно на білий крижаний туман і скелети зимових дерев.

— Десь так. Для мене була би велика честь, якби ваша величність склали мені компанію надворі.

Схоже, король замислився над пропозицією. Зняв одну пантофлю і поклав її на голову, намагаючись не впустити додолу. Коли не вийшло, він знов її взув, ухопив китичку на кінці паска до халата й замислено її посмоктав.

— От тільки звідки мені знати, що ти не злий демон, якого послано мене спокушати? — нарешті запитав король виваженим і розсудливим тоном.

Стрейндж розгубився, не знаючи, що відповісти. І поки він думав, король продовжив:

— Звичайно, якби ти був злим демоном, то мав би знати, що я — Вічний і тому невмирущий. Тож якщо я дізнаюся, що ти мій Ворог, то тупну ногою і відправлю тебе назад у пекло!

— Справді? Ваша величність мусить навчити мене такому трюку. Мені кортить знати щось настільки корисне. Проте дозвольте зауважити, що, володіючи такими могутніми чарами, вашій величності нічого й боятися мого товариства надворі. Треба йти якомога хутчіше і якомога обачніше. Незабаром тут будуть Вілліси. І ваша величність має зберігати цілковиту мовчанку!

Король нічого на це не відповів, але з хитрим виглядом постукав по кінчику носа.

Наступним завданням Стрейнджа було знайти вихід і не потурбувати доглядачів. Од короля помочі годі було чекати. Адже на всі питання, куди ведуть ті чи інші двері, він відповідав, що одні ведуть до Америки, інші — до Віковічної Згуби, а треті, можливо, — в наступну п’ятницю. Довелося Стрейнджеві обирати самому. Він рушив до тих, що, за словами короля, вели в Америку, і швидко провів його величність через кімнати, узявши попід руку. Де б вони не йшли, над ними простягалися розписані стелі з англійськими монархами, що гасали по небу у вогненних колісницях, поборюючи фігури, що вособлювали Заздрість, Гріх і Коромоли, натомість зводячи Храми Чеснот, Палаци Вічного Правосуддя та інші корисні установи. Та попри жваве й напружене життя персонажів на стелі, кімнати попід нею були геть безлюдні, занепалі, повні пилу й павуків. Усі меблі було вкрито простирадлами, немовби стільці й столи під ними давним-давно вмерли, а замість них стоять надгробки.

Вони наблизились до чорних сходів. Король охоче виконував прохання Стрейнджа поводитися тихо і навіть тут із дитинним награним завзяттям наполіг, щоби спускатися сходами навшпиньки. Це зайняло трохи часу.

— Що ж, ваша величносте, — бадьоро промовив Стрейндж унизу, — ми з вами, здається, непогано впоралися. Не чую ніякої гонитви. Герцог Веллінґтон із радістю призначив би нас у свою розвідку. Гадаю, ані капітанові Сомерс-Коксу, ані самому Кегуну Ґранту не вдалося би тихіше здолати ворожу територію, ніж…

Раптом його перервала гучна й триумфальна трель: це король заграв на флейті.

— Ч…! — вилаявся Стрейндж і прислухався, чи не біжать уже доглядачі або, чого доброго, самі брати Вілліси.

Та нічого не сталося. Десь недалеко лунав якийсь дивний рваний звук, ніби хтось торохтів і лупцював когось цілим оберемком кухонних віників під крики й схлипування. Але як це не рахувати, то стояла мертва тиша.

Двері відчинилися на широку кам’яну терасу. Звідси йшов крутий спуск, за яким одразу починався парк. Праворуч тягнулася довга алея з голими зимовими деревами.

Попідруч із королем маг прогулявся вздовж тераси аж до рогу замку. Тут вони знайшли стежину, що бігла вниз до парку. Нею вони дійшли до декоративного басейна з невисоким кам’яним бортиком[224]. Посередині стояв невеличкий кам’яний павільйон, оздоблений барельєфами з зображенням різноманітних істот. Деякі скидалися на псів, хіба що мали довгі й присадкуваті, наче в ящірок, тулуби з шипами на спині. Інші мали зображати вигнуті спини дельфінів, що якимось дивом поприлипали до стін. На даху в класичних позах сиділо з десяток класичних дам і джентльменів, тримаючи в руках вази. Певно, архітекторів задум полягав у тому, що з вуст усіх цих чудернацьких тварин і з ваз на даху мала би струменіти вода, але зараз тут було тихо й морозно.

Стрейндж саме збирався щось зауважити про меланхолійне видовище завмерлого басейна, як раптом він почув крики. Озирнувшись, він побачив, як схилом із замку дуже швидко біжать кілька людей. Уже ближче він роздивився, що переслідувачів четверо: двоє незнайомих йому джентльменів і двоє доглядачів із закладу для душевнохворих, той, з обличчям, схожим на чеширський сир, і той, кого послали за Віллісами. Всі вони мали вкрай сердитий вигляд.

Насуплені й поважні джентльмени квапилися. Одразу впадало в очі, що вдягалися вони похапцем. Один безуспішно намагався застебнутись на ходу. Варто було йому дати раду сурдуту, як ґудзики знову вискакували з петельок. Здавалося, він був ровесником м-ра Норрелла і носив старомодну перуку (таку саме, як і м-р Норрелл), що інколи підстрибувала й крутилась у нього на голові. Та, на відміну від мага, цей джентльмен був досить високий, досить красивий і справляв враження імпозантного рішучого чоловіка. Інший джентльмен (молодший від першого на кілька років) мучився зі своїми чоботами, які немовбито обзавелися власною волею: коли він намагався йти вперед, то чоботи намагалися віднести його в цілковито іншу сторону. Стрейнджеві лишилося тільки припустити, що його нещодавнє закляття виявилось успішнішим, ніж планувалося, й зробило одяг абсолютно неслухняним.

Найвищий джентльмен (той, що мав грайливу перуку) прикипів лютим поглядом до мага.

— Хто дозволив вивести короля надвір? — вимогливо запитав він.

— Мабуть, я, — здвигнув плечима Стрейндж.

— Ви? Та хто ви такий?

— А ви хто такий? — парирував Стрейндж, якому не припала до вподоби манера звертання.

— Я доктор Джон Вілліс. А це мій брат, доктор Роберт Дарлінґ Вілліс. Ми лікарі його величності й несемо за нього особисту відповідальність, згідно з наказом Ради королеви. Без нашого дозволу ніхто не має права зустрічатися із його величністю. Ще раз повторюю: хто ви такий?

— Я Джонатан Стрейндж. Прибув сюди на прохання їх королівських високостей герцогів Йорка, Кларенса, Сассекса, Кента й Кембриджа перевірити, чи можливо здолати недуг його величності за допомогою магії.

— Ха! — зневажливо вигукнув д-р Джон. — Магії! Це тої, якою вбивали французів, еге ж?

Д-р Роберт саркастично розсміявся. Та враження від холодної зневаги науковця змазалось через свавілля чобіт, які раптом вирішили потягнути його кудись убік, та ще й з такою силою, що лікар роз’юшив носа об найближче дерево.

— Що ж, магу! — промовив д-р Джон. — Ви сильно помиляєтеся, якщо вирішили, що можете неналежним чином повестися зі мною і моїми слугами та уникнути при цьому покарання. Смію також припустити, що вам доведеться розповісти, якими чарами ви запечатали двері замку й не дали моїм підлеглим стати у вас на дорозі.

— Не доведеться! — заявив Стрейндж. — Бо я нічого такого не робив! Але міг би, — зізнався він, — якби мав потребу. Щоправда, прислуга ваша не тільки нахабна, а ще й ледача! Коли ми з його величністю виходили з замку, її ніде не було видно!

Почувши це, перший прислужник із дому для душевнохворих (той, що з обличчям немов із чеширського сиру) аж вибухнув:

— Неправда! — скрикнув він. — Докторе Джоне! Докторе Роберте! Благаю вас, не слухайте цю брехню! У Мартіна ось, — тут він показав на іншого прислужника, — геть пропав голос. Він і пискнути не міг, щоби підняти тривогу!

Другий чоловік на підтвердження цього заворушив губами й несамовито замахав руками.

— Що ж до мене, сер, то, коли відчинилися двері нагорі, я був у коридорі біля сходів на першому поверсі. Саме готувався поговорити із магом якнайсуворіше — від вашого імені, сер, аж раптом якимись чарами мене затягнуло в комірчину для мітел і віників, що власне й відлупцювали мене…

— Яка нісенітниця! — вигукнув Стрейндж.

— Нісенітниця? — обурився чоловік. — Може, ще й скажете, що не накладали ніякого закляття на віники й мітли?! Я же весь у синцях!

Ось це нарешті була щира правда. Адже все обличчя й руки лакея вкривали червоні сліди.

— Бачите, магу! — тріумфально крикнув д-р Джон. — Є у вас що заперечити? Коли ваші викрито всі ваші трюки!

— Та невже! — відповів Стрейндж. — Він же сам себе потовк для більшої переконливості!

Король видав на флейті вульгарний звук.

— Будьте певні, — вів далі д-р Джон, — вже невдовзі Рада королеви дізнається про ваше нахабство! — І відвернувшись від Стрейнджа, гукнув: — Ходімо, ваша величносте!

Але король управно прослизнув за спину Стрейнджа.

— Ви мені зробите велику послугу, якщо повернете короля під мою опіку, — мовив д-р Джон.

— І не подумаю, — відказав Стрейндж.

— То ви знаєте, як поводитися з безумцями? — глузливо спитав д-р Роберт. — Училися цьому?

— Мені відомо, що коли позбавляти людину товариства, забороняти прогулянки і свіже повітря, то не вийде вилікувати жодну хворобу, — заперечив Стрейндж. — Це варварство! Навіть із собаками так не чинять.

— Ваші слова тільки виказують ваше невігластво, — додав д-р Роберт. — Усамітнення й спокій, на які ви так жваво нарікаєте, є наріжним каменем всієї нашої методи королівського лікування.

— О! — подивувався Стрейндж. — То ось, що ви називаєте своєю методою! Правда? Ну, і з чого вона складається ще?

— Існує три головні принципи, — відповів д-р Роберт: — Залякування…

Король зіграв кілька сумних нот на флейті…

— …всамітнення…

…які перетворилися на просту мелодію самоти…

— …і обмеження.

…яка завершилася ноткою, більше схожою на зітхання.

— У такий спосіб, — правив далі д-р Роберт, — ми придушуємо всі можливі джерела збудження, а пацієнту нема з чого будувати свої фантазії та хибні уявлення.

— Зате вкінці, — додав д-р Джон, — лікар здійснює акт лікування, заступивши волю пацієнта власною. Саме сила й притиск зі сторони лікаря визначають успіх або зумовлюють невдачу. Багато людей відзначали, що наш батько вгамовував безумців одним лиш пильним поглядом[225].

— Справді? — Стрейндж несподівано для самого себе зацікавився. — Ніколи раніше про це не думав. Але це справедливо і для магії, власне кажучи. В багатьох випадках успіх заклинання залежить від сили й притиску зі сторони мага.

— Невже? — тепер здивувався д-р Джон, хутко зиркнувши кудись ліворуч од себе.

— Так. Візьмімо для прикладу Мартіна Пейла. От він…

І тут Стрейндж мимохіть простежив поглядом за д-ром Джоном. Виявилось, один із доглядачів (онімілий) саме прокрадався навколо декоративного басейна в бік короля, тримаючи якусь білясту річ. Маг не одразу второпав, що то таке, аж раптом збагнув: це ж гамівна сорочка!

Сталося одразу кілька подій. Закричав (нерозбірливо навіть для себе) Стрейндж, інший доглядач теж кинувся до короля, обоє Віллісів спробували схопити Стрейнджа, щось різке й тривожне продудів на флейті король, і здійнявся химородний шум, немовбито сотня людей вирішила одночасно прокашлятися.

Усі враз завмерли й роззирнулися навколо. Звук неначе линув із кам’яного павільйону посеред обледенілого басейна. Аж раптом із вуст усіх кам’яних створінь пішов густий білий дим, як ніби вони всі за командою видихнули. Пара іскрилася та мерехтіла в тьмяному туманному світлі, опускаючись на кригу зі слабким дзеленчанням.

Потім була тиша, а потім, майже одразу, — страхітливий гуркіт, немовби падали мармурові брили. Це кам’яні істоти вирвалися з полону на стінах павільйону і тепер повзли й брели по кризі навперейми Віллісам. Вони крутили своїми порожніми кам’яними очами і роззявляли кам’яні пащі, а в кам’яних горлянках хлюпала вода. Звивалися по дорозі кам’яні хвости, і поволі здіймалися кам’яні лапи. За всіма істотами тягнулися магічно подовжені свинцеві труби, що підводили до них воду.

Вілліси й прислуга повитріщали очі, не спроможні збагнути, що відбувається. А гротескні істоти все повзли, все тягнули за собою свинцеві труби й поливали Віллісів водою. Брати скрикували й відскакували, не так через біль, як зо страху.

Челядь розбіглася, а Віллісам тепер навіть не йшлося, щоб затримуватись побіля короля. На холоднім повітрі змоклий одяг ураз перетворювався на лід.

— Магу! — гукнув д-р Джон, озираючись на бігу до замку. — Аякже! Це просто синонім брехуна! Про це дізнається лорд Ліверпуль, магу! Усе дізнається, як ви перешкоджали королівським лікарям! Ой-ой-ой!

Він би й далі погрожував, але кам’яні фігури на даху павільйону випростались і почали жбурлятися камінцями.

Стрейндж подарував Віллісам зневажливий усміх, хоча позірно був значно упевненіший у собі, ніж насправді. Оце тільки зараз йому стало геть моторошно. Адже якою б не була ця магія, задіяв її хтось інший.

33

Най буде Місяць при очах моїх

листопад 1814 року

Це вкрай дивно. Невже в замку є маг? Можливо, хтось із челяді? А може, котрась із принцес? Та навряд. А може, це справа рук м-ра Норрелла? Стрейндж уявив свого наставника, який сидить у маленькій кімнатці на третьому поверсі дому по Гановер-сквер, втупившись у срібну миску, спостерігає за всім, що відбувається, і зрештою за допомогою магії проганяє Віллісів. Таке можливо. Власне, оживлення статуй було наче фахом м-ра Норрелда. Саме ця магія зробила його відомим серед широкого загалу. Однак, однак… Чому б це м-р Норрелл раптом вирішив йому помогти? Із прихильності сердечної? Навряд. До того ж, у цій магії вчувався ніби чорний гумор, що геть не схоже на Норрелла. Маг хотів не просто налякати Віллісів, а ще й висміяти їх. Ні, це не міг бути Норрелл. Але хто ж тоді?

Король, схоже, втомленим не почувався. Власне, він поривався танцювати, пустувати і тішитися через поразку Віллісів. Тому, постановивши, що зайві вправи не завдадуть його величності жодної шкоди, Стрейндж рушив далі.

Білий туман вимив із краєвиду усі деталі та барви, зробивши його зовсім примарним. Земля та небо змішалися в одне марево.

Король із великою ласкавістю взяв Стрейнджа за руку, вочевидь уже забувши, що не любить магів. Він заговорив про те, чим переймався у своєму божевіллі. Монарх був певен, що, відколи він стратив розум, Велику Британію спіткало безліч бід. Схоже, король вважав, що коли він сам став не при тямі, то постраждало і його королівство[226]. Нав’язливою думкою було те, що Лондон залила велика повінь.

— …коли мені переказали, як холодні сірі води зімкнулися над куполом собору святого Павла, а Лондон став царством риб та морських почвар, годі й розповісти, що я тоді відчув! Здається, я три тижні ридав! Нині усі будинки вкриті мушлями, а на ринках торгують лише устрицями та морськими їжаками! Містер Фокс[227] казав, що в неділю, тижнів зо три тому, він відвідав церкву святого Ведаста на Фостер-лейн і вислухав чудову проповідь, яку виголосила камбала[228]. Але я маю план, як відновити моє королівство! Я відрядив послів до Короля Риб із пропозицією: я одружуся з русалкою, щоб покласти край ворожнечі між двома великими державами!..

Іншою нав’язливою думкою його величності був срібночубий чоловік, якого ніхто більше не міг бачити.

— Він каже, що також король, — палко шепотів безумець, — але, гадаю, він янгол! З такими срібними пасмами — це дуже вірогідно. А тих двох злих духів, з якими ви балакали, він добряче пошарпав. Гадаю, він повернувся, щоб покарати їх і скинути в геєну огненну! А потім він, без сумніву, перенесе нас у славетний ганноверський край![229]

— Рай, — виправив Стрейндж. — Ваша величність мали на увазі рай.

Вони гуляли собі. Пішов сніг, повільно припорошуючи білим тьмяну сірість світу. Панувала надзвичайна тиша.

Раптом звідкись долинув звук флейти. Музика звучала невимовно самотньо і печально, але водночас повнилася шляхетністю.

Стрейндж вирішив, що грає король, й обернувся. Але той стояв, звісивши руки, а флейта стирчала з кишені. Стрейндж роззирнувся. Туман був не такий густий, щоб кого-небудь сховати. Ні душі. Парк порожній.

— О, послухайте! — закричав король. — Він виспівує горе короля Великої Британії. Цей потік швидких нот! Вони повідають про втрачену силу! Яка безнадійна фраза. Вона про Розум, знищений віроломними політиками та лихою поведінкою синів. А ця мелодія здатна розбити серце — вона про чарівне юне створіння, яке він обожнював, коли був маленьким хлопчиком, і від якого друзі присилували його відвернутися[230]. О Боже! Як же він ридав тоді!

По лицю короля котилися сльози. Він почав повільний тужливий танок: вихилявся усім тілом, повільно водив руками та кружляв над землею. Музика віддалялася, і король линув за нею все глибше в парк.

Стрейндж був спантеличений. Схоже, музика вела короля у гайок. Принаймні, Стрейнджу здавалося, що то гайок. Він був майже певен, що мить тому там ріс із десяток дерев, навіть менше. Але тепер на вже виросли хащі — ба більше, густий і похмурий ліс зі старими здичавілими деревами. Крислате гілля скидалося на покручені кінцівки, а коріння — на кубло змій. Плющ та омела рясно обплели стовбури. Поміж деревами виднілася вузенька стежка з глибокими обледенілими видовбинами, поросла змерзлою травою. Бліда цятка світла, що мерехтіла далеко поміж деревами, нагадувала вогник будинку, хоча жодного будинку там бути не могло.

— Ваша величносте! — закричав Стрейндж. Він кинувся за королем і схопив його за руки. — Хай дарує ваша величність, але мені ті дерева не подобаються. Гадаю, нам з вами краще вертатися до замку.

Короля музика геть зачарувала, і повертатися він не хотів — бурчав і виривався з обіймів Стрейнджа, який знову спіймав монарха і чи то повів, чи то поволочив його назад до брами.

Проте, схоже, невидимий флейтист не збирався відпускати їх так легко. Раптом музика стала гучнішою — тепер вона лунала звідусіль. Майже непомітно проявилася ще одна мелодія і сплелася з першою.

— Ох, послухайте! Послухайте! — кричав король, кружляючи на місці. — Тепер він грає для вас! Ця груба мелодія повідає про лиху вдачу вашого наставника, який не вчить вас того, що ви маєте повне право знати. А це ноти не в лад: вони передають ваш гнів, бо вам не дають робити нові відкриття. Повільний сумний марш символізує велику бібліотеку, яку через себелюбство він не хоче показувати вам.

— Звідки, заради… — почав Стрейндж і затнувся. Він теж її чув — музику, що виповідала все його життя. Вперше маг збагнув, яким смутком сповнене його існування. Його оточували ниці чоловіки й жінки, що ненавиділи його і потайки заздрили його таланту. Тепер він знав, що кожна його зла думка була виправданою, а кожна великодушна — хибною. Усі його вороги — мерзенні, а друзі — віроломні. Норрелл, звісно, — найгірший з усіх, але навіть Арабелла — слабка і не варта його любови.

— О! — зітхнув його величність. — Вас також зрадили.

— Так, — сумно погодився Стрейндж.

Вони повернули до лісу. Крихітні вогні поміж дерев знову навівали Стрейнджу невідступну думку про дім та затишок. Він майже бачив м’яке сяйво свічок, що ллється на зручні крісла, старовинний камін, де весело палахкотить вогонь, та келихи з гарячим глінтвейном, який зігріє їх після прогулянки крізь темні хащі. Вогні пробудили в ньому ще один здогад.

— Певен, там є бібліотека, — промовив Стрейндж.

— Авжеж! — погодився король, радісно плескаючи в долоні. — Ви читатимете книжки, а коли ваші очі втомляться, вам читатиму я! Але ми мусимо поквапитися! Прислухайтеся до мелодії! Його вже бере нетерплячка!

Король потягнув руку до Стрейнджевого лівого ліктя, тож магові довелося звернути увагу на річ, яку він тримав у руці, — Ормскіркові «Об’явлення про тридцять шість інших світів».

«А, це? — подумав він. — Що ж, вона мені більше не потрібна. Без сумніву, в лісовому будинку будуть значно кращі книжки».

Він розкрив долоню — і «Об’явлення» впали на засніжену землю.

Засніжило сильніше. Флейтист не вгавав. Король і маг поспішили до лісу. Багряний каптур сповз монархові на очі. Стрейндж поправив його. Раптом він згадав дещо про червоний колір: він слугував потужним захистом од зачарування.

— Швидше! Швидше! — кричав король.

Флейтист зіграв низку швидких нот, які вивищувалися та вщухали, наслідуючи звуки вітру. Справжній вітер подув нізвідки і чи то поніс, чи то потягнув їх до лісу. Коли вони опустились на землю, то вже були значно ближче до дерев.

— Чудово! — закричав король.

Каптур знову прикував Стрейнджеву увагу.

…Захист од зачарування…

Флейтист викликав ще один порив вітру, і той зірвав каптур з голови короля.

— Байдуже! Байдуже! — весело кричав король. — Він обіцяв мені безліч ковпаків, коли ми дістанемося будинку.

Але Стрейндж відпустив королеву руку й, хитаючись проти вітру й снігу, повернувся, аби підібрати каптур. Той лежав у снігу — яскраво-червона пляма посеред туманних тіней сірого і білого.

…Захист од зачарування…

Стрейндж пригадав, як казав котромусь із Віллісів, аби магія досягла мети, чарівник мусить покладатися на силу свого характеру; і чому ж він подумав про це саме зараз?

Най буде Місяць при очах моїх (подумав він) і білизною своєю поглине оманливі видива облудника.

Умент зринув білий порубцьований місячний диск — не в небі, а деінде. Якби Стрейндж мусив сказати, де саме, то, мабуть, відповів би, що у нього ж у голові. Неприємне відчуття. Все, про що він міг думати, все, що міг бачити, — місячний лик, блідий, наче прадавня кістка. Стрейндж забув про короля. Забув, що він маг. Забув про м-ра Норрелла. Забув власне ім’я.

Забув про все, крім місяця…

Місяць зник. Стрейндж підвів очі й збагнув, що стоїть у снігу неподалік від темного лісу. Між ним і лісом стояв сліпий король у домашньому халаті. Певно, його величність пройшов трохи далі, коли маг спинився. Але без провідника, на якого можна спертися, король розгубився і злякався. Він без упину кричав:

— Магу! Магу! Де ж ви?

Ліс більше не бачився Стрейнджеві затишним. Тепер він здавався магу таким, як і спочатку, — похмурим, незбагненним, неанглійським. А щодо вогнів, то вони ледь-ледь виднілися; дрібні білі цятки в пітьмі, які свідчили лише про те, що мешканці будинку не можуть собі дозволити багато свічок.

— Магу! — закричав король.

— Я тут, ваша величносте.

Най бджолиний рій гуде край вух моїх (подумав він). Бджолам правда до вподоби, вони понищать брехню облудника.

Тихе дзижчання гуділо Стрейнджеві у вухах, заглушаючи флейту. Воно скидалося на мову, і магові здалося, ніби ще трохи — і він почне її розуміти. Звук наростав, наповнюючи голову, груди і все тіло, аж до кінчиків пальців. Здавалося, волоссям пробігали електричні розряди, а шкіра гула й тремтіла. На якусь страшну мить чарівник подумав, ніби його рот повен бджіл, ніби вони літають і дзижчать під шкірою, в нутрощах і у вухах.

Дзижчання стихло. Стрейндж знову почув музику флейти, але тепер вона лунала не так солодко, як раніше, і, здавалося, більше не виповідала його життя.

Най скуштую я солі (подумав він), аби облудник не зманив мене смаком медовим чи не відвадив смаком попелу.

Ця частина закляття не мала жодного ефекту[231].

Най руку мою прицвяховано буде залізним кілком, щоб не зіп’явся на ноги я, корячись наказам облудника.

— Ааааа! Боже правий! — закричав Стрейндж. Його ліву долоню пронизав нестерпний біль. Коли біль припинився (так само раптово, як і виник), маг більше не відчував потреби квапитися до лісу.

Най серце моє спочива у місці потаємнім, щоби жадання мої належали мені самому, а не облуднику.

Стрейндж уявив Арабеллу такою, як бачив її тисячі разів: гарно вбрана, вона сиділа у вітальні серед гурту людей, що розмовляли та сміялися. Маг віддав їй своє серце. Вона взяла його і спокійно поклала в кишеню сукні. Ніхто не помітив, як вона це зробила.

Потім Стрейндж наклав закляття на короля й наостанок віддав монарше серце Арабеллі, щоб вона і його сховала до кишені. Було цікаво спостерігати за магією збоку. У голові сердешного короля чаїлося стільки химерних образів, що раптова з’ява місяця, схоже, геть його не здивувала. А от бджоли йому не сподобалися — потім він ще довго намагався їх відігнати.

Коли закляття було завершене, флейтист різко урвав гру.

— А тепер, ваша величносте, — сказав Стрейндж, — гадаю, пора вертатися до замку. Ми з вами, ваша величносте, британський король і британський маг. І хоча Велика Британія може покинути нас, ми не маємо права покидати Велику Британію. Ми ще можемо їй знадобитися.

— Правда, правда! На коронації я заприсягнувся довіку їй служити! О, моя бідна країна! — Король розвернувся і помахав рукою кудись у бік таємничого флейтиста. — Прощавайте! Прощавайте, добрий сер! Най бог благословить вас за вашу доброту до Ґеорґа III!

«Об’явлення про тридцять шість інших світів» лежали на землі, припорошені снігом. Стрейндж підняв книгу й обтрусив сніг. Озирнувся. Темний ліс зник: тепер на його місці росли п’ятеро невинних безлистих буків.

Дорогою назад до Лондона Стрейндж глибоко замислився. Він усвідомлював, що пережите у Віндзорі мало би збентежити його або навіть налякати. Але цікавість і хвилювання переважали над тривогою. Крім того, хто б чи що б не творило магію, Стрейнджеві вдалося здолати його і накинути свою волю. Суперник був сильним, але маг виявився сильнішим. Уся ця пригода підтвердила те, що він і так давно підозрював: у Англії значно більше магії, ніж це визнавав м-р Норрелл.

З якого би боку маг не намагався підступитися до справи, повсякчас повертався до срібночубого гостя, якого міг бачити тільки король. Він силкувався пригадати, що ж іще розповідав король про ту особу, але не спливало нічого, крім самої лише срібної чуприни.

До Лондона маг прибув приблизно о пів на п’яту. Місто поринало в темряву. Світилися вікна усіх крамниць, а вулицями блукали ліхтарники. Діставшись до рогу Оксфорд-стрит і Нью-Бонд-стрит, Стрейндж повернув убік і поїхав до Гановер-сквер. М-р Норрелл саме сидів у бібліотеці за чаєм.

Він, як завжди, дуже потішився зустрічі з молодшим магом: йому кортіло почути подробиці Стрейнджевого візиту до короля.

Стрейндж розповів, що короля тримають яко самотнього бранця у власному палаці, й перелічив усі накладені закляття. Але про обливання Віллісів, зачарований ліс і невидимого флейтиста не прохопився ні словом.

— Я геть не здивований, що ви не змогли зарадити його величності, — відказав м-р Норрелл. — Не думаю, що навіть маги-авреати вміли лікувати божевілля. Не певен, що вони бодай намагалися. Схоже, безумство бачилося їм у геть іншому світлі. До божевільних ставилися з особливою пошаною, вважаючи, ніби шаленці знають те, що не дано людям при тямі, — те, що може стати в пригоді магам. Ходили чутки, ніби і Ральф Стоксі, і Катерина Вінчестерська зверталися за порадою до божевільних.

— Але ж так чинили не тільки маги, правда? — запитав Стрейндж. — Фейрі також виявляли цікавість до божевільних. Я певен, що десь колись про це читав.

— Так, звичайно! Дехто з найвидатніших наших авторів звертав увагу на значну подібність між божевільними й фейрі. І одні, й інші відомі схильністю верзти нісенітниці, які не тримаються купи, — смію припустити, щось таке ви могли зауважити нині в розмові з королем. Але є й інші подібності. Скільки я пам’ятаю, Честон мав низку цікавих зауваг щодо цього. Він наводить приклад бристольського безумця, який щоранку повідомляв родині про свій намір вийти на прогулянку в компанії одного з обідніх стільців. Той чоловік мав особливу прихильність саме до цього предмету меблів, вважаючи його за найближчого друга, вів із ним уявні розмови про майбутню прогулянку і вірогідність зустріти інші столи та стільці. Ясна річ, його дуже засмучувало, якщо комусь пропонували посидіти на тому стільці. Звісно, то був божевільний, але Честон каже, що фейрі не вважали його поведінку аж такою сміховинною, як ми. Фейрі не роблять великої різниці між істотами й неістотами. Вони вірять, що каміння, двері, дерева, вогонь, хмари та все інше мають душі й бажання, а також належать до жіночого або чоловічого роду. Можливо, це й пояснює надзвичайну прихильність до божевілля, яку виявляють фейрі. Наприклад, колись усім було відомо, що безумці бачать фейрі, навіть коли ті ховаються від людського ока. Найвідоміший випадок, що спадає мені на думку, це історія про божевільного хлопчика на ім’я Даффі, який жив у чотирнадцятому столітті у Честерфілді, що в Дербіширі. Юнак був улюбленцем шалапутного духа-фейрі, який багато років наводив жах на місто. Той фейрі дуже вподобав хлопчину і засипав його незвичайними подарунками, з яких головно не було ніякої користі і при здоровому глузді, а в божевіллі й поготів: інкрустований діамантами вітрильник, пара срібних чобіт, співоче порося…

— Але чому фейрі виказував таку ласку Даффі?

— О, він сказав Даффі, що вони брати у недолі. Не знаю, чому так. Честон писав, що багато фейрі тримають у душі образу на англійців, мовляв, ті погано до них ставляться. Одначе, для Честона — та й для мене — лишається загадкою, чому вони так думають. У домах видатних англійських магів фейрі були першими серед челяді і за столом отримували найкращі місця після мага та його дружини. Честон має з цього приводу багато цікавих зауваг. Його найвидатніша праця — «Liber Novus». — М-р Норрелл насупився, а тоді звернувся до свого учня: — Певен, що я безліч разів радив її вам. А ви ще не прочитали?

На жаль, м-р Норрелл не завжди міг достеменно пригадати, які книжки хотів дати Стрейнджеві прочитати, а які навмисне відправив до Йоркширу, щоб тримати їх подалі від Стрейнджа. «Liber Novus» безпечно стояла на полиці бібліотеки в Гертф’ю. Стрейндж зітхнув і зауважив, що з радістю прочитає книжку, щойно м-р Норрелл вручить її.

— А поки, сер, може, ви були б такі ласкаві розказати, чим завершилася історія з фейрі у Честерфілді.

— О, так! На чім я зупинився? Багато років поспіль Даффі велося добре, а місту геть ні. На ринковій площі виріс ліс, тому містяни не могли вести свої справи. У кіз та поросят повідростали крила, й вони полетіли геть. Фейрі обернув каміння наполовину зведеної парафіяльної церкви на цукрові голови. На сонці цукор нагрівся і розм’як, тож частина церкви розтанула. Містечко пахло, наче велетенська цукерня. Гірше того: собаки й коти облизували церкву, а птахи, щури та миші гризли її. Тож, містянам лишилася наполовину з’їдена й незугарна церква — не зовсім те, що вони собі мислили. Довелося благати Даффі заступитися за них перед фейрі. Та хлопця пекла образа, і він відмовився допомагати, бо пам’ятав, як раніше усі з нього кепкували. Містянам не лишалося нічого, як обсипати сердешного всілякими компліментами, вихваляючи його розум і красу. Тоді Даффі поговорив із фейрі — і як все змінилося! Фейрі припинив мучити людей і перетворив цукрові стіни церкви назад на кам’яні. Містяни викорчували ліс на ринковій площі й купили нову худобу. Але церкву привести до ладу так і не вдалося. Навіть сьогодні честерфілдська церква трохи дивна. Вона дуже відрізняється від решти храмів[232].

На мить Норрелл замовк. А тоді Стрейндж спитав:

— Містере Норрелле, як ви гадаєте — фейрі остаточно залишили Англію?

— Я не знаю. Відомо чимало історій про англійців, які за останні три-чотири століття зустрічалися з фейрі десь у глушині, але ніхто з них не був ні вченим, ні магом, а тому їхнім свідченням не варто надавати великої ваги. Коли ми прикликаємо фейрі — тобто, — додав він поспішно, — якби ми виявилися настільки нерозважливими, щоб вчинити таке, і правильно наклали закляття, фейрі б негайно з’явилися. Але звідки вони приходять і якими шляхами мандрують, невідомо. За часів Джона Ускґласса збудовали чимало доріг, що вели з Англії прямісінько у Фейрі — широких зелених доріг між високими живоплотами чи кам’яними стінами. Ті шляхи й досі існують, та не думаю, що нині фейрі користуються ними частіше, ніж християни. Дороги зруйновані, вони порослі зеленню і мають дуже занехаяний вигляд. Я чув, що їх намагаються уникати.

— Люди вірять, буцімто дороги фейрі приносять лихо.

— Дурниці, — заперечив Норрелл. — Дороги фейрі не можуть завдати ніякої шкоди. Просто вони нікуди не ведуть, ось і все.[233]

— А як із нащадками фейрі та людей? Чи напівкровки успадковують знання і силу своїх предків? — запитав Стрейндж.

— О! Це вже геть інше питання. Нині прізвища багатьох людей видають спорідненість із фейрі. Скажімо, Азелендер та Фейрчайльд. Або ще Елфік[234]. І, очевидно, Фейрі. Пригадую, коли я був маленьким, на одній із наших ферм працював такий собі Том Азелендер. Але дуже рідко трапляється, щоб нащадки фейрі мали хоча б дрібку магічного хисту. Одначе доволі часто вони бувають підступними, пихатими й ледачими — себто мають всі ґанджі, якими славні їхні предки-фейрі.

Наступного дня Стрейндж зустрівся з герцогами і з жалем повідомив, що не має змоги полегшити страждання причинного короля. Їхнім королівським високостям було дуже прикро це чути, але така відповідь їх нітрохи не здивувала. Вони очікували саме на це, а тому запевнили Стрейнджа, що й думки не мають дорікати йому. Вони були щиро вдячні за все, що він зробив, і особливо тішилися, що маг відмовився від плати. В нагороду йому вручили королівський патент. Це означало, що Стрейндж має право, коли того забажає, причепити над дверима свого дому на Сого-сквер їхні п’ять ліпних позолочених гербів, а також заявляти, що він був, за домовленістю, особистим магом герцогів.

Стрейндж не розповів, що вартий вдячності значно більше, ніж герцоги можуть собі уявити. Маг був переконаний, що врятував Короля від жахливої долі. А від якої — і сам не знав.

34

На краю пустелі

листопад 1814 року

Стівен і джентльмен із будяковим волоссям ішли вулицями чужого міста.

— Хіба ви не втомлюєтеся, сер? — запитав Стівен. — Бо я втомлююся. Ми вже кілька годин тут блукаємо.

У відповідь джентльмен розреготівся високим голосом:

— Любий мій Стівене! Ми же щойно тільки прибули! Всього лише якусь мить тому за велінням лихого чоловіка леді Поул ти, немов чорнороб, мав працювати в її будинку!

— Ох! — зітхнув Стівен. Він збагнув, що його спогади вриваються на тому, як він чистить столове срібло в своїй комірчині біля кухні, але ж, здається, це було… о, багато років тому.

Він роззирнувся, та нічого тут не впізнав. Новим був навіть тутешній запах — суміш прянощів, кави, гнилих овочів та смаженого м’яса.

Стівен зітхнув:

— Це все магія, сер. В мене од неї голова обертом іде.

Джентльмен приязно стиснув його за плече.

Схоже, це місто виросло на схилі пагорба. В ньому не було годящих вулиць, самі лише вузькі провулки, які складалися з суцільних східців і то в’юнились кудись угору, то спускалися поміж будинків. Останні мали напрочуд простий вигляд, якщо не сказати суворий. Глинобитні хати чи землянки, пофарбовані в біле; звичайні дерев’яні двері і звичайні дерев’яні віконниці. Східці в провулках також були пофарбовані білим. В цілому місті не знайшлося жодної кольорової плямки, на якій би око могло відпочити: ні тобі квітки в горщику на підвіконні, ні барвистої іграшки, забутої дитиною на порозі. Блукаючи цими вузькими вулицями, Стівен немов губився в складках велетенської серветки.

А ще тут панувала моторошна тиша. Спинаючись угору чи крокуючи вниз, подорожні чули з осель серйозне бурмотіння, але жодного разу — сміх, пісню, веселий дитячий голос. Час від часу їм траплявся місцевий мешканець — урочистий смаглявий чоловік у білій мантії та шароварах, з білою чалмою на голові. Всі ходили з палицями, навіть наймолодші, хоча направду жоден із місцевих не здавався по-справжньому молодим. Мешканці цього міста народилися старими.

Їм трапилася тільки одна жінка (принаймні так сказав джентльмен із будяковим волоссям). Вона стояла поруч зі своїм чоловіком, загорнута в одежину кольору тіні від маківки до пальчиків ніг. Стівен спершу побачив її зі спини, і ніби на підтвердження сновидної природи всього навколо, вона поволі розвернулася до нього, і він зрозумів, що її обличчя — цупка гаптована вуаль тієї самої барви, що й решта вбрання.

— Дуже дивний тут народ, — пробурмотів Стівен, — та, по-моєму, ми їх геть не дивуємо.

— Ет! — відповів джентльмен. — Це все завдяки чарам, які я наклав на нас із тобою. Вони нас приймають за своїх. Вони певні, що знають нас із дитинства. Ба більше, ти ще переконаєшся, що добре їх розумієш і сам можеш говорити по-їхньому. Дарма, що тутешня мова геть незбагненна: її навіть сусіди, що живуть за двадцять п’ять миль звідціля, вже не розберуть!

Очевидно, подумав Стівен, гучний голос джентльмена та його слова, що лунко дзвеніли в кожнім вибіленім закутку, не обходили городян теж лише завдяки чарам.

Спуск, яким вони йшли, зробив поворот і несподівано закінчився перед низьким муром, що не давав необачним перехожим зірватися з гори. Тут відкривався вид на довколишні землі. Перед ними розкинулася безлюдна долина, обабіч якої під безхмарним небом здіймалися білі скелі. Віяв гарячий вітер. Це був повністю оббілований світ, од якого лишилися самі кістки.

Стівен міг би припустити, що бачить сон або затуманений чарами, якби джентльмен із будяковим волоссям не виголосив захопленим тоном, що перед ним…

— Африка! Земля твоїх пращурів, любий мій Стівене!

«Але ж, — подумав Стівен, — я певен, що мої пращури тут не жили. Ці люди смаглявіші від англійців, це правда, але набагато світліші від мене. Мабуть, це араби». А вголос промовив:

— У нашої прогулянки є якась мета, сер?

— Так, Стівене! Базар!

Ця відповідь потішила Стівена — адже тиша й порожнеча такі гнітючі. Ринок мав обов’язково їх зустріти метушнею і шумом.

Однак тутешнє торговище мало дуже незвичну природу. Воно розташовувалося поруч із високими мурами міста, попід дерев’яними ворітьми. Та не мало ні яток, ні натовпу покупців, які нипають серед краму. Натомість охочі до купівлі, склавши руки, сиділи мовчки на землі, а розпорядник торговища — такий собі аукціоніст — обносив поміж них збіжжя та показував його ймовірним покупцям. Потім аукціоніст виголошував останню запропоновану йому ціну, і покупець або хитав головою, або пропонував кращу. Розмаїттям крам похвалитися не міг: паки тонкого сукна, трохи гаптування і переважно килими. Коли Стівен зауважив це джентльменові, супутник відповів:

— У них якнайсуворіша релігія, Стівене. Заборонено майже все, крім килимів.

Стівен спостерігав, із яким жалобним видом ходили базаром ці чоловіки, чиї вуста були постійно стулені, аби не мовити забороненого слова, чиї очі повсякчас вернулися від заборонених видив, чиї руки щомить боялися зробити якийсь заборонений рух. Йому здавалося, це якесь напівжиття. Нічим не краще від існування сновид або привидів. Реальним у цьому мовчазному місті на мовчазній землі здавався тільки гарячий вітер. І Стівенові подумалося, що він не здивується, коли одного дня цей вітер знесе начисто і поселення, і його мешканців.

Разом із джентльменом вони сіли в куточку базару піді рваним брунатним навісом.

— Навіщо ми тут узагалі, сер? — поцікавився Стівен.

— Щоби спокійно поговорити, Стівене. Мені дуже прикро повідомити тобі, що наші прекрасні плани безцеремонно понищені, а винні в цьому ті ж таки маги! Світ іще не бачив такої шельмівської пари! По-моєму, їхня єдина втіха — виказувати нам свою зневагу! Та, вірю я, одного дня…

Джентльмен охоче шпетив магів і навіть не думав пояснювати свої слова, тож Стівенові знадобився деякий час, аби розібратися в тім, що сталось. Схоже, Джонатан Стрейндж побував у англійського короля з візитом, мети якого джентльмен пояснювати не став, але й сам подався в гості до монарха, по-перше, подивитися, що собі надумав маг, а по-друге, познайомитися з королем.

— …навіть не знаю, як так сталося, що я досі не вшановував його величність своїм візитом. Виявилося, що він — просто чарівний дід! Дуже шанобливо поставився до мене! Ми чудово з ним поговорили! Він зазнав багатьох страждань від своїх підданих. Англійці кохаються на тому, щоб принижувати велич можновладних та благородних. Історія знає чимало достойників, котрі потерпали від цих лихих переслідувань: Карл І, Юлій Цезар і, понад усіх інших, ми з тобою!

— Перепрошую, сер! Ви згадали про плани. Які плани?

— Як це які? Наші з тобою плани звести тебе на англійський престол! Ти ж не забув?

— Хіба тут забудеш? Проте…

— Отож! Не знаю, якої ти думки, любий мій Стівене, — заявив джентльмен, який і не думав її дізнаватися, — але, зізнаюся, я вже втомився чекати, коли своїм ходом збудеться твоє чудесне призначення. Так уже й кортить підігнати забарних мойр і самому тебе коронувати. Хтозна-хтозна. Можливо, мені роковано стати шляхетним знаряддям, яке піднесе тебе на висоти, що належать тобі за правом! Очевидніше ж не буває! Так от! Під час бесіди з Королем мені спало на думку, що найперший же крок до твого королювання вимагає позбутися його! Зауваж, я не мав наміру шкодити старому. Навіть навпаки! Я милістю огорнув його душу й приніс йому щастя, якого він не знав багато років. Але мага це не влаштовувало! Я заледве сплів заклинання, як на мене ополчився той ворожбит і застосував стародавні могутні чари фейрі проти мене. Зроду не був я такий здивований! Хто б міг подумати, що йому відомі такі речі?

Тирада джентльмена ввірвалася, і Стівен устиг проказати:

— Я вам безмежно вдячний, сер, за ваші турботи, але не можу не відмітити, що в нинішнього короля тринадцятеро синів і дочок; найстарший із його дітей уже владарює в країні. Навіть якби король помер, корона безперечно перейшла би до котрогось із них.

— Так-так! Але королівські діти всі гладкі й дурні. Хіба кому кортить бути підданим таких страховидл? Коли ж англійський народ урешті зрозуміє, що на його чолі можеш стати ти, Стівене, — суцільна елегантність, чарівність, така благородна подоба прикрасить будь-яку монету, — то всі будуть просто зобов’язані негайно прийти у невимовний захват і підтримати твої претензії на трон! Інакше їх можна буде назвати дуже недалеким народом.

Джентльмен, подумалося Стівенові, розуміє характер англійців значно гірше, ніж йому здається.

Цієї миті їх розмову перервав якийсь варварський шум: хтось дмухав у велетенський ріг. Одразу кілька людей кинулися зачиняти великі міські ворота. Стівен стривожився, побоюючись, що місту загрожує якась небезпека, й озирнувся довкруги.

— Сер, що відбувається?

— Ці люди мають звичай замикатися на ніч, боронячись від язичницької напасті, — розслаблено відповів джентльмен. — А язичниками вони вважають усіх, крім себе. Так скажи мені, що ти про це думаєш, Стівене? Що нам тепер робити?

— Робити? Про що ви, сер?

— Про магів, Стівене! Магів! Тепер, коли твоя чудесна доля почала розгортатися перед моїми очима, я певен, що без їхнього утручання не обійдеться. Хоча мені й невтямки, чому їх обходить, хто королює в Англії. Мабуть, цим потворним та недалеким людям хочеться й короля такого самого. Ні, вони нам вороги, і тому нам годиться віднайти спосіб їх знищити. Отрута? Ножі? Пістолі?..

Наблизився аукціоніст із черговим килимом.

— Двадцять срібників, — поволі мовив він таким тоном, наче виносив праведний вирок цілому світу.

Джентльмен із будяковим волоссям задумливо подивився на килим.

— Звісно, цілком можливо, — проговорив він, — ув’язнити когось із них у візерунку на килимі років так на тисячу. Жахлива доля, яку я ощадливо готую тільки тим, хто завдав мені найбільших образ. Як-от ці двоє магів! Нескінченні повтори одних і тих самих кольорів та контурів, і це як не рахувати дратівливості від пилу та приниження від брудних плям. Усі бранці неодмінно втрачають здоровий глузд! Із килимового полону вони вертаються сповнені рішучості й бажання мститися усьому світу, так що аж магам і героям нової Доби доводиться об’єднувати зусилля, щоби вбити колишнього бранця або, зазвичай, повторно його ув’язнити ще на кілька тисяч років у значно страшнішій темниці. Так збігають тисячоліття, а божевільний шал і злоба тільки множаться в нім. Так, килими! Можливо…

Стівен хутко подякував аукціоністу і додав:

— Нам не потрібен килим. Прошу, сер, проходьте.

— Твоя правда, Стівене, — промовив джентльмен. — Попри свої вади, ці маги вправно обминають мої чари. Мусимо відшукати інший спосіб зломити їхній дух, позбавивши волі опиратися нам! Мусимо зробити так, аби вони довіку шкодували, що взагалі взялися до магії!

35

Джентльмен із Ноттінґемширу

листопад 1814 року

За час трирічної відсутності Стрейнджа м-р Дролайт та м-р Ласеллз тішилися з того, що їм вдалося почати відновлювати свій вплив на м-ра Норрелла. Хто б не хотів поговорити з м-ром Норреллом чи попросити його помочі, спершу мав звернутися до них. Вони радили м-ру Норреллу, як ліпше поводитися з міністрами, а міністрам — як ліпше поводитися з м-ром Нореллом. Вони були друзями та радниками найвидатнішого мага Англії, тож знайомства з ними добивалися усі найбагатші люди вищого світу королівства.

Відколи Стрейндж повернувся, м-р Дролайт та м-р Ласеллз, як і раніше, старанно служили м-рові Норреллу, але тепер Стрейнджева думка цікавила м-ра Норрела понад усе і саме з ним він радився найперше. Природно, такий стан справ був не до вподоби м-рові Дролайту та м-рові Ласеллзу, і перший з них робив усе, аби роздмухати ті маленькі непорозуміння та образи, які часом траплялися поміж двома магами.

— Самому не віриться, але я не знаю нічого, що б могло йому нашкодити, — говорив Дролайт Ласеллзу. — Ходять усілякі дивні чутки про те, що він коїв в Іспанії. Кілька людей розповідали мені, що він підняв цілу армію мертвих воювати француза. Трупи з покаліченими кінцівками і видертими очами та іще бозна-які жахіття! Що сказав би на це Норрелл, коли б дізнався?

Ласеллз зітхнув.

— Якби ж я міг вас переконати, що марно спричиняти сварки між ними. Рано чи пізно вони самі з цим впораються.

Через кілька днів після візиту Стрейнджа до короля у бібліотеці м-ра Норрелла на Гановер-сквер зібралися юрба його друзів і шанувальників, щоб помилуватися портретом обох магів пензля м-р Лоуренса[235] [236]. Завітали м-р Ласеллз та м-р Дролайт, м-р та місис Стрейндж і кілька королівських міністрів.

Художник зобразив м-ра Норрелла у простому сірому сурдуті та старомодній перуці. І сурдут, і перука були завеликими. Маг ніби потопав у них, а погляд його маленьких блакитних очей, що позирали на світ із дивною сумішшю переляку й зверхності, нагадав серу Волтеру Поулу кота його камердинера. Більшість із гостей мусіли докласти певних зусиль, аби знайти кілька слів похвали для Норреллової половини картини, зате радо захоплювалися Стрейнджевою половиною. М-р Лоуренс зобразив Стрейнджа у розслабленій позі за маленьким столиком позад м-ра Норрелла з глузливою напівусмішкою на вустах та з очима, повними сміху, таємниць та заклять, — як і годиться магові.

— О! Просто чудово! — вигукнула одна леді. — Погляньте, як темрява дзеркала відтіняє голову Стрейнджа.

— Усі вважають, що маги та дзеркала нерозлучні, — пробурчав м-р Норрелл. — У цьому кутку моєї бібліотеки немає ніякого дзеркала.

— Художники — ще ті хитруни, сер. Вони завжди змінюють світ відповідно до власних уявлень, — промовив Стрейндж. — У цім вони не відрізняються від магів. А деталь і справді цікава. Настільки темна, що нагадує радше двері, ніж дзеркало. Я майже відчуваю протяг звідти. Мені не подобається, що я сиджу настільки близько, — так же і застудитися можна.

Один із міністрів, який уперше потрапив до бібліотеки м-ра Норрелла, кілька разів із захватом похвалив гармонійність її пропорцій і довершене оздоблення, тому й інші також почали запевняти, яка вона гарна.

— Бібліотека справді дуже мила, — погодився Дролайт. — Але її годі рівняти до книгозбірні в абатстві Гертф’ю! Ось там справжня краса. Ніколи в житті я не бачив нічого настільки прекрасного й довершеного. Маленькі стрільчасті арки, склепіння з колонами в готичному стилі, оздоби з різьбленого листя — сухого й покрученого, неначе побитого страшним зимовим морозом. Усе з доброго англійського дуба, ясеня та в’яза. Найдосконаліша робота, яку я бачив у житті. «Містере Норрелле, — сказав я, коли вперше там побував, — у вашій душі є такі глибини, про які ми й не підозрювали. Ви справжній романтик, сер».

З погляду м-ра Норрелла було видно, що йому геть не подобається, коли про бібліотеку в Гертф’ю мовлять так багато, але м-р Дролайт не зважав і правив далі:

— Здається, наче ви у лісі, у невеличкому ліску наприкінці року, і корінці книжок — рудуваті, коричневі й висохлі од часу — тільки довершують це враження. Насправді, здається, книжок там — як листочків на дереві. — М-р Дролайт зупинився на мить. — А ви бували в Гертф’ю, містере Стрейндже?

Маг відповів, що досі не мав такої приємності.

— О, вам варто туди з’їздити, — зловтішно всміхнувся Дролайт. — Справді варто. Там просто дивовижно.

Норрелл із тривогою поглянув на Стрейнджа, але той промовчав. Маг відвернувся від товариства і взявся уважно вивчати власний портрет.

Коли всі розбрелися кімнатою і знайшли нові теми для розмови, сер Волтер пробурмотів:

— Не зважайте на його злосливість.

— М-м-м? — перепитав Стрейндж. — А, та я думаю не про це. Дзеркало. Вам не здається, ніби в нього можна ввійти? Не думаю, що це надто складно. Можна застосувати закляття об’явлення. Ні, розкриття. Чи обидва. І шлях буде відкрито. Один крок — і ви вже не тут. — Маг роззирнувся і промовив: — Одного дня я зроблю цей крок — і піду.

— Куди? — сер Волтер здивувався; він вважав, що немає кращого місця за Лондон з його гасовими ліхтарями, крамничками, кав’ярнями, клубами, тисячами вродливих жінок і тисячами різноманітних пліток, і припускав, що так думають усі.

— А! Туди, куди раніше ходили такі, як я. Блукати небаченими стежинами. За небо. По той бік дощу.

Стрейндж знову зітхнув і нетерпляче потупав правою ногою по килиму м-ра Норрелла. Здавалося, якщо він негайно не вирушить забутими стежинами, то ноги самі понесуть його, куди захочуть.

До другої години гості розійшлися, і м-р Норррел, побоюючись будь-якої розмови зі Стрейнджем, піднявся нагору і сховався у крихітній кімнатці в дальньому крилі будинку на третьому поверсі. Він сів за стіл і взявся до роботи. Дуже скоро він забув про все — про Стрейнджа, про бібліотеку в Гертф’ю, про неприємний осад на душі від просторікувань Дролайта. Тому м-р Норрелл трохи розгубився, коли через кілька хвилин у двері постукали й до кімнати зайшов Стрейндж.

— Прошу пробачення, що турбую вас, сер, — сказав він, — але я хотів би вас про дещо спитати.

— О! — збентежено відповів м-р Норрелл. — Звісно ж, я завжди радий відповісти на усі ваші запитання, але саме зараз маю нагальну справу, якою не можна знехтувати. Я розповів лорду Ліверпулю про наш план захисту узбережжя Великої Британії від штормів за допомогою магії, і він дуже втішений. Лорд Ліверпуль каже, що море щороку знищує власність на сотні тисяч фунтів. Лорд Ліверпуль вважає, що збереження власності — головне завдання магії у мирні часи. Як завжди, його милість бажає, щоб справу виконали негайно, а це чимала робота. На одне тільки графство Корнуол піде цілий тиждень. Боюся, нам доведеться відкласти бесіду до кращих часів.

Стрейндж усміхнувся.

— Коли магія така нагальна, як ви кажете, сер, то краще я допоможу вам, і ми могли б поговорити під час роботи. Звідки почнемо?

— З Ярмута.

— Що ви використовуєте? Беласіса?

— Ні, не Беласіса. Це реконструкція магії Стоксі для упокоєння буремних вод із «Пташиної мови» Ланчестера. Я не такий дурний, щоби вважати, ніби Ланчестер достеменно відтворив Стоксі, але нічого кращого в нас нема. Я трохи попрацював над Ланчестером і додав закляття Захисту та Нагляду Певенсі[237].

М-р Норрелл підсунув до Стрейнджа кілька аркушів паперу. Стрейндж прочитав їх, і маги взялися до справи.

По якомусь часі Стрейндж сказав:

— Нещодавно я знайшов у Ормскіркових «Об’явленнях про тридцять шість інших світів» згадку про край за дзеркалами, де, вочевидь, безліч добрих доріг, якими мандрівник може дістатися з одного місця в друге.

За інших обставин предмет цієї розмови не потішив б м-ра Норрелла, але, зрадівши, що Стрейндж не має наміру сваритися з ним через бібліотеку в Гертф’ю, маг розговорився:

— О, так! Справді існують шляхи, якими сполучено всі дзеркала світу. Великі маги Середньовіччя добре це знали. Без сумніву, вони часто ступали на ті дороги. Боюся, точніших відомостей у мене немає. Кожен із відомих мені авторів описував їх по-своєму. Ормскірк стверджує, що дороги пролягають через широке темне пустище, а Гікман[238] оповідає про величезний дім із безліччю темних переходів і широких сходів. Гікман пише, що в будинку є кам’яні мости, перекинуті через глибокі провалля, та канали з чорною водою, що тече між кам’яними стінами невідомо куди і невідомо навіщо.

Раптом настрій Норрелла значно покращився. Найбільшою насолодою для нього було ось так спокійно сидіти зі Стрейнджем і займатися магією.

— До речі, як там ваша стаття в наступний номер «Часопису для джентльменів»?

Стрейндж на мить замислився:

— Я ще її не дописав.

— Про що вона? Ах, ні, не кажіть мені. Я вже наперед засмаковую вашу статтю. Можливо, ви принесете її завтра з собою?

— Авжеж, завтра.

Того вечора, зайшовши до вітальні свого будинку на Сого-сквер, Арабелла зі здивуванням виявила, що килим вистелений маленькими клаптиками паперу, на яких видніються заклинання, нотатки та уривки розмов з Норреллом. Стрейндж стояв посеред кімнати, дивився на папірці й куйовдив собі чуприну.

— Про що, заради всіх святих, мені скласти наступну статтю в «Часопис для джентльменів»? — запитав він.

— Не знаю, любий. А містер Норрелл нічого не пропонував?

Стрейндж насупився.

— Чомусь він вважає, що стаття вже готова.

— Що ж, може, напишеш про дерева та магію? — запропонувала Арабелла. — Лишень недавно ти говорив, що це дуже цікава тема, якою несправедливо нехтують.

Стрейндж узяв чистий аркуш і взявся хутко шкрябати на ньому:

— «Дуб стане другом тобі і виступить проти ворогів твоїх, коли вважатиме, що твоє діло праве. Березові ліси, як відомо, прочиняють браму до Фейрі. Ясень не припинить тужити, доки не вернеться дому Король Крук»[239]. Ні, ні! Так не годиться. Я не можу про це написати. Норрелла поб’є грець.

Маг зім’яв аркуш і кинув його у вогонь.

— Ну, тоді, можливо, ти знайдеш хвилинку і послухаєш, що я маю тобі розповісти, — мовила Арабелла. — Сьогодні я віддала візит леді Вестбі й зустріла там дуже дивну юну леді, що, здається, перебуває під враженням, ніби ти навчаєш її магії.

Стрейндж кинув на дружину швидкий погляд і відказав:

— Я нікого не навчаю магії.

— Так, любий, — терпляче погодилась Арабелла. — Я це знаю. Тому так і здивувалася.

— І як же звати цю юну фантазерку?

— Міс Ґрей.

— Я з нею не знайомий.

— Розумна, елегантна дівчина, але не красуня. Вочевидь, вона дуже багата й просто нестямиться від магії. Усі так вважають. У неї є віяло, оздоблене твоїми портретами — твоїми й містера Норрелла — і вона прочитала кожне слово, що надрукували ви з лордом Портісгедом.

Стрейндж кілька секунд замислено на неї дивився, й Арабелла хибно припустила, що чоловік обмірковує її слова. Але коли він таки заговорив, то лише зауважив із м’яким докором:

— Люба, ти стоїш на моїх паперах.

Маг узяв дружину за руку й м’яко відсунув убік.

— Вона сказала, що заплатила тобі чотириста гіней за честь стати твоєю ученицею. І додала, що у відповідь ти надіслав їй листи з описами заклять і списками рекомендованих книжок.

— Чотириста гіней! Оце дивина. Я міг би забути юну леді, але не думаю, що зміг би забути чотириста гіней.

Клаптик паперу привернув Стрейнджеву увагу. Маг підняв його і взявся читати.

— Спершу я подумала, що вона все вигадала, аби викликати в мене ревнощі й спричинити між нами сварку, але, схоже, її одержимість — зовсім іншого штабу. Вона захоплюється не твоєю особою, а фахом. Я нічого не розумію. Що ж це за листи такі? І хто їх написав?

Стрейндж підняв маленький записник (то виявилася Арабеллина господарча книжка, яка не мала до чарівника жодного стосунку) і взявся щось туди занотовувати.

— Джонатане?

— М-м-м?

— Що мені сказати міс Ґрей при наступній зустрічі?

— Запитай у неї про чотириста гіней. Скажи, що я й досі їх не отримав.

— Джонатане! Справа серйозна.

— О, із цим я повністю згоден. Мало є настільки серйозних справ, як чотириста гіней.

Арабелла повторила, що це суцільна дивина. Сказала, що трохи хвилюється щодо міс Ґрей і додала, що хотіла б, аби Стрейндж поговорив із дівчиною і розкрив загадку. Але те все вона казала тільки для власного заспокоєння, адже чудово знала, що чоловік її вже не слухає.

Через кілька днів Стрейндж і сер Волтер Поул грали в більярд у кав’ярні Бедфорда, в районі Ковент-Ґарден. Гра зайшла в глухий кут, і сер Волтер, як завжди, почав звинувачувати Стрейнджа, буцімто той пересуває більярдні кулі по столу за допомогою магії.

Стрейндж заявив, що нічого подібного не робив.

— Я бачив, як ви торкнулися носа, — скаржився сер Волтер.

— Боже правий! — вигукнув Стрейндж. — Хіба ж людина не може чхнути? Я застудився.

Двоє друзів сера Волтера і Стрейнджа, підполковник Кегун Ґрант і полковник Меннінґем, які спостерігали за партією, зауважили, що коли ці двоє хочуть посваритися, то невже їм неодмінно треба займати більярдний стіл? Кегун Ґрант і полковник Меннінґем натякнули, що в товаристві є й інші люди — зацікавлені власне у більярді, — які мають охоту зіграти. Це зауваження призвело до ще гарячішої суперечки. На лихо, саме в цей час двоє джентльменів із провінції зазирнули до кімнати й поцікавилися, коли стіл звільниться для гри, адже не знали, що вечорами у четвер більярдна зала Бедфорда цілковито належала серу Волтеру Поулу, Джонатану Стрейнджу та їхнім близьким друзям.

— Слово честі, — відказав Кегун Ґрант. — Гадки не маю. Але, підозрюю, ще дуже нескоро.

Перший із прибулих джентльменів був кремезним, міцним на вигляд чоловіком у коричневому сурдуті з цупкої тканини і черевиках, що більше пасували провінційному ринку, аніж фешенебельним інтер’єрам Бедфорда. А другий, невисокий і кульгавий, мав на обличчі вираз непроминущого здивування.

— Але, сер, — зауважив перший чоловік, звертаючись до Стрейнджа щонайрозсудливішим тоном. — Ви ж розмовляєте, а не граєте. Ми з містером Тентоні прибули з Ноттінґемширу. Замовили вечерю. Але нас попросили зачекати годинку, доки вона приготується. Дозвольте нам пограти, доки ви балакаєте, а потім ми будемо тільки раді знову повернути вам стіл.

Він говорив із бездоганною чемністю, але це лише роздратувало Стрейнджа та його приятелів. Все в незнайомцеві вказувало, що він фермер або торговець, а тому лондонським добродіям геть не сподобалося, що чужинець наважився ними попихати.

— Якщо ви уважно поглянете на стіл, — відказав Стрейндж, — то побачите, що ми тільки почали. А просити джентльменів перервати партію до її закінчення — це нечувана справа у Бедфорда, сер.

— О, то ви ще не завершили? — привітно відповів джентльмен із Ноттінґемширу. — Тоді я щиро перепрошую. Але чи не могли б ви принаймні сказати, якою, на вашу думку, буде ця партія: короткою чи довгою?

— Ми вже вам відповіли, — повторив Ґрант. — Не знаємо.

Він кинув на Стрейнджа погляд, в якому ясно читалося: «Що за безнадійний бовдур!»

Саме тоді джентльмен із Ноттінґемширу запідозрив, що Стрейнджеве товариство не просто відмовляє йому, а ще й навмисно грубіянить. Він насупився і, кивнувши на свого невисокого й кульгавого супутника, мовив:

— Це перший візит містера Тентоні до Лондона, і навряд чи він захоче приїжджати знову. Я дуже хотів показати йому кав’ярню Бедфорда, але не чекав, що стріну тут таку нечемність.

— Що ж, коли вам тут не подобається, — розгнівано відказав Стрейндж, — можу хіба порадити вертатися додому, до свого… як ви так казали? Бозна-де-ширу?

Кегун Ґрант вельми холодно поглянув на джентльменів із Ноттінґемширу й зауважив, неначе ні до кого не звертаючись:

— Не дивно, що наше сільське господарство таке занедбане. Фермери нині тільки те й роблять, що вештаються бозна-де. До якого гульбища в королівстві не зайди, всюди натрапиш на фермера. Їх не цікавить нічого, крім розваг. Невже в Ноттінґемширі не треба сіяти пшеницю? Не треба годувати свиней?

— Ми з містером Тентоні не фермери, сер! — обурено вигукнув джентльмен із Ноттінґемширу. — Ми броварі. Міцний портер Ґеткоума і Тентоні — наше найвідоміше пиво, шановане у трьох графствах!

— Щиро вдячні, але в Лондоні вистачає і пива, і броварів, — зауважив полковник Меннінґем. — Прошу, не варто турбуватися заради нас.

— Але ми тут не для того, щоб продавати пиво! У нашого візиту значно шляхетніша мета! Ми з містером Тентоні — палкі шанувальники магії і вважаємо, що цікавитися нею — обов’язок кожного англійського патріота. Лондон — не лише столиця Великої Британії, а й осередок нашої магічної науки. Багато років найзаповітнішою мрією містера Тентоні було вивчати магію, але видатне мистецтво так занепало, що він впав у відчай. Друзі намагалися підбадьорити його. Ми казали, що коли здається, що гірше вже бути не може, тут справи й починають іти на добре. І ми мали рацію, адже майже негайно постали двоє найвеличніших магів, яких тільки знала Англія. Певна річ, я маю на увазі містера Норрелла і містера Стрейнджа! Вони створили такі дива, що всі англійці знову запишалися рідною країною, а до містера Тентоні повернулася надія одного дня приєднатися до числа магів.

— Справді? Що ж, тоді, гадаю, він засмутиться, — зауважив Стрейндж.

— Сер, ви й не уявляєте, як помиляєтеся! — переможно вигукнув джентльмен із Ноттінґемширу. — Містер Тентоні вивчає магічне мистецтво під орудою самого містера Стрейнджа!

На жаль, саме тієї миті м-р Стрейндж схилився над столом, балансуючи на одній нозі, щоб влучити по більярдній кулі. Почувши сказане, він так здивувався, що схибив, гупнув києм по столу й звалився додолу.

— Гадаю, тут якась помилка, — припустив Кегун Ґрант.

— Ні, сер. Жодної помилки, — запевнив джентльмен із Ноттінґемширу із обурливим спокоєм.

Підвіводячись, Стрейндж запитав:

— І який же він із себе, цей ваш містер Стрейндж?

— На жаль, — відказав приїжджий, — про це я не можу надати ніяких певних відомостей. Містер Тентоні ніколи не зустрічався з містером Стрейнджем. Настанови містер Тентоні отримує винятково в листуванні. Але ми плекаємо велику надію побачити містера Стрейнджа на вулиці. Завтра ми підемо на Сого-сквер, щоб подивитися на його будинок.

— Листування! — вигукнув Стрейндж.

— Смію припустити, що листовна освіта буде не дуже високої якості, — мовив сер Волтер.

— Аж ніяк! — вигукнув джентльмен із Ноттінґемширу. — Листи містера Стрейнджа сповнені мудрих порад і виняткових спостережень щодо стану англійської магії. Та ось, наприклад, нещодавно містер Тентоні написав містеру Стрейнджу з проханням підказати закляття, яке припинить дощ, — у нашій частині Ноттінґемширу дощі особливо рясні. Наступного ж дня містер Стрейндж відповів, що, хоча справді існують закляття, здатні рухати зливи й сонячне світло, наче фігури на шахівниці, він увізьметься накладати їх тільки за крайньої потреби, й порадив містерові Тентоні в цьому взоруватися на нього. Англійська магія, писав містер Стрейндж, виросла на англійському ґрунті і, в певному сенсі, живиться англійським дощем. Втручаючись в англійську погоду, ми неначе втручаємося у справи самої Англії, а втручаючись у справи Англії, ми ризикуємо підірвати самі підвалини англійської магії. На нашу думку, це надзвичайно яскравий прояв геніальності містера Стрейнджа, правда ж, містере Тентоні?

Чоловік із Ноттінґемширу злегка трусонув свого друга, і той кілька разів моргнув у відповідь.

— Ви коли-небудь таке казали? — пробурмотів сер Волтер.

— Знаєте, а мабуть, таки казав, — відповів Стрейндж. — Пригадую, як говорив щось у такому дусі… Коли ж це було? Здається, минулої п’ятниці.

— А кому ви це казали?

— Норреллові, звісно.

— А чи був у кімнаті ще хтось?

Стрейндж змовк на хвильку, а тоді повільно проказав:

— Дролайт.

— Он як!

— Сер, — звернувся Стрейндж до джентльмена з Ноттінґемширу. — Щиро перепрошую, коли образив вас. Але й ви маєте визнати, що в тому, як ви зверталися до мене, було щось не надто… Одним словом, у мене запальний характер, а ви мені дошкулили. Я Джонатан Стрейндж, і мені дуже прикро повідомити, що я ніколи не чув ні про вас, ні про містера Тентоні аж до сьогодні. Підозрюю, ми з містером Тентоні обоє стали жертвами негідної людини. Припускаю, містер Тентоні ще й платить мені за навчання? Дозвольте поцікавитися, куди він надсилає гроші? Якщо на Літтл-Райдер-стрит, тоді в мене є всі потрібні докази.

На жаль, джентльмен із Ноттінґемширу і м-р Тентоні склали власний образ м-ра Стрейнджа і уявляли його високим і широкоплечим, з довгою сивою бородою, пишномовним і старомодно вдягненим. Той м-р Стрейндж, що постав перед ними, виявився худим, чисто виголеним, швидким на мову і вбраним, як усі модні лондонські багатії. Звісно, спершу вони не змогли повірити, що бачать ту саму людину.

— Що ж, сумніви легко розігнати, — мовив Кегун Ґрант.

— Я покличу офіціанта, — запропонував сер Волтер. — Можливо, слово слуги зробить те, що не вдалося слову джентльмена. Джоне! Ходіть сюди! Ви нам потрібні!

— Ні-ні-ні! — вигукнув Ґрант. — Я геть не це мав на увазі. Джоне, можете йти. Ви нам не потрібні. Містер Стрейндж здатен на безліч див, які продемонструють його незрівнянну магічну майстерність краще, ніж будь-які запевняння. Зрештою, він Найвеличніший Маг цієї Доби.

— Але ж, — насупившись, уточнив гість із Ноттінґемширу, — хіба цей титул не належить містерові Норреллу?

Кегун Ґрант усміхнувся.

— Сер, ми з полковником Меннінґемом мали честь битися разом із його світлістю герцогом Веллінґтоном в Іспанії. І запевняю вас, там нічого не чули про містера Норрелла. Ми довіряли містерові Стрейнджу — ось цьому джентльмену. Якби він зараз погодився продемонструвати якийсь дивовижний зразок магії, то, гадаю, у вас не лишилося би жодних сумнівів, а ваша велика повага до англійської магії та англійських магів не дозволила б вам і далі мовчати. Певен, що ви самі захочете розповісти йому все, що знаєте, про ці підробні листи.

І Ґрант запитально подивився на джентльмена з Нотгінґемширу.

— Що ж, — мовив приїжджий. — Мушу сказати, ви дуже дивне товариство джентльменів, і гадки не маю, нащо ви розповідаєте ось такі байки. Щиро кажу вам, що вельми здивуюся, коли ці листи виявляться підробкою, адже від кожного їхнього рядка віє доброю англійською магією!

— Але, — мовив Ґрант, — як ми припускаємо, негідник використовує власні слова містера Стрейнджа, щоб підкріпити свої побрехеньки. Гадаю, це все пояснює. А тепер, аби довести, що він саме той, про кого ми кажемо, містер Стрейндж покаже щось таке, чого не бачила ще жодна жива душа!

— Справді? — перепитав гість. — І що ж він зробить?

Ґрант широко всміхнувся і повернувся до Стрейнджа, неначе й сам цікавився:

— Так, Стрейндже, розкажіть. Що ж ви зробите?

Натомість відповів сер Волтер. Він кивнув на велике венеційське люстро, що займало більшу частину стіни й відбивало зараз тільки пітьму, і сказав:

— Він ступить у те дзеркало і не повернеться назад.

36

Усі дзеркала світу

листопад 1814 року

Село Гемпстед розташоване за п’ять миль на північ од Лондона. За наших дідів це була нічим не прикметна купка хат і господ, але існування такої буколічної місцини під самісінькою столицею вабило численних любителів свіжого повітря й зелені. На їхню потіху тут з’явилися іподром та поле для гри в кулі. З яток торгували здобою, в чайних наливали гербату. Заможні люди купували собі тут будиночки, і вже незабаром Гемпстед перетворився на те, чим є сьогодні, — один із найулюбленіших курортів модного лондонського товариства. І водномить колишнє село розрослося до розмірів невеличкого містечка.

Дві години по тому, як сер Волтер, підполковник Ґрант, полковник Меннінґем і Джонатан Стрейндж посварилися з джентльменом із Ноттінґемширу, лондонським шляхом у Гемпстед заїхала карета, одразу повернувши в темний завулок, під покров густих бузинових кущів, бузку та глоду. Екіпаж підкотився до найдальшого будинку і зупинився там. З нього вийшов м-р Дролайт.

Колись тут була господа землероба, але за останні кілька років її значно покращили. Отвори крихітних, наче в сільській хаті, віконець — радше придатних для зберігання тепла, ніж для пропуску світла, — розширили й підрівняли; прості сіни замінили на терасу з балюстрадою, а дворище ферми начисто прибрали, розбивши в нім сад із квітами й кущами.

М-р Дролайт постукав у вхідні двері. Йому відчинила служниця і, не гаючись, провела до вітальні. Колись це була велика житлова кімната сільської господи, але всі ознаки її первинного призначення вже позникали за дорогими французькими шпалерами, персидськими килимами та англійськими меблями найновішого стилю.

Дролайту не довелося чекати й кількох хвилин. У кімнату зайшла леді. Висока, ставна й вродлива. На ній була сукня з червоного оксамиту, а білосніжну шию підкреслювало вигадливе гагатове намисто.

Крізь прочинені двері по той бік коридору виднілася їдальня, обставлена не дешевше, ніж вітальня. Страви на столі свідчили про самотню вечерю, а червоне плаття і чорне намисто хазяйка вдягла задля власної втіхи.

— О, мадам! — Дролайт підскочив, забачивши її. — Сподіваюся, ви добре почуваєтесь?

Жінка відмахнулася:

— Гадаю, добре. Принаймні якщо так можна почуватися, не маючи ні товариства, ні розваг.

— Що? — із жахом скрикнув Дролайт. — Ви тут геть сама?

— Маю лиш одну компаньйонку — стареньку тітку. А вона хіба проповіді мені читає. Буквально.

— О, мадам! — вигукнув Дролайт. — Тільки не марнуйте сил на молитви й проповіді. Розради в них нема. Натомість краще зосередьтеся на помсті.

— Зосереджуся. Гаразд, — просто погодилася вона й умостилася на диванчику навпроти вікна. — Як поживають містер Стрейндж та містер Норрелл?

— Зайняті, мадам! Страшенно-престрашенно зайняті! Хоч заради них самих, і вас також, волів би, щоб роботи в них було поменше. От учора містер Стрейндж питався і про вас. Цікавився, чи в доброму ви гуморі. «Ах, стерпному, пане, — сказав я йому. — Не більше ніж стерпному». Містера Стрейнджа приголомшила, мадам, одверто приголомшила поведінка ваших бездушних родичів.

— Справді? Шкода, що його гнів нічим не виявляє себе на ділі, — прохолодно зауважила вона. — Я сплатила йому понад сто гіней, а він так нічого й не вдіяв. Містере Дролайте, я втомилася від посередників, які намагаються якось дати раду моєму клопоту. Переказуйте містеру Стрейнджу мої вітання. Скажіть, я готова з ним зустрітися у будь-який час дня чи ночі, де він тільки забажає. Мені догодить будь-що. Інших справ у мене немає.

— Ах, мадам! Хотів би я зробити, як ви бажаєте. А як би хотів цього сам містер Стрейндж! Та, боюся, це геть неможливо.

— Ви так постійно говорите, але причин не називаєте. Принаймні жодної, яка би здалася мені вагомою. Гадаю, містер Стрейндж боїться поговору, якщо нас побачать разом. Але ж я ладна говорити тет-а-тет. Про це не обов’язково знати ще комусь.

— Ох, мадам! Ви геть не розумієте вдачі містера Стрейнджа! Та він ладен усе віддати, аби показати всьому світу, наскільки зневажає ваших гонителів. Це він тільки через вас такий обачливий. Боїться, що…

Однак чого боявся м-р Стрейндж, леді так і не дізналася, бо тієї самої миті Дролайт несподівано урвав мову й озирнувся з напрочуд бентежним виразом.

— Що це таке було? — запитав він.

Десь ніби відчинилися двері. Певніше, кілька дверей. У домі немовбито повіяв легіт, що приніс за собою напівзабуті запахи дитинства. Якось змінилося світло, бо тіні в кімнаті раптом ніби впали врізнобіч. Ось і все, не більше цього, проте, як часто стається, коли хтось чарує, ні Дролайт, ні леді не могли позбутися враження, що видимому світу довіряти більше не варто. Здавалося, підійди й торкнися будь-чого в кімнаті, та лише збагнеш, що там його насправді немає.

Вище дивана, де сиділа леді, на стіні висіло високе люстро. В нім відображався другий великий білий місяць у другому високому темному вікні посеред другої тьмяно освітленої кімнати. От тільки в задзеркальній кімнаті не було видно ні Дролайта, ні леді. Замість них проглядало щось невиразне, яке стало тінню, яка стала темним обрисом неясної фігури, що наближалася до них. Судячи зі шляху, який долав силует, задзеркальна кімната сильно відрізнялася від поцейбічної, і тільки світлові трюки й гра перспективи (неначе в театрі) вподібнювали їх одна до одної. Схоже, за дзеркалом пролягав довгий коридор. Волосся й сурдут на прибульці ворушив нечутний у домі вітер, і попри жваву ходу прибулець іще довго не міг добратися до кімнати. Нарешті він сягнув скла, але, хоч він на мить грізно застиг перед рамою, обличчя його все одно лишалося в тіні.

А потім із люстра спритно вискочив Стрейндж, обдарував присутніх своєю щонайчарівною усмішкою і побажав присутнім доброго вечора. Трохи помовчав, немов чекав на відповідь, але, так нічого й не дочекавшись, повів мову сам:

— Сподіваюся, мадам, ви пробачите мені мій пізній візит. Правду кажучи, мене трохи більше поводило манівцями, ніж я на те сподівався. Повернув не туди й мало не опинився в… е-е… хтозна-де.

Він знову змовк, ніби чекав, що його запросять присісти. Ніхто не запросив, тому маг знайшов собі місце сам.

Дролайт і леді в червоній сукні не зводили з нього погляду. Він усміхнувся їм у відповідь.

— Я саме заводив знайомство з містером Тентоні, — звернувся він до Дролайта. — Напрочуд милий джентльмен, хоч і не говіркий. Зате його приятель, містер Ґеткоум, розповів мені геть усе, що я хотів знати.

— Ви містер Стрейндж? — ахнула леді в червоній сукні.

— Так, мадам.

— Яке щастя! Містер Дролайт саме пояснював мені, чому нам ніяк не випадало зустрітись.

— Це правда, мадам. Аж по сьогоднішній вечір обставини не сприяли нашому з вами знайомству. Містере Дролайте, коли на те ваша ласка, представте мені леді.

Дролайт під носа пробурмотів, що даму в червоній сукні звуть місис Буллворт.

Стрейндж підвівся, вклонився місис Буллворт і знову сів.

— Гадаю, містер Дролайт повідомив вас про жахливу скруту, в якій я опинилася? — запитала місис Буллворт.

Стрейндж якось смикнув у відповідь головою, що можна було потрактувати так чи й інакше, або це взагалі могло нічого не означати.

— Оповідь чужими вустами ніколи не дорівняється до викладу людини, тісно пов’язаної з подіями, — промовив він. — Адже містер Дролайт із тих чи інших причин міг пропустити щось украй важливе. Прошу, мадам, зробіть мені приємність почути цю історію від вас.

— Всю?

— Всю.

— Ну, гаразд. Як вам уже відомо, я донька одного нортгемптонширського джентльмена. Мій батько має обширні володіння. Його будинок і доходи величезні. Ми належимо до найперших осіб графства. От тільки моя родина завжди вважала, що завдяки своїй красі та чеснотам я можу розраховувати на значно вище становище в світі. Два роки тому я вдало взяла шлюб. Містер Буллворт заможний, ми оберталися в якнаймодніших кругах. Однак щастя це мені не принесло. Торік улітку я на своє горе познайомилась із чоловіком, який був усім, чим не є містер Буллворт: вродливим, розумним, веселим. І кількох коротких тижнів вистачило, аби збагнути: цей чоловік мені важливіший від будь-кого на цілому світі. — Вона ледве здвигнула плечима. — За два дні до Різдва я покинула будинок свого законного чоловіка в товаристві нового знайомого. Я сподівалася — щиро надіялася, — що візьму розлучення з містером Буллвортом і одружуся з ним. Але він мав інші наміри. Наприкінці січня ми посварилися, і він покинув мене. Повернувся до свого дому і зажив звичним для нього життям. Але для мене шлях до колишнього життя був закритий. Чоловік мене зрікся. Друзі не хотіли навіть бачити в себе. Я змушена була покладатися лиш на ласку рідного батька. Він у свою чергу сказав, що забезпечуватиме мене до кінця моїх днів, щоправда, лиш за однієї умови: решту життя я маю збути в цілковитому всамітненні. Жодних балів, жодних світських раутів, жодних друзів. Нічого взагалі.

Якусь мить вона дивилася кудись удалечінь, немовби розмірковувала про все, що втратила, але вже невдовзі скинула цю меланхолію та заявила:

— Тепер же до діла!

Вона сіла за письмовий столик, витягла з шухлядки папірець і передала його Стрейнджеві.

— Як ви й запропонували, я уклала список людей, що зрадили мене, — пояснила вона.

— О, то я вам сказав укласти цей список? — промовив Стрейндж, беручи його в руки. — Це ж треба, який я діловий! А він чималий.

— Ет, кожне ім’я — це окреме замовлення, за яке ви одержите винагороду. Я взяла на себе сміливість позначити біля кожного імені покарання, якого, на мою думку, заслуговує ця людина. Щоправда, завдяки своєму неперевершеному знанню магії ви можете рокувати моїх ворогів на те, що краще годитиметься в їх випадку. Тож буду рада вислухати ваші рекомендації.

— «Сер Джеймс Саутвелл. Подагра», — прочитав Стрейндж.

— Це мій батько, — пояснила місис Буллворт. — Він мене до смерті замучив промовами про мою лиху вдачу, ще й виставив мене за двері рідного дому. Значною мірою саме він є призвідцею всіх моїх нещасть. Шкода, не можу пересилити себе й просити для нього тяжчої хвороби. Не можу, і все. Мабуть, це і є сумнозвісна жіноча слабкість.

— Подагра завдає напрочуд великого болю, — зауважив Стрейндж. — Принаймні, так говорять.

Місис Буллворт нетерпляче відмахнулася.

— «Міс Елізабет Черч, — далі читав Стрейндж. — Розладнати заручини». Хто така ця Елізабет Черч?

— Моя кузина. Нудна, вічно сидить гаптує. Поки я не одружилася з містером Буллвортом, на неї ніхто навіть уваги не звертав. А от зараз, до мене дійшов поголос, зібралася заміж за священника, і мій батько виписав їй чек, аби вона купила весільну сукню та нові меблі. Пообіцяв Ліззі та її нареченому, що зробить усе, аби забезпечити їхні вигоди. Будуть тепер як у маслі… Житимуть у Йорку, ходитимуть там на звані вечері, відвідуватимуть раути й бали — всі ті розваги, які мали би належати мені. Містере Стрейндже, — скрикнула вона, розпалюючись — хіба немає на світі заклять, від яких цей священник зненавидів би один лиш вид Ліззі? Щоб його аж тіпало від її голосу?

— Не знаю, — проказав Стрейндж. — Ніколи раніше над цим не думав. Певно, існують. — Він знову повернувся до списку: — «Містер Буллворт…»

— Мій чоловік, — уточнила вона.

— «…Щоб собаки покусали».

— Завів собі сім здоровецьких собацюр і турбується про них більше, ніж про людей.

— «Місис Буллворт-старша…» Припускаю, це ваша свекруха. «Нехай утопиться в балії для прання. Вдавиться на смерть своїм абрикосовим конфітюром. Випадково згорить у печі для хліба». Три смерті на одну жінку. Перепрошую, місис Буллворт, та навіть наймогутніші маги в історії не спромоглися би трьома різними способами вбити одну людину.

— Скільки разів уб’єте, стільки й згодиться, — уперто відказала місис Буллворт. — Стара просто нестерпна: як почне нахвалювати себе, добру господиню, то не може спинитись. До смерті набридли її теревені.

— Зрозуміло. У вас тут просто шекспірівські пристрасті. А от і останнє ім’я. «Генрі Ласеллз»[240]. А я знайомий із цим джентльменом. — Стрейндж із німим питанням поглянув на Дролайта.

— Саме його покровительства я шукала, покидаючи будинок чоловіка, — пояснила жінка.

— Он воно як! І якої ж вам хочеться для нього долі?

— Банкрутство, — розлюченим низьким голосом відповіла вона. — Божевілля. Пожежа. Недуга, яка спотворить його. Нехай його затопче кінь! Нападе й поріже йому обличчя злодій! Нехай його щоночі переслідує кошмар, позбавляючи сну! — Місис Буллворт підвелася і стала крокувати кімнатою: — Нехай газети напишуть про всі його безчесні діяння! Нехай його цурається весь Лондон! Нехай він спокусить якусь селянку, що збожеволіє від кохання до нього. Нехай вона роками переслідує його. Нехай усі глузують із нього через неї. Нехай не знатиме він через неї спокою. Нехай помилка доброчесної людини накличе на нього обвинувачення в жахливому злочині. Нехай спізнає він приниження судове й тюремне. Нехай його затаврують! Нехай його відлупцюють! Нехай його відшмагають! Нехай скарають на горло!

— Місис Буллворт, — звернувся до неї Стрейндж, — благаю вас, заспокойтесь.

Хазяйка покинула ходити по кімнаті. Припинила накликати всі можливі біди на голову м-ра Ласеллза, але заспокоїтися ніяк не могла. Вона часто дихала, вся тремтіла, і гнів легко читався на її обличчі.

Стрейндж спостерігав за нею, поки не вирішив, що місис Буллворт опанувала себе і здатна зрозуміти все, що він хоче сказати.

— Я дуже перепрошую, місис Буллворт, — почав він, — та ви стали жертвою безсердечного шахрайства. Ця особа, — тут він зиркнув на Дролайта, — вам брехала. Ні містер Норрелл, ні я не займаємося приватними справами. Ми ніколи не давали цій особі повноважень представляти нас і не настановляли шукати нам клієнтів. І до сьогоднішнього вечора я навіть імені вашого не чув.

Місис Буллворт якусь мить не могла відвести від нього очей, а потім повернулася до Дролайта:

— Це правда?

Дролайт уп’явся жалюгідним поглядом у килим і пробурмотів якусь тираду, із якої можна було розібрати лиш слова «мадам» і «особливе становище».

Місис Буллворт потягнулася до шнурка із дзвінком.

На виклик прийшла покоївка, що раніше була пустила м-ра Дролайта в будинок.

— Гейвергілл, — проказала хазяйка, — проведіть містера Дролайта.

На відміну від більшості покоївок у модних садибах, котрих добирали головним чином за їхню миловидість, Гейвергілл була діловитою жінкою середнього віку з дужими руками та невблаганним виразом обличчя. Щоправда, цього разу роботи їй не знайшлося, оскільки м-р Дролайт радо скористався нагодою зникнути. Він підхопив свій ціпок, і його ніби вітер здув, тільки-но Гейвергілл відчинила перед ним двері.

Місис Буллворт повернулася до Стрейнджа:

— Ви мені допоможете? Виконаєте мої прохання? Якщо грошей мало…

— Ох, ці гроші! — Стрейндж презирливо відмахнувся. — Пробачте, але я щойно пояснив: я не займаюся приватними справами.

Вона довго дивилася на нього і здивовано промовила:

— Невже вас геть не зворушило моє жалюгідне становище?

— Навпаки, місис Буллворт. Мені вкрай неприємний моральний уклад, за якого покарання зазнає тільки жінка, а чоловік ні на ріску не поділяє з нею провину. Та не більше. Я не можу шкодити невинним людям.

— Невинним! — згукнула хазяйка. — Невинним! Хто ж із них невинний? Ніхто!

— Місис Буллворт, мені нічого додати. Нічим зарадити не можу. Пробачте мені.

Вона подарувала йому кислий погляд.

— Хм-м, ну, гаразд. Принаймні вам вистачило делікатності не радити покаятись, зайнятися добрими ділами, сісти за шиття абощо. Інші дурні тільки й повчають, як почати життя з нуля та зцілити розбите серце. Хай там як, а, гадаю, нам обом буде краще поставити крапку в цій розмові. На добраніч, містере Стрейндже.

Стрейндж поклонився. Виходячи з кімнати, він замислено подивився на дзеркало, так ніби віддав би перевагу цьому способу покинути дім, але Гейвергілл тримала двері відчиненими, та й правила добропристойності закликали його вийти звичним способом.

Без коня й карети магу довелося йти з Гемпстеда на Сого-сквер цілі п’ять миль. Перед власним парадним він зрозумів, що була вже майже друга година ночі, а в будинку світилися геть усі вікна. Не встиг він вивудити ключ із кишені, як двері розчинив Кегун Ґрант.

— Святі небеса! Що ти тут робиш? — вигукнув Стрейндж.

Ґрант не завдав собі клопоту відповісти, а натомість розвернувся й крикнув углиб дому:

— Це він, мем! З ним усе гаразд!

З вітальні одразу ж, мало не перекидаючись, вискочила Арабелла, а за нею — сер Волтер. Потім із коридору, що вів до кухні, вигулькнули Джеремі Джонс і декілька слуг.

— Що сталося? Що не так? — здивовано озирав їх усіх Стрейндж.

— Ну і йолоп! — розреготівся Ґрант, любовно звихривши чуприну мага. — Ми ж так хвилювалися за тебе! Де тебе, в біса, носило?

— У Гемпстеді.

— Гемпстеді! — вигукнув сер Волтер. — Ми дуже раді бачити вас! — Він глянув на Арабеллу й знервовано додав: — Боюся, ми тільки дарма змусили хвилюватися місис Стрейндж.

— О! — Стрейндж повернувся до дружини. — Сподіваюся, ти не злякалась? Зі мною все гаразд. Як і завжди.

— Ну, от, мем, я ж казав! — весело заявив підполковник Ґрант. — У яку би небезпеку містер Стрейндж не втрапляв у Іспанії, але ніколи не змушував нас хвилюватись. Йому вистачить розуму, щоб дати раду всякій загрозі.

— Так і стоятимемо в коридорі? — запитав Стрейндж. По дорозі із Гемпстеда він багато думав про магію й планував думати далі удома. Але тут його зустрів цілий натовп людей, що усі говорили без угаву. В нього пропав настрій.

Він пройшов до вітальні й попросив Джеремі принести вина і чогось перекусити. Коли всі розсілися по кріслах, він проказав:

— Усе, як ми й гадали. Дролайт від нашого з Норреллом імені приймав замовлення на всі можливі чари чорної магії. Я заскочив його в товаристві дуже неврівноваженої молодої дами, яка забажала, щоб я обрушив найстрашніші муки на голови її родичів.

— Який жах! — промовив підполковник Ґрант.

— А Дролайт же що? — спитав сер Волтер. — Як він усе пояснив?

— Ха! — невесело реготнув Стрейндж. — А ніяк. Просто втік. І це дуже шкода, бо я майже надумав викликати його на дуель.

— То тепер ти вже й на дуелі викликаєш? — ахнула Арабелла.

Сер Волтер і Ґрант стривожено глянули на неї, але Стрейндж був надто занурений у свої слова, аби помітити її сердите обличчя.

— Не думаю, щоб він прийняв цей виклик, але хотілося його трохи полякати. Бог мені свідок — він заслужив.

— Ти нам так нічого і не розказав про тамтешнє королівство, про дорогу — чи що там було — у задзеркаллі, — промовив підполковник Ґрант. — Усе, як ти й думав?

Стрейндж помотав головою.

— Мені бракує слів. Все, чим займалися ми з Норреллом, тьмяніє в порівнянні з цим! А ми ж маємо нахабство величати себе магами! Шкода, мені не передати всієї тамтешньої величі! Обширу й складності! Не описати великих кам’яних палат, ходи в які відкриваються на кожному кроці! Спершу я намагався вгадати їх число й протяжність, але вже скоро покинув цей задум. Їм, здається, немає ліку. Там у кам’яних берегах каналів тече тиха вода. Похмурої ночі вона здавалася чорною. Я бачив сходи, що пнулись у вишину і зникали в ній, і сходи, що спускалися в непроглядну тьму. Потім я несподівано пройшов у якусь арку й опинився на кам’яному мосту, який біг понад темним порожнім краєм. Міст був неозорий, я не бачив його кінців. Тільки уявіть собі міст, що сполучив би одну околицю Лондона з іншою, Іслінґтон із Твікенемом! Або навіть Йорк із Ньюкаслом! Та де б я не йшов, повсюди бачив його подобу.

— Чию подобу? — спитав сер Волтер.

— Чоловіка, на якого ми з Норреллом зводили наклеп майже в усіх своїх писаннях. Чоловіка, чиє ім’я не можна згадувати в присутності Норрела. Чоловіка, який збудував усі ті палати, канали, мости — усе! Джона Ускґласса, Короля Крука! Звісно ж, за минулі століття його споруди занепали. Для чого би Джон Ускґласс не прокладав тоді дороги, зараз вони йому не потрібні. Попадали статуї, обвалилося мурування. Бозна-звідки прориваються якісь пасма проміння. У кам’яниці не пройдеш, в деяких стоїть вода. І от що дивно: куди б я не йшов, усюди попадалося багато розкиданого взуття. Гадаю, воно належало іншим мандрівникам. Усе старомодне й дуже ветхе. Із цього можна зробити висновок, що тими шляхами давно ніхто не блукав. За весь час там я побачив тільки одну особу.

— Ви бачили когось іще? — здивувався сер Волтер.

— О, так! Принаймні мені здалося, що то була якась особа. Я бачив, як білою дорогою по темній пустці сунулася чиясь тінь. Бачте, я постійно перебував на мосту — найвищому мосту, які я бачив за все моє життя. Земля була в тисячах футів піді мною. От я глянув униз і когось побачив. Якби не Дролайт, якого конче було потрібно відшукати, я безперечно би знайшов, як спуститися вниз, і пішов би за тою персоною — однаково, чоловіком чи жінкою, — бо, думаю, немає для мага кращого способу провести час, як у розмові з тою особою.

— А чи безпечно це? — поцікавилася Арабелла.

— Чи безпечно? — зневажливо перепитав Стрейндж. — О, ні. Навряд чи. З іншого боку, полещу собі і скажу, що й сам я не надто «безпечний». Сподіваюся, я не проґавив свій шанс. Сподіваюся, що завтра, коли я вернуся туди, то зможу розгадати, куди подалася та загадкова особа.

— Вернетеся? — вигукнув сер Волтер. — Ви впевнені, що…

— Отож! — перебила його Арабелла. — Я вже бачу, як усе буде! Ти ходитимеш тими стежками кожної хвилини, вільної від містера Норрелла, а я жалюгідно сидітиму тут і перейматимусь, побачу тебе знов чи ні!

Стрейндж здивовано поглянув на неї.

— Що сталося, Арабелло?

— Сталося?! Ти надумав наражати себе на страшну небезпеку, а я повинна мовчати?

Стрейндж сплеснув руками, благально й безпорадно водночас, немовби звертався до сера Волтера і Ґранта, щоб вони виступили свідками й пояснили, чому вона поводиться вкрай нерозважливо.

— Коли ти дізналась про мій від’їзд до Іспанії, — промовив він, — то зберігала цілковитий спокій, хоча там тоді навісніла жахлива війна. Зараз же навпаки…

— Цілковитий спокій? Нічого подібного, можу тебе запевнити! І я страшенно хвилювалася за тебе, як і всі дружини, матері та сестри всіх солдатів в Іспанії. Ми погодилися, що це твій обов’язок. Крім того, в Іспанії ти мав із собою цілу англійську армію, а там ти будеш сам-один. І я кажу «там», проте ніхто з нас навіть не знає, де це взагалі!

— Перепрошую, але мені точно відомо, де. Це Королівські Шляхи. Ну ж бо, Арабелло, боюся, ти трохи спізнилася з несхваленням моєї професії!

— Ні, це нечесно! Я ніколи й слова не сказала проти твого фаху. Думаю, в тебе одне з найшляхетніших занять у цілім світі. І я без міри пишаюся тим, чого ви досягли із містером Норреллом, і я ніколи анітрохи не заперечувала проти того, щоб ти вчився новій магії. Однак досі тебе вдовольняли пошуки нових відкриттів у книжках.

— Більше не вдовольняють. Запроторити мага-пошуковця в книгозбірню — все одно, що сказати першопроходцю — мовляв, так, шукай собі в Африці витоки… як же там звуться ті їхні річки… тільки далі від Танбридж-Веллса[241] не їдь!

Арабелла скрикнула від знемоги:

— Я думала, ти будеш магом, а не першовідкривачем!

— Це одне й те саме. Мандрівник не може сидіти вдома за мапами, які склали інші. Маг не примножить магічне знання, читаючи чужі книжки. Хіба не очевидно, що рано чи пізно ми з Норреллом повинні вийти за межі книжок? Мені — очевидно.

— Справді? Тобі очевидно? Ну, Джонатане, сумніваюся, що це так само очевидно для Норрелла.

Під час цієї бесіди сер Волтер і підполковник Ґрант почувалися дуже ніяково, як завжди буває з людьми, що ненавмисне стали свідками маленької подружньої незгоди. До того ж вони чудово усвідомлювали, що цієї миті ні Арабелла, ні Стрейндж прихильними до них не були. Вони вже вислухали від хазяйки кілька різких слів, коли зізналися, що це вони заохотили її чоловіка вдатись до небезпечних чарів. Тепер же на них метав розгнівані погляди й сам Стрейндж, немовби запитував, за яким правом вони явилися до нього в дім глупої ночі та розбурхали гнів його зазвичай добродушної дружини. Як тільки випадало щось віддалено схоже на паузу в розмові, підполковник Ґрант бурмотів незв’язні слова про пізню годину та гостинність, якою він не має права зловживати, і казав їм на добраніч. От тільки ніхто на ці слова анітрохи не зважав, тож йому доводилося й далі сидіти на місці.

Сер Волтер був людиною рішучішою. Він визнав, що помилився, відправивши Стрейнджа в задзеркальну подорож, і прийняв тверде рішення виправити ситуацію. Як політик він ніколи не вагався, роздаючи поради, і навіть якщо про них ніхто не просив, його це не спиняло.

— А ви вже прочитали всі книжки про магію? — із притиском запитав він у Стрейнджа.

— Що? Ні, звісно же, ні! Ви й самі це чудово знаєте! — обурився маг. (Він саме подумав про книжки в бібліотеці Гертф’ю.)

— Ці палати, які ви бачили сьогодні. Ви знаєте, куди вони ведуть? — запитав сер Волтер.

— Ні, — відповів Стрейндж.

— Вам відомо, що то за темна земля, над якою пролягає міст?

— Ні, але…

— Тоді краще, аби ви прислухалися до думки місис Стрейндж і побільше почитали про ці дороги, перш ніж вертатися на них, — виголосив сер Волтер.

— Так відомості з книжок суперечать одні одним. Вони неточні! Навіть Норрелл так говорить, а він прочитав усе, що тільки можна. Будьте вже певні!

Арабелла, Стрейндж і сер Волтер сперечалися ще зо пів години, аж нарешті всі розсердилися, посмутніли і страшенно захотіли спати. Здається, тільки Стрейнджа нітрохи не бентежили описи моторошних мовчазних палат, нескінченних доріжок і неозорих похмурих країв. Арабеллу вони достоту лякали, і навіть сер Волтер із підполковником Ґрантом почувалися стурбовано. Магія, така знайома ще кілька годин тому, така англійська, раптом стала нелюдською, неземною, іншосвітною.

Стрейндж був певен, що в усій країні не знайдеться інших людей, які би розуміли його ще менше, а дратували його — ще більше. Вони відмовлялися усвідомити, що він зробив щось екстраординарне. Не буде перебільшенням сказати (на його думку), що це було найбільш екстраординарне досягнення всієї його магічної кар’єри. Жодному англійському магові після Мартіна Пейла не випадало ступити на Королівські Шляхи. Але що ж замість привітань і захвату його здібностями (чого можна було чекати від будь-кого на їхньому місці)? Вони тільки скиглили й скаржилися не гірше самого Норрелла.

Наступного ранку він прокинувся з рішучим наміром повернутись на Королівські Шляхи. Він бадьоро привітався з Арабеллою, поговорив із нею на безліч далеких тем і спробував удати, ніби вони посварилися через її втому та збентеженість вчорашнього вечора. Та задовго до того, як він зміг скористатися цією придумкою (і вислизнути непомітно на Королівські Шляхи крізь найближче велике дзеркало), Арабелла йому впрост заявила, що почувається нічим не краще від минулої ночі.

Зрештою хіба не марні наші спроби розібратися в хитросплетіннях подружніх сварок? Такі розмови зазвичай течуть плутано, мов велика річка: до них, ніби притоки, вливаються суперечки й образи попередніх років — цілковито незбагненні для всіх, крім двох, котрих вони стосуються найбільше. У таких зіткненнях жодна сторона ніколи ще не доводила свою правоту, а навіть якщо й доводила, хіба воно щось значить?

Бажання жити в гармонії й дружніх стосунках дуже сильне, і Стрейндж з Арабеллою в цім ні від кого не різнилися. Врешті-решт, після дводенної суперечки та обміну аргументами, вони дали одне одному обіцянку. Він — що ніколи без її дозволу ногою не ступить на Королівські Шляхи. Вона — навзамін — що дарує йому цей дозвіл, як тільки він її переконає, що це безпечно.

37

Cinque Dragownes

листопад 1814 року

Сім років тому будинок м-ра Ласеллза на Брутон-стрит вважався одним із найкращих у Лондоні. Йому була притаманна та досконалість, досягти якої могла лише дуже багата і дуже ледача людина, що присвячує левову частку свого часу колекціонуванню картин і скульптур, а левову частку душевних сил — вибору меблів і шпалер. М-р Ласеллз вирізнявся гарним смаком і хистом відшукувати нові, незвичайні поєднання кольорів. Особливо до душі йому припали синя та сіра барви, а також темні, металево-бронзові відтінки. Однак у нього не виникало прив’язаності до надбань. Він продавав картини так само часто, як і купував, а тому його оселя ніколи не вироджувалася до гармидеру картинної галереї, на який скидаються помешкання деяких колекціонерів. Кожну з Ласеллзових кімнат прикрашала тільки дрібка картин і objets d’art, але до дрібки тої належали найпрекрасніші й найвидатніші витвори мистецтва в усьому Лондоні.

Одначе досконалість помешкання м-ра Ласеллза суттєво змаліла за останні сім років. Вишукані, як і раніше, кольори зовсім не змінювалися. Меблі були дорогими, але за модою семирічної давнини. За цей час колекція Ласеллза не поповнилася жодною картиною. В останні сім років неймовірні стародавні скульптури прибували до Лондона з Італії, Єгипту та Греції, та вони прикрашали збірки інших джентльменів.

Більше того, певні ознаки свідчили, що власник будинку долучився до якоїсь корисної діяльності, що він певною мірою навіть працював. Звіти, рукописи, листи й урядові документи громадилися на всіх столах і стільцях, а примірники «Друзів англійської магії» й книжки про магію лежали в кожній кімнаті.

Істина полягала в тому, що, хоча Ласеллз і далі ставився до роботи з великою відразою, він ще ніколи не був таким заклопотаним, як протягом останніх семи років, відколи м-р Норрелл прибув до Лондона. І хоча саме він запропонував призначити лорда Портісгеда головним редактором «Друзів англійської магії», те, як його милість виконував свої редакторські обов’язки, доводило роздратування Ласеллза до крайньої межі. Лорд Портісгед у всьому поступався м-ру Норреллу — не зволікаючи, вносив усі непотрібні поправки м-ра Норрелла, — тож недивно, що «Друзі англійської магії» ставали нуднішими й велемовнішими з кожним випуском. Восени 1810 року Ласеллз примудрився отримати посаду співредактора. «Друзі англійської магії» могли похвалитися чи не найбільшою на все королівство кількістю передплатників, а тому роботи було чимало. До того ж Ласеллз писав про сучасну магію для інших видань і газет; він давав уряду поради з магічної політики; мало не щодня навідував м-ра Норрелла, а у вільний час вивчав історію і теорію магії.

На третій день після візиту Стрейнджа до місис Буллворт Ласеллз сидів у бібліотеці та працював у поті чола над новим випуском «Друзів англійської магії». І хоча полудень уже минув, Ласеллз так і не знайшов часу поголитися чи переодягтися, а тому нидів у домашньому халаті серед купи книжок, паперів, тарілок і чашок з-під кави. Потрібного листа бракувало, а тому Ласеллз вирушив на його пошуки. Зайшовши до вітальні, він виявив, що там хтось є.

— О, — промовив господар. — Це ви.

Нікчемне створіння, що скоцюрбилося у кріслі біля каміну, підвело голову й мовило:

— Слуга пішов вас шукати й повідомити про мій прихід.

— А! — вигукнув Ласеллз і змовк, вочевидь, не знаючи, що сказати далі. Він сів у крісло навпроти, сперся підборіддям на кулак і замислено поглянув на Дролайта.

Обличчя Дролайта зблідло, а очі, здавалося, запали. Сурдут вкрився пилом, черевики були начищені недбало, і навіть сорочка мала неохайний вигляд.

— Як на мене, дуже нелюб’язно з вашого боку, — мовив нарешті Ласеллз, — брати гроші за те, щоб я збанкрутував, скалічився і збожеволів. І ще з кого — з Марії Буллворт![242] Не збагну, чому вона так на мене розгнівалася! Її провина не менша за мою. Я ж не змушував її виходити заміж за Буллворта. Лише запропонував вихід, коли вона більше не могла терпіти свого чоловіка. Це правда, що вона хотіла, аби Стрейндж наслав на мене проказу?

— О, можливо, — зітхнув Дролайт. — Я справді не знаю. Ніколи в світі вам нічого по-справжньому не загрожувало. Ви сидите тут, у багатстві, здоров’ї і затишку, як і завжди, а я став найжалюгіднішим створінням у Лондоні. Я три дні не спав. Уранці руки в мене трусилися так, що я ледве зміг зав’язати краватку. Ви й гадки не маєте, як принизливо для мене з’являтися перед людьми у такому нікчемному вигляді. Хоча яка різниця, коли ніхто й так мене не приймає? Переді мною зачинилися усі двері Лондона. Мене впустили тільки у ваш дім. — Він змовк. — Мабуть, не варто було вам про це казати.

Ласеллз знизав плечима і відповів:

— А от чого мені не збагнути: як ви сподівалися досягнути успіху з такою нісенітною схемою.

— Чого ж нісенітною? Навпаки: я дуже ретельно добирав… клієнтів. Марія Буллворт живе усамітнено від поспільства. Ґеткоум і Тентоні — броварі! З Ноттінґемширу! Хіба можна було передбачити, що вони зі Стрейнджем узагалі стрінуться?

— А як же міс Ґрей? Арабелла Стрейндж познайомилася з нею в домі леді Вестбі на Бедфорд-сквер.

Дролайт зітхнув.

— Міс Ґрей — усього вісімнадцять років, і вона мешкала зі своїми опікунами у Вітбі. За батьковим заповітом, вона мусила в усьому покладатися на їхні побажання, поки не досягне тридцяти шести літ. А опікуни ненавиділи Лондон і затялися ніколи не полишати Вітбі. На жаль, обоє підхопили застуду і раптово померли два місяці тому, а нікчемне дівчисько одразу ж чкурнуло до столиці. — Дролайт змовк і нервово облизав губи. — Норрелл дуже гнівається?

— Зроду його таким не бачив, — тихо відказав Ласеллз.

Дролайт іще більше втиснувся у крісло:

— Що вони зі мною зроблять?

— Не знаю. Відколи стало відомо про вашу маленьку пригоду, я вирішив, що краще буде певний час не навідуватися на Гановер-сквер. Я чув від адмірала Саммергейза, що Стрейндж хотів викликати вас на поєдинок…

У Дролайта вирвався переляканий зойк.

— …Але Арабелла не схвалює дуелі, тому з цього нічого не вийшло.

— Норрелл не має права гніватися на мене! — раптом заявив Дролайт. — Він усім завдячує мені! Магічні штучки — це дуже добре, але, якби я не взявся за нього й не почав усім показувати, ніхто б про того чарівника й не чув. Він не міг обійтися без мене тоді, не обійдеться і зараз.

— Гадаєте?

Темні очі Дролайта розширилися, як ніколи. Він засунув пальця до рота, неначе хотів погризти ніготь, аби заспокоїтись, але, виявивши, що досі не зняв рукавички, швидко витягнув його.

— Я знову зайду до вас увечері, — мовив він. — Ви будете вдома?

— Імовірно! Я майже пообіцяв леді Блессінґтон завітати до її салону, але сумніваюся, що піду туди. Ми дуже відстаємо з номером «Друзів». Норрелл закидає нас суперечливими інструкціями.

— Стільки роботи! Мій сердешний Ласеллзе! Вам це нітрохи не пасує! Старий вас просто запроторив у рабство!

Щойно Дролайт пішов, Ласеллз викликав слугу:

— Емерсоне, за годину я вийду в місто. Скажи, хай Волліс підготує мені вбрання… О, Емерсоне, ще одне! Містер Дролайт висловив намір повернутися сюди пізніше, увечері. Коли він прийде, за жодних обставин не приймайте його.

У той самий час, коли відбувалася викладена повище розмова, м-р Норрелл, м-р Стрейндж і Джон Чилдермасс зібралися в бібліотеці на Гановер-сквер, аби обговорити Дролайтове віроломство. М-р Норрелл мовчки сидів і дивився на вогонь, доки Чилдермасс розповідав Стрейнджеві, як виявив іще одну жертву шахрайства — підстаркуватого джентльмена з Твікенема на прізвище Пелґрейв, який заплатив Дролайтові двісті гіней, аби його життя подовжилося ще на вісімдесят років і повернулася молодість.

— Я не певен, — правив далі Чилдермасс, — що ми коли-небудь дізнаємося напевне, скільки людей платили Дролайтові, гадаючи, що замовляють вам чорну магію. Містерові Тентоні і міс Ґрей обіцяли у майбутньому якесь впливове становище в ієрархії магів, яка, за словами Дролайта, ось-ось має постати. Не вдаватиму, буцімто добре розумію, про що йдеться.

Стрейндж зітхнув.

— Навіть не знаю, як ми зможемо переконати людей, що непричетні до всього цього. Щось потрібно робити, але щиро зізнаюся: гадки не маю, що саме.

Раптом м-р Норрелл сказав:

— Останні два дні я ретельно обмірковував цю справу — власне, ні про що інше я не міг думати — і прийшов до висновку, що нам слід повернути Cinque Dragownes![243]

Ненадовго запала тиша, а тоді Стрейндж промовив:

— Даруйте, сер. Ви сказали «Cinque Dragownes»?

М-р Норрелл кивнув.

— Ясна річ, такого лиходія мають судити Cinque Dragownes. Він винен в облудній магії та лихих помислах. На щастя, старий середньовічний закон ніхто не скасовував.

— Старий середньовічний закон, — осміхнувся Чилдермасс, — передбачав, що в суді Cinque Dragownes мають засідати дванадцять магів. Але в Англії немає дванадцяти магів. Ви чудово це знаєте. Є лише двоє.

— Ми пошукаємо інших, — запропонував м-р Норрелл.

Стрейндж і Чилдермасс приголомшено глянули на нього.

М-р Норрелл зволив трохи збентежитися — зрештою, він суперечив усьому, що обстоював протягом семи років, — але все одно продовжив:

— Є ще лорд Портісгед і той чорнявий молодик із Йорка, що не підписав угоду. Ось іще двоє і, смію припустити, — тут він поглянув на Чилдермасса, — ви знайдете ще декого, якщо добре подумаєте.

Чилдермасс розкрив рота, ймовірно, аби сказати, що всі маги, котрих він знаходив для м-ра Норрелла, припинили бути магами, адже сам м-р Норрелл або заволодів їхніми книгами, або викинув з професії, або змусив підписати принизливі угоди, або знищив якимось іншим чином.

— Даруйте, містере Норрелле, — втрутився Стрейндж, — але коли я казав, що потрібно щось зробити, то мав на увазі оголошення в газету чи щось таке. Дуже сумніваюся, що лорд Ліверпуль і міністри дозволять нам заради покарання однієї людини відновлювати цілу гілку англійського права, яка перервалася понад дві сотні років тому. І навіть якщо вони зроблять нам таку ласку і дозволять це, ми мусимо визнати, що «дванадцять магів» означає «дванадцять магів-практиків». Лорд Портісгед і Джон Сеґундус — лише теоретики. Окрім того, цілком імовірно, що невдовзі Дролайта притягнуть до суду за шахрайство, фальшування, крадіжку і бозна за що іще. Я щиро не розумію, які переваги Cinque Dragownes мають над судами загального права.

— Справедливість судів загального права геть непередбачувана! Судді зовсім не знаються на магії, а тому не зможуть осягнути розмах злочинів. Я говорю про Дролайтові злочини проти англійської магії, проти мене. Cinque Dragownes славилися своєю суворістю. На мою думку, найкраще для нас буде, якщо його повісять.

— Повісять!

— О так. Я маю твердий намір спровадити його на шибеницю. Я гадав, що саме про це ми й говорили.

Норрелл швидко заблимав дрібними очима.

— Містере Норрелле, — відказав Стрейндж. — Я гніваюся на нього не менше, ніж ви. Він безпринципний. Він віроломний. Він утілює все, що я зневажаю. Але я не стану причиною будь-чиєї смерті. Я був на Півострові, сер. І бачив достатньо смертей.

— Але ж два дні тому ви хотіли викликати його на дуель!

Стрейндж сердито зиркнув на наставника:

— Це зовсім інша справа!

— У будь-якому разі, — продовжив м-р Норрелл, — ви самі винні не менше за Дролайта!

— Я? — вражено закричав Стрейндж. — Чому? Що ж я зробив такого?

— О, ви чудово розумієте, про що я! Заради Бога, що штовхнуло вас на Королівські Шляхи? Сам-один, без підготовки! Невже ви могли подумати, що я схвалю таку дику авантюру? Ваш учинок шкодить справі магії не менше, ніж скоєне Дролайтом. Ні, навіть більше! Ніхто й ніколи не був гарної думки про Крістофера Дролайта. Тож ніхто й не здивується, що він виявився лиходієм. Але ж вас усі знають як мого учня! Ви Другий Маг королівства! Люди вважатимуть, ніби я схвалюю ваші вчинки. Вони гадатимуть, що це частина мого плану з відновлення англійської магії!

Стрейндж поглянув на вчителя.

— Містере Норрелле, боронь Боже, щоби бодай котрийсь мій вчинок кидав тінь на вашу репутацію. Запевняю вас, я ніколи й близько не мав такого наміру. Але справі легко зарадити. Сер, якщо ми з вами підемо різними шляхами, кожен зможе діяти самостійно. Світ судитиме наші дії окремо, не пов’язуючи одного з іншим.

М-р Норрелл мав приголомшений вигляд. Він зиркнув на Стрейнджа, відвів погляд, а тоді тихо пробурмотів, що не це мав на увазі. Він сподівається, м-р Стрейндж розуміє, що він мав на увазі геть не це. Він прочистив горло.

— Сподіваюся, містер Стрейндж пробачить мені певну роздратованість і поганий настрій. Сподіваюся, містер Стрейндж ставить майбутнє англійської магії понад образу на мою сварливість. Він же знає, наскільки важливо, щоби ми з ним виступали разом — словом і ділом — заради блага англійської магії. Її ще надто рано кидати на поталу всім вітрам. Якщо ми з містером Стрейнджем почнемо сперечатися у важливих питаннях магічної політики, боюся, англійська магія приречена.

Тиша.

Стрейндж підвівся з крісла й холодно, офіційно вклонився м-рові Норреллу.

Кілька секунд ніякової мовчанки. Здавалося, м-р Норрелл був би й радий щось сказати, але нічого путнього не спадало йому на думку.

Сталося так, що просто перед ним на столику лежала нова книжка лорда Портісгеда, «Нарис про надзвичайне відродження англійської магії…», яка щойно прибула з друкарні. М-р Норрел ухопився за неї.

— Просто чудова праця! Лорд Портісгед настільки відданий нашій справі! Після таких подій важко бодай комусь довіряти, але я гадаю, що ми завжди зможемо покластися на лорда Портісгеда!

Він простягнув Стрейнджеві книжку. Той замислено гортав сторінки.

— Без сумніву, він зробив усе, що ми просили. Два довгих розділи, що паплюжать Короля Крука, і жодної згадки про фейрі. Скільки я пам’ятаю, перший варіант містив розлогий опис магії Короля Крука.

— Саме так, — відказав м-р Норрелл. — До ваших виправлень його нарис був нікчемним. Навіть гірше ніж нікчемним — небезпечним! Але довгі години, які ви провели з ним, спрямовуючи його думки, принесли чудові плоди! Я надзвичайно втішений.

Коли Лукас приніс тацю з чаєм, уже здавалося, що маги повернулися до свого природного стану (хіба, може, Стрейндж був трохи тихішим, ніж зазвичай). Скидалося на те, що суперечку залагоджено.

Перш ніж піти, Стрейндж запитав, чи він може позичити книжку лорда Портсігеда.

— Звісно! — вигукнув м-р Норрелл. — Можете залишити її собі, у мене є ще кілька примірників.

Попри всі доводи Стрейнджа і Чилдермасса, м-р Норрелл не міг просто так відмовитися від плану повернути до життя суд Cinque Dragownes. Що більше маг про нього думав, то більше переконувався, що не знатиме спокою, доки в Англії не буде гідного суду магічного права. Він відчував, що жодне покарання, визначене Дролайту будь-яким іншим судом, не задовольнить його. А тому пізніше того ж дня відрядив Чилдермасса до будинку лорда Ліверпуля, аби благати його милість про кілька хвилин для розмови. Лорд Ліверпуль відповів повідомленням, що зможе прийняти м-ра Норрелл а наступного дня.

У призначений час м-р Норрелл явився до прем’єр-міністра і виклав свій план. Коли він договорив, лорд Ліверпуль спохмурнів.

— Але ж магічне право в Англії вийшло з ужитку, — відказав його милість. — Немає адвокатів, навчених працювати у цьому суді. Хто братиметься за такі справи? Хто буде за суддів?

— А! — вигукнув м-р Норрелл, витягуючи пухкий стос паперів. — Я радий, що ваша милість ставить такі доречні запитання. Я склав документ із описом роботи Cinque Dragownes. На жаль, у наших знаннях лишається чимало лакун, але я запропонував шляхи до відновлення втраченого. Я взорувався на церковні суди колегії юристів цивільного права[244]. Як побачить ваша милість, перед нами дуже багато роботи.

Лорд Ліверпуль зиркнув на папери.

— Забагато роботи, містере Норрелле, — сухо відказав він.

— Але це вкрай потрібно, запевняю вас! Украй потрібно! Як іще ми порядкуватимемо магією? Як вбережемося від лихих магів і їхніх прислужників?

— Яких ще лихих магів? Є тільки ви і містер Стрейндж.

— Що ж, це правда, але…

— Ви відчуваєте в собі лихі наміри, містере Норрелле? Чи існує нагальна причина, яка би змусила британський уряд заснувати окрему судову установу, аби стримувати ваші злі поривання?

— Ні, я…

— Тоді, може, містер Стрейндж виявляє велику схильність до вбивств, насилля і крадіжок?

— Ні, але…

— Тоді лишається тільки цей містер Дролайт — який, скільки мені відомо, взагалі не маг.

— Але його злочини все одно магічні. За англійськими законами, він має постати перед судом Cinque Dragownes і не перед яким іншим. Ось перелік його злочинів. — М-р Норрелл подав прем’єр-міністру ще один список. — Дивіться! Облудна магія, лихі помисли та зловороже напучування. Жоден звичайний суд не має достатньої компетенції, щоб дати цьому раду.

— Поза всяким сумнівом. Але, як я вже зазначав, ніхто не зможе винести вирок у такій справі.

— Коли ваша милість зволить поглянути на сорок другу сторінку моїх нотаток, то побачить, що я пропоную найняти адвокатів і повірених із колегії юристів цивільного права. Я би міг пояснити їм принципи тавматургічного права — на це знадобиться не більше тижня. А ще на час судового розгляду я міг би відрядити до них мого слугу, Джона Чилдермасса. Він дуже тямуща людина і легко зможе підказати, якщо правники помиляться.

— Як це? Щоб суддя й адвокати радилися щодо своїх обов’язків із позивачем та його слугою? Ні в якому разі! Правосуддя відсахнеться від такої ідеї!

М-р Норрелл кліпнув.

— Та яких ще заходів мені вжити, аби інші маги не оскаржували мій авторитет і не суперечили мені?

— Містере Норрелле, в обов’язки суду — будь-якого суду — не входить вивищувати думку однієї людини понад інші. Ані в магії, ані в жодній іншій царині життя. Якщо інші чарівники не поділяють ваших думок, ви маєте відстоювати свої погляди у суперечках. Вам слід довести свою правоту, як це роблю я в політиці. Сперечайтеся, публікуйтеся, практикуйте магію і навчіться жити так, як живу я — під тягарем постійної критики, спротиву та осуду. Так, сер, чинять в Англії.

— Але…

— Перепрошую, містере Норрелле. Не хочу більше про це чути. Розмову завершено. Уряд Великої Британії вам вдячний. Ви зробили своїй країні неоціненні послуги. Усі знають, як високо ми вас цінуємо, але ви просите про неможливе.

Новина про Дролайтове шахраювання швидко стала загальновідомою, і — як і передбачав Стрейндж — це кинуло тінь на самих чарівників. Зрештою, Дролайт був щирим товаришем одного з них. Вся історія одразу припала до душі карикатуристам, і друком з’явилося кілька вельми дошкульних робіт. Джордж Крукшенк[245] зобразив, як м-р Норрелл виголошує довгу промову про велич англійської магії перед гуртом своїх шанувальників, а тим часом у задній кімнаті Стрейндж диктує такий собі прейскурант слузі, який пише крейдою на дошці: «Вбивство за допомогою магії випадкового знайомого — двадцять гіней. Вбивство близького друга — сорок гіней. Вбивство родича — сотня гіней. Вбивство чоловіка або дружини — чотириста гіней». На карикатурі Роулендсона елегантна леді вигулювала вулицею пухнастого песика на повідку. Зустрічні знайомі в захопленні гукали: «Овва! Місис Фолкс, яке потішне мале собача!» «Так, — відповіла місис Фолкс, — це містер Фолкс. Я заплатила містеру Стрейнджу та містеру Норреллу п’ятдесят гіней, аби чоловік слухався кожного мого слова. І ось результат».

Зрозуміло, що карикатури та уїдливі пасажі в газетах завдали відчутного удару англійській магії. Тепер вона постала в геть іншому світлі — не як велика захисниця держави, а як знаряддя Зловільності та Заздрощів.

А як же люди, що постраждали від Дролайтових учинків? Як вони дивилися на справу? Не було й сумніву, що м-р Пелґрейв — хворий сварливий стариган, який сподівався жити вічно, — мав намір подати до суду на Дролайта за шахрайство, але раптова смерть наступного же дня унеможливила ці наміри. Його діти та спадкоємці (усі вони ненавиділи старого) радше втішилися, ніж навпаки, дізнавшись, що останні дні він провів у відчаї, стражданнях та смутку. Не варто було Дролайту боятися й міс Ґрей чи місис Буллворт. Друзі та родичі першої не дозволили б їй вплутатися у вульгарну судову справу, а настанови місис Буллворт Дролайту були такими лютими, що вона й сама могла опинитися на лаві підсудних, тож позиватися до облудника не могла. Лишалися Ґеткоум та Тентоні, броварі з Ноттінґемширу. Як людині практичній, м-ру Ґеткоуму йшлося головно про повернення грошей, і по них він відправив до Лондона судових приставів. На жаль, Дролайт ніяк не міг задовольнити це скромне прохання м-ра Ґеткоума, бо давно вже розтринькав гонорар.

Ось ми і підійшли до справжнього краху Дролайта, бо щойно він уник шибениці, як з’явилася істинна його Немезида — із захмареного неба Дролайтового буття спустилася вона на чорних крилах, щоб знищити його. Дролайт ніколи не був багатим, навпаки. Жив він головно в борг або на позичене у друзів. Часом йому щастило в гральних клубах, але переважно він підбивав на гру дурних молодиків, а коли ті програвали (це траплялося завжди), брав їх під руку і вів до знайомих своїх лихварів, прислужливо примовляючи: «Тільки цього позичальника я й можу вам щиро порадити. Решта виставляють здирницькі умови, але м-р Гриф — людина геть іншого штабу. Такий добрий старий джентльмен! Йому серце крається бачити, як хтось відмовляється від задоволень, коли він має способи цьому зарадити. Я гадаю, що позичання невеликих сум грошей — то для нього радше доброчинність, ніж ділова оборудка!» Отак Дролайт заманював юнаків у прірву пороку та руйнації — і за цю невеличку, проте дуже важливу роль отримував від лихварів платню: зазвичай чотири відсотки річних за борг сина міщанина, шість відсотків — за сина віконта чи баронета і десять відсотків — за сина графа чи герцога.

Новини про ганьбу Дролайта ширилися. Кравці, капелюшники та рукавичники, яким він був заборгував гроші, розтривожились і стали вимагати оплати рахунків. Борги, які він сподівався виплатити роки через чотири-п’ять, раптом стали нагальним клопотом. Груболиці люди з палицями в руках стали часто гатити йому в двері. Кілька знайомих радили Дролайту не баритися й тікати за кордон, але він не міг повірити, що друзі полишили його напризволяще. Він сподівався, що м-р Норрелл змилується; гадав, що Ласеллз, милий Ласеллз поможе йому. Обом Дролайт відправив уклінні листи з проханням терміново позичити йому чотириста гіней. Але м-р Норрелл на листа так і не відповів, а Ласеллз лиш відписав, що взяв собі за правило ніколи нікому не давати в борг. Дролайта арештували за борги у вівторок вранці, і вже наступної п’ятниці він став в’язнем тюрми суду Королівської лави.

Якось увечері наприкінці листопада, десь через тиждень після описаних подій, Стрейндж та Арабелла сиділи у вітальні на Сого-сквер. Арабелла писала листа, а Стрейндж розгублено смикав свою чуприну й дивився перед себе. Раптом підвівся і вийшов з кімнати.

Десь через годину він повернувся, тримаючи в руках з десяток списаних аркушів.

Арабелла підвела погляд:

— Я гадала, що ти вже дописав статтю для «Друзів англійської магії».

— Це не для «Друзів англійської магії». Це огляд Портісгедової книги.

Арабелла насупилась:

— Але ж ти не можеш рецензувати книжку, яку сам допомагав писати.

— Гадаю, що можу. За певних обставин.

— Справді? І що ж це за обставини?

— А як я скажу, що це мерзенна книга, яка огидно бреше британській публіці?

Арабелла прикипіла поглядом до чоловіка.

— Джонатане!

— Це справді мерзенна книга.

Стрейндж простягнув Арабеллі стос аркушів і вона взялася читати. Годинник над каміном пробив дев’яту, і Джеремі подав чай. Дочитавши, Арабелла зітхнула:

— Що ти збираєшся робити?

— Не знаю. Певно, опублікую.

— А як же сердешний лорд Портісгед? Якщо він висловив у своїй книжці хибні думки, звісно ж, хтось має про це сказати. Але ти чудово знаєш, що написав він це лише тому, що ти йому так сказав. Він вважатиме, що з ним повелися негідно.

— Авжеж. Кепська була затія від самого початку, — безтурботно відказав Стрейндж, сьорбнув чаю та відкусив шматочок тосту. — Але річ не в тім. Чи варто мені з симпатії до Портісгеда поступитися тим, що я вважаю за істину? Я так не думаю. А ти?

— Та хіба це маєш сказати саме ти? — з відчаєм мовила Арабелла. — Йому, бідоласі, ще більше болітиме від того, що ти на нього напосівся.

Стрейндж насупився.

— Звісно, що це маю сказати саме я. Хто ж іще? Та послухай. Обіцяю, що за найпершої нагоди висловлю йому свої найщиріші вибачення.

І цим Арабелла мусила вдовольнитися.

Тим часом Стрейндж обмірковував, куди варто надіслати свій огляд. Його вибір впав на м-ра Джеффрі, видавця «Единбурзького ревю». Це, нагадаю, було радикальне видання, яке виступало за політичні реформи, емансипацію католиків і юдеїв та все, чого не схвалював м-р Норрелл[246]. Тож усі статті та замітки про відродження англійської магії з’являлися на сторінках його конкурентів, а в бідного м-ра Джеффрі не було ані рядка.

Природно, він радо прийняв огляд Стрейнджа. Його нітрохи не бентежило, що матеріал виявився наскільки приголомшливим та революційним, бо саме такі речі його тішили щонайбільше. М-р Джеффрі негайно написав Стрейнджу листа, запевнивши його, що опублікує огляд у найкоротші терміни, а ще через кілька днів відправив магові гаґґіс (таку шотландську ковбасу) як подарунок.

38

Зі шпальт «Единбурзького ревю»

січень 1815 року

Арт. XIII. «Нарис про надзвичайне відродження англійської магії…», складений ДЖОНОМ ВОТЕРБЕРІ, лордом ПОРТІСГЕДОМ, із реляцією щодо вжитку чарів у ході останньої Піренейської війни за авторства ДЖОНАТАНА СТРЕЙНДЖА, ординарного мага на службі його світлості герцога ВЕЛЛІНҐТОНА. Лондон. 1814 рік. Накладом Джона Маррі.

Цінний помічник та повірник м-ра НОРРЕЛЛА, а також друг м-ра СТРЕЙНДЖА, лорд ПОРТІСГЕД якнайліпше годиться в історики недавніх магічних подій, адже чимало з них розгорталися, власне, поруч із ним. Всяке досягнення м-ра НОРРЕЛЛА й м-ра СТРЕЙНДЖА широко висвітлювалось на шпальтах його газет і вісників, проте читальники лорда ПОРТІСГЕДА набагато краще розумітимуть плин подій, познайомившись із їхнім повним викладом у виконанні його милості.

Завзятіші поміж шанувальників м-ра НОРРЕЛЛА радо би нас переконали, що навесні 1807 року він прибув до Лондона уже як Найвеличніший Маг Англії та Найбільший Феномен своєї Доби, одначе з оповіді лорда ПОРТІСГЕДА цілком ясно, що м-р НОРРЕЛЛ зі СТРЕЙНДЖЕМ набували вправності лиш поступово, і перші їхні кроки здавалися досить непевними. Тому ПОРТІСГЕД говорить не тільки про їхні успіхи, а й про невдачі. Так, у розділі п’ятім наведено трагікомічну історію про їхню тривалу дискусію з КІННОЮ ГВАРДІЄЮ, яка розпочалася ще року 1810-го, коли одному з генералів заманулося пересадити гвардійців із коней на єдинорогів, щоби, вступаючи в бій із французом, усякий кавалерист мав змогу протяти серце неприятелю. На жаль, цьому прекрасному задуму не судилося бути втіленим у реальність, оскільки м-рові НОРРЕЛЛУ і м-рові СТРЕЙНДЖУ не тільки не вдалося постачити єдинорогів у військо в достатній кількості, а й навіть віднайти хоч одну тварину.

Сумнівну цінність має друга половина книжки його милості, де він полишає оповідь і береться встановлювати правила та визначення респектабельної англійської магії: що нею є, а що — ні. Іншими словами, проводить межу між білою та чорною магією. Тут нічого нового не дізнатися. Якби наш читальник кинув оком на слова новіших оглядачів про магію, то спостеріг би дивовижну їхню одностайність. Усі переказують одні й ті самі історії, вдаються до одних і тих самих тверджень, на яких і будують власні висновки.

Можливо, саме настав час піддати це сумніву. В усіх царинах наших Знань розуміння поліпшується, коли наявні раціональні опоненти й дискусія. Право, богослов’я, історія і точні науки мають різні школи. Чому ж тоді в магії ми покладаємося на одні й ті самі аргументи, що вже викликають оскомину? Час від часу навіть виникає думка: а навіщо взагалі щось обговорювати, якщо всі ми, здається, віримо в ті самі істини? Ця тоскна рутина напрочуд впадає в око зі сторінок новіших книжок про ІСТОРІЮ АНГЛІЙСЬКОЇ МАГІЇ, стаючи чуднішою з кожним новим переказом.

Вісім років тому з-під пера цього самого автора вийшла по-своєму бездоганна «Історія Короля Крука для дітей», від сторінок якої віяло напрочуд живим духом надприродності й дивовижі магічних діянь ДЖОНА УСКҐЛАССА. То навіщо ж зараз удавати, немовбито англійська магія бере початок у шістнадцятому столітті від МАРТІНА ПЕЙЛА? У розділі шостім «Нарису про надзвичайне відродження англійської магії…» автор стверджує, ніби ПЕЙЛ свідомо взявся чистити англійську магію від її похмуріших складових, і при цьому не наводить жодного підкріплення цим надзвичайним словам. Цілком розсудно, до речі, оскільки жодних таких свідчень не існує.

Згідно з теперішніми поглядами ПОРТІСГЕДА, традицію, започатковану ПЕЙЛОМ, вдосконалювали ГІКМАН, ЛАНЧЕСТЕР, ҐУБЕР, БЕЛАСІС та ін. (винятково ті, кого ми зараз іменуємо магами-АРҐЕНТУМАМИ), але апогею слави вона сягнула із м-ром НОРРЕЛЛОМ та м-ром СТРЕЙНДЖЕМ. Безперечно, це саме ті погляди, які так наполегливо нав’язують самі м-р НОРРЕЛЛ та м-р СТРЕЙНДЖ. Але це нікуди не годиться. Ні МАРТІН ПЕЙЛ, ні маги Срібної доби ніколи не мали наміру закладати підвалини англійської магії. І в кожнім закарбованім ними заклятті, кожнім записанім слові вони намагалися зберегти й підживити славну Магію своїх попередників (тих, кого ми зараз іменуємо магами Золотої доби чи ж то АВРЕАТАМИ): ТОМАСА БОГ-У-ПОМІЧ, РАЛЬФА ДЕ СТОКСІ, КАТЕРИНИ ВІНЧЕСТЕРСЬКОЇ і понад усіх інших — ДЖОНА УСКҐЛАССА. Сам МАРИН ПЕЙЛ був відданим послідовником цих магів, і він довіку шкодував, що йому випало народитися на двісті років пізніше від належного йому часу.

Однією з найразючіших властивостей відродження англійської магії стало його ставлення до ДЖОНА УСКҐЛАССА, чиє ім’я зараз споминають хіба для того, щоб його очорнити. Це все одно, якби м-р ДЕВІ[247] й м-р ФАРАДЕЙ[248], ці два Світочі Точних Наук, починали би свої виступи з образ і зневаги, якими вдостоювали ІСААКА НЬЮТОНА. Чи якби наші видатні лікарі кожне повідомлення про відкриття у царині медицини починали би з викладу слабких сторін ВІЛЬЯМА ГАРВЕЯ[249].

Розлогий розділ свого трактату лорд ПОРТІСГЕД присвячує доводам, чому ДЖОНА УСКҐЛАССА, всупереч поширеній думці, не можна вважати засновником англійської магії: мовляв, на наших островах існували маги й до нього. Цього я не заперечую. А от що я відкидаю найрішучішим чином — то це думку, ніби перед ДЖОНОМ УСКҐЛАССОМ існувала якась традиція англійської магії.

Погляньмо ж на чародіїв, яким ПОРТІСГЕД надає аж такої ваги. Хто вони? Наприклад, ЙОСИП АРИМАТЕЙСЬКИЙ, маг, котрий прибув до нас зі Святої Землі і посадив тут магічне дерево, що мало боронити Англію від усякої шкоди[250]. От тільки ніколи я не чув, щоб він тут лишався надовго й хоч кого би навчив своїх умінь. Ще один — МЕРЛІН, однак по материній лінії він родом із Вельсу, а по батьковій — із самого пекла, тож навряд чи він вписується в означення того, що ПОРТІСГЕД, НОРРЕЛЛ і СТРЕЙНДЖ вважають милою їхнім серцям, респектабельною англійською магією. А хто ж ходив у МЕРЛІНОВИХ учнях та послідовниках? Не назвемо жодного. Ні. Таке рідко трапляється, але тут загальна думка відповідає дійсності: магія на наших островах довго скніла в небутті, поки ДЖОН УСКҐЛАСС не явився із Фейрі і не заснував Королівство Північної Англії.

Здається, ПОРТІСГЕД і сам відчуває непереконливість своїх аргументів, а тому, на випадок, якщо не зможе переконати читачів, береться довести, що магія ДЖОНА УСКҐЛАССА лиха в своїй суті. Проте приклади, які він добирає, зовсім не підкріплюють його слова. Розгляньмо один із них. Усі чули історію про чотири магічні ліси, якими була оточена столиця ДЖОНА УСКҐЛАССА, місто Ньюкасл. Ми знаємо їхні імена: Великий Том, Асмодієва Цитадель, Малий Єгипет і Благословення Серло. Ліси мандрували з місця на місце і вряди-годи поглинали людей, що мандрували проз них із наміром завдати кривди мешканцям Ньюкасла. Безперечно, сама думка про ліс-людожер кошмарна й жахлива, але ж ми не маємо жодних свідчень, що так само гадали й сучасники ДЖОНА УСКҐЛАССА. Часи були дикі, ДЖОН УСКҐЛАСС був середньовічним королем і поводився, як годилося середньовічному королю, коли йшлося про оборону міста і городян.

Моральний бік учинків УСКҐЛАССА нам важко оцінити, адже його мотиви нам не відомі. Поміж усіх АВРЕАТІВ він найбільш загадковий. Нікому не знано, навіщо він украв Місяць із неба в 1138-му році і змусив його подорожувати озерами та ріками Англії. Ми не знаємо, навіщо він посварився із Зимою в 1202-му році й вигнав її за межі свого королівства, так що потім чотири роки поспіль Північна Англія насолоджувалася вічним Літом. Так само ніхто не відповість, чому тридцять ночей підряд у травні й червні 1345-го року кожному чоловіку, жінці й дитині в королівстві снилося, немовбито їх зібрали на темнім рудім полі під блідим золотавим небом, де вони мурували високу чорну вежу. Щоночі всі тяжко гарували, вранці прокидаючись цілковито виснаженими. І сни їх облишили тільки тридцятої ночі, коли вежа й фортеця навколо неї були готові. Всі ці історії (особливо остання) передають нам відчуття, ніби чиниться щось величне, але не ясно, що саме. Дехто з науковців припускає, що чорну вежу розташовано в тій частині Пекла, яку — згідно з переказами — УСКҐЛАСС винайняв у ЛЮЦИПЕРА, і будував він її якраз перед війною зі своїми ворогами в Пеклі. Щоправда, МАРТІН ПЕЙЛ із цим не погоджується. На його думку, існував зв’язок між спорудженням вежі та приходом Чорної Смерті в Англію трьома роками пізніше. Північноанглійське королівство ДЖОНА УСКҐЛАССА постраждало значно менше, ніж його південний сусід, і ПЕЙЛ вважав, це лише завдяки тому, що УСКҐЛАСС спорудив якийсь захист од пошесті.

Та якщо вірити «Нарису про надзвичайне відродження англійської магії…», нам нічого й думати про це. На думку м-ра НОРРЕЛЛА та лорда ПОРТІСГЕДА, новочасній магії не варто займатися погано зрозумілими речами. А я стверджую: саме тому, що ми погано розуміємо ці речі, їх необхідно вивчати.

Англійська магія стала незнаною оселею для нас, магів. Її зведено на підвалинах ДЖОНА УСКҐЛАССА, і не брати це до уваги — небезпечно. Підвалини слід досліджувати, в їхній природі варто розібратися, щоби знати, на що цей фундамент годиться, а що він ніколи тримати не стане. В іншім разі стіни дадуть тріщини й пропустять вітри бозна-звідки. А коридори вестимуть туди, куди ми зовсім не збиралися йти.

Тож книжка лорда ПОРТІСГЕДА — хай яка вона багата на чудові сторінки — є яскравим прикладом божевільного самозаперечення новочасної англійської магії: наші провідні маги повсякчас заявляють про свій намір винищити найменші згадки про ДЖОНА УСКҐЛАССА та будь-які його сліди. Проте хіба це можливо? Адже ми займаємося саме тією магією, яку створив ДЖОН УСКҐЛАСС.

39

Двоє магів

лютий 1815 року

Із усіх суперечливих матеріалів, опублікованих на сторінках «Единбурзького ревю», цей, безперечно, не знав собі рівних. До кінця січня, певно, не лишилося від одного краю держави до іншого жодного освіченого чоловіка чи жінки, котрі б не прочитали статтю і не склали власної думки про неї. Хоч та й не мала підпису, всі знали, що автор — Стрейндж. Звісно, спершу дехто сумнівався, вказуючи, що Стрейнджа в статті критикували не менше за Норрелла, а може й більше. Однак за таку дурість навіть друзі піднімали їх на глум. Усім відомо, що Стрейндж — людина химерна й суперечлива: він цілком міг би написати статтю проти самого себе. До того ж, хіба автор не заявляв, що сам він маг? Хто б іще це міг бути? Хто ще міг би говорити з таким авторитетом?

Коли м-р Норрел тільки прибув до Лондона, його погляди здавалися дуже новаторськими та трохи ексцентричними. Але відтоді до мага звикли і вважали його лише Дзеркалом Епохи, коли він казав, що Англія має панувати над магією, як уже панує над океанами. Треба визначити її межі, а все, що сучасним леді та джентльменам не під силу осягнути, — як-от трьохсотлітнє правління Джона Ускґласса чи заплутану історію стосунків людей із фейрі — задля зручності слід відкинути. А тепер Стрейндж поставив норреллівське бачення магії догори дриґом. Раптом виявилося, що відомі усім з дитинства оповідки про дику англійську магію можуть виявитися правдою: може, й зараз по забутих стежках десь за небом, по той бік дощу досі скаче Джон Ускґласс зі свитою із людей та фейрі.

Більшість вважала, що співпраці двох магів настав кінець. Лондоном ширилися чутки, ніби Стрейндж приїжджав на Гановер-сквер, але челядь не пустила його. Була й інша чутка, протилежна: мовляв, Стрейндж узагалі не з’являвся на Гановер-сквер, а от м-р Норрелл день і ніч сидить у бібліотеці і чекає на свого учня, що п’ять хвилин доймаючи слуг, аби вони визирнули у вікно, чи не їде другий маг.

Недільного вечора на початку лютого Стрейндж таки навідався до м-ра Норрелла. У цьому не було сумнівів, адже двоє джентльменів, прямуючи до церкви Святого Георгія, побачили, як він стояв на сходах будинку, як відчинилися двері, як Стрейндж поговорив зі слугою і як його миттю впустили, наче давно чекали. Двоє джентльменів зайшли до церкви, де розповіли про це усім друзям, які сиділи на сусідніх лавах. За п’ять хвилин до церкви ввійшов худий побожного вигляду юнак. Ніби молячись, він прошепотів, що тільки-но говорив з людиною, яка висунулася з вікна другого поверху сусіднього від м-ра Норрелла будинку, і та особа твердила, що Стрейндж виголошує палку промову, напускаючись на м-ра Норрела. Ще через дві хвилини в церкві гомоніли, що чарівники погрожують одне одному чи не відлученням від магії. Служба почалася, але парафіяни нетерпляче позирали на вікна, дивуючись, чому в церквах їх завжди роблять так високо. Під акомпанемент органу заспівали псалом, і пізніше дехто запевняв, ніби крізь музику долинав гуркіт грому — певна ознака магічних заворушень. Інші ж казали, що це почулося.

І ті, й другі вельми подивувалися б, якби побачили двох магів, що якраз тоді мовчки стояли в бібліотеці м-ра Норрелла і насторожено позирали одне на одного. Стрейнджа, який уже кілька днів не бачив наставника, приголомшив його вид. М-р Норрелл помарнів з лиця і згорбився тілом — він здавався на десять років старшим.

— Сядьмо, сер? — запропонував Стрейндж. Він посунув стілець уперед, і м-р Норрел здригнувся від раптового руху, наче очікував удару від Стрейнджа. Але за мить він опанував себе і також сів.

Стрейндж почувався не набагато краще. За останні кілька днів він не раз питав себе, чи варто було публікувати той огляд, і прийшов до висновку, що таки варто. Він вирішив, що найкраще буде триматися з гідністю і проявляти моральну вищість, трохи пом’якшуючи її стриманими вибаченнями. Але тепер, знову опинившись у бібліотеці м-ра Норрелла, він збагнув, наскільки важко йому поглянути у вічі наставникові. Його погляд перебігав від крихітної порцелянової фігурки доктора Мартіна Пейла на дверну ручку, ніготь великого пальця самого Стрейнджа, лівий черевик м-ра Норрелла.

М-р Норрелл натомість не відводив очей від Стрейнджевого лиця.

По короткій паузі обоє заговорили разом.

— Після тієї ласки, що ви мені виявили… — почав Стрейндж.

— Ви вважаєте, що я на вас серджуся, — почав м-р Норрелл.

Обоє змовкли, а тоді Стрейндж жестом попросив м-ра Норрелла продовжити.

— Ви вважаєте, що я на вас серджуся, — повторив м-р Норрелл, — але це не так. Ви вважаєте, що я не знаю, навіщо ви зробили те, що зробили, але я знаю. Ви вважаєте, що вклали в цю статтю всю душу і тепер кожен в Англії вас розуміє. Та що вони розуміють? Нічого. А я розумів вас ще до того, як ви написали хоч слово. — Маг змовк. Його обличчя дивно змінилося: він ніби збирався щось добути з найпотаємнішого закутка душі. — Ви написали те, що написали, для мене. Для мене одного.

Стрейндж уже розкрив рота, щоб заперечити такий несподіваний висновок, але, трохи подумавши, зрозумів, що так воно, мабуть, і є. Він промовчав.

М-р Норрелл правив далі:

— Ви справді гадаєте, ніби я ніколи не відчував те саме… те саме поривання, що й ви? «Адже ми займаємося саме тією магією, яку створив Джон Ускґласс». Авжеж. Якою ж іще? Кажу вам, у молоді роки я би зробив та витерпів що завгодно, аби знайти його і кинутись йому до ніг. Я намагався прикликати його… Ха! Тільки дуже молода і дуже дурна людина може викликати Короля, наче лакея, щоб він поговорив із нею. Найбільша удача в моєму житті — що ця витівка обернулася провалом! Тоді я спробував знайти його, вдаючись до старовинних заклять вибору. Я навіть не зміг добитися, щоб ці заклинання подіяли. Усю магію юності я змарнував на його пошуки. Десять років я не думав ні про що інше.

— Ви ніколи не розповідали мені про це, сер.

М-р Норрелл зітхнув.

— Я хотів, аби ви не повторили мою помилку.

Він безпорадно розвів руками.

— Містере Норрелле, ви ж самі кажете, що це було дуже давно, в часи вашої юності та недосвідченості. Тепер ви маг зовсім іншого рівня, та й я, скажу без зайвої скромності, більше не звичайний підмайстер. Можливо, нам варто спробувати ще раз?

— Такого могутнього чарівника не знайти, якщо він сам того не захоче, — байдуже відказав м-р Норрелл. — Марно навіть намагатися. Гадаєте, його цікавить, що коїться в Англії? Запевняю вас, що ні. Він полишив нас багато років тому.

— Полишив? — Стрейндж насупився. — Це надто різке слово. Розумію, що роки розчарувань можуть підштовхнути до таких висновків. Та існує безліч згадок про людей, що бачили Джона Ускґласса багато років потому, як він, імовірно, відбув з Англії. Донька рукавичника з Ньюкасла[251], йоркширський фермер[252], баскський моряк[253]…

М-р Норрелл роздратовано пхикнув:

— Чутки й забобони! Навіть коли ці історії правдиві — а в цьому я вельми сумніваюсь, — я ніколи не міг втямити, звідки всі ті люди знали, що бачили саме Джона Ускґласса. Немає жодного його портрета. Серед згаданих вами людей двоє — донька рукавичника та баскський моряк — насправді ніколи не твердили, що стрілися саме з Ускґлассом. Вони бачили чоловіка в чорному, а інші люди пояснили їм згодом, що то був Джон Ускґласс. Та, по правді, повертався він в Англію чи ні, бачили його якісь там люди чи ні, — це нічого не змінює. Факт лишається фактом: коли він облишив трон і відбув з Англії, то забрав із собою левову частку англійської магії. Відтоді її сила почала занепадати. Хіба ж цього не досить, аби зарахувати його до наших ворогів? Сподіваюся, ви знайомі із «Занепадом лісу фейрі» Вотершиппа?[254]

— Ні, ця праця мені невідома, — промовив Стрейндж. Він кинув на м-ра Норрелла гострий погляд, ніби натякаючи, що не прочитав цю книгу зі звичної причини. — Але мені дуже хотілося б, аби ви розповіли хоча би щось із цього раніше.

— Можливо, я помилявся, приховуючи стільки від вас, — сказав м-р Норрелл, сплітаючи пальці. — Тепер я майже певен, що помилявся. Але багато років тому я вирішив, що заради вищих інтересів Великої Британії варто зберігати цілковиту мовчанку щодо цих питань, а старих звичок важко позбутися. Але ж ви, звісно, розумієте, яке перед нами стоїть завдання, містере Стрейндже? Перед вами і мною? Магія не може чекати милості від Короля, якому давно вже байдуже до Англії. Ми маємо позбавити англійських магів залежності від нього. Нам слід зробити усе можливе, щоб вони забули Джона Ускґласса так само, як він забув нас.

Стрейндж насупився і похитав головою.

— Попри все, я досі вважаю, що Джон Ускґласс перебуває в самому серці англійської магії і нехтувати ним небезпечно. Можливо, зрештою виявиться, що я не мав рації. Радше за все, так і буде. Але в питаннях, що мають таке конечне значення для англійської магії, я мушу розібратися сам. Не думайте, що я невдячний, сер, але, гадаю, час нашої співпраці добіг кінця. Певно, ми надто відрізняємося одне від одного…

— О! — скрикнув м-р Норрелл. — Згоден, характерами… — Він мовби відмахнувся від чогось рукою. — Та яке це має значення? Ми маги. У цьому весь я, й у цьому весь ви. Це єдине, що направду для нас важливо. Якщо ви сьогодні підете з цього дому й оберете власний шлях, з ким ви говоритимете так, як зараз говоримо ми з вами? Ні з ким. Ви станете геть самотнім. — Майже благально м-р Норрелл прошепотів: — Не робіть цього!

Стрейндж розгублено позирав на свого вчителя. Він такого геть не сподівався. Стрейнджева стаття не збурила бурю гніву м-ра Норрелла, але, схоже, пробудила в ньому щирість і смирення. Якусь мить Стрейнджеві здавалося, що повернутися під крило наставника буде й розважливим, і бажаним. Лише гордість та усвідомлення того, що за годину-дві він буде зовсім іншої думки, змусили його промовити:

— Даруйте, містере Норрелле, але після повернення з Півострова я більше не чуюся вашим учнем. Мені здавалося, що я лише граю цю роль. Приносити свої нотатки вам на затвердження, аби ви змінювали в них усе, що заманеться, — я так більше не можу. Ви силуєте мене казати те, у що я більше не вірю.

— Все, все це лише про людське око, — зітхнув м-р Норрелл. Він подався вперед і заговорив із запалом: — Лишайтеся під моїм наглядом. Пообіцяйте, що нічого не публікуватимете, не говоритимете та не робитимете, поки не будете цілком певні у своїх висновках. Вірте мені, коли я кажу, що мовчати десять, двадцять, навіть п’ятдесят років варто заради однієї насолоди — знати, що ви сказали саме те, що мали, не більше й не менше. Мовчанка та бездіяльність вам не до душі, знаю. Але обіцяю, що вповні відшкодую вам це. Ви нічого не втратите. Якщо хоч колись ви мали підстави вважати мене невдячним, то в майбутньому це не повториться. Я усім розповім, якої я високої про вас думки. Ми більше не будемо вчителем та учнем. Хай це буде співпраця рівних! Та й хіба ж я не дізнавався від вас стільки ж, скільки й ви від мене? Усі найприбутковіші замовлення будуть вашими! Книги… — М-р Норрелл повільно глитнув. — Книги, які я приховав від вас, хоч і мав ними поділитися, — ви їх прочитаєте! Ми разом поїдемо в Йоркшир — сьогодні ж, якщо захочете, — я дам вам ключ від бібліотеки, і ви прочитаєте все, що забажаєте. Я… — М-р Норрелл провів рукою по чолу, ніби дивуючись власним словам. — Я навіть не проситиму вас спростувати ту статтю. Хай буде, як є. Хай буде, як є. А з часом ми разом відшукаємо відповіді на всі питання, які ви в ній порушили.

Запала довга мовчанка. М-р Норрелл пожадливо вдивлявся в лице молодшого мага. Його пропозиція показати бібліотеку в Гертф’ю справила належний ефект. Кілька секунд Стрейндж вагався, чи не пристати на бік вчителя, але зрештою промовив:

— Я зворушений, сер. Знаю, ви не з тих людей, що легко йдуть на компроміси. Однак, гадаю, віднині мені ліпше торувати власний шлях. Нам слід попрощатися.

М-р Норрелл заплющив очі.

За хвилину двері прочинилися. Лукас та ще один лакей зайшли до кімнати з чайною тацею.

— Нумо, сер, — сказав Стрейндж.

Він торкнувся руки вчителя, щоб хоч трохи підбадьорити його, і двоє єдиних магів у Англії востаннє чаювали разом.

***

Стрейндж пішов з Гановер-сквер о пів на дев’яту. Деякі люди, що вже знудилися коло своїх вікон на першому поверсі, бачили, як він іде. Інші, які вважали для себе неприйнятним підглядати особисто, відправили надвір покоївок та лакеїв. Невідомо, чи вдавався до таких заходів Ласеллз, але за десять хвилин по тому, як Стрейндж повернув за ріг на Оксфорд-стрит, він уже стукав у двері м-ра Норрелла.

Маг був у бібліотеці: відколи пішов Стрейндж, він непорушно сидів у кріслі, втупивши погляд у килим.

— Він пішов? — запитав Ласеллз.

М-р Норрелл не відповів.

Ласеллз сів поряд.

— Наші умови? Як він їх сприйняв?

Жодної відповіді.

— Містере Норрелле? Ви сказали йому те, про що ми домовилися? Ви сказали, що, коли він не опублікує спростування, ми будемо змушені викрити його заняття чорною магією в Іспанії? Сказали, що за жодних обставин не приймете його назад в учні?

— Ні, — промовив м-р Норрел. — Нічого такого я не казав.

— Але…

М-р Норрелл тяжко зітхнув:

— Байдуже, що я йому сказав. Він пішов.

Ласеллз на мить змовк і невдоволено поглянув на мага. М-р Норрелл поринув у власні думки й не помітив цього.

Зрештою, Ласеллз знизав плечима:

— Ви від початку мали рацію, сер, — сказав він. — В Англії може бути тільки один чарівник.

— Що ви хочете цим сказати?

— Хочу сказати, що двоє — число надзвичайно незручне. Один може робити, що йому заманеться. Шістьом до снаги добре ладнати. Але двоє завжди мусять змагатися за першість. Двоє стежать один за одним. До двох прикуті очі всього світу, який розділиться навпіл, обираючи, кого підтримати. Ви зітхаєте, містере Норрелле. Адже знаєте, що я маю рацію. Відтепер ми мусимо зважати на Стрейнджа в усіх наших планах — що він скаже, що зробить, як йому протистояти. Ви часто казали мені, що він — видатний маг. Його здібності були великою перевагою, доки він лишався до ваших послуг. Але тепер всьому кінець. Рано чи пізно він оберне свої таланти проти вас. І вам слід якнайшвидше оборонитися. Ось про що я кажу. Його магічний хист великий, а можливості обмежені, тож врешті-решт він дійде до думки, що магові дозволено все — навіть вдиратися в дім, грабувати, обдурювати. — Ласеллз нахилився вперед. — Я не стверджую, що Стрейндж настільки ниций, що просто зараз опуститься до крадіжки у вас, але у великій скруті його розбещений розум не погребує ні віроломством, ні замахом на приватну власність. — Він змовк. — Ви подбали про захист від злодіїв у Гертф’ю? Закляття приховування?

— Закляття приховування не захистять від Стрейнджа! — гнівно відрубав м-р Норрелл. — Вони тільки привернуть його увагу і приведуть прямо до найцінніших томів! Ні-ні, ваша правда, — він зітхнув. — Тут потрібно щось надійніше. Треба подумати.

Через дві години після від’їзду Стрейнджа м-р Норрелл і Ласеллз залишили Гановер-сквер в екіпажі м-ра Норелла. Їх супроводжували троє слуг, і схоже було, що товариство вирушало в довгу подорож.

Назавтра Стрейндж, як завжди дивакуватий і суперечливий, уже почав було шкодувати про розрив із м-ром Норреллом. У думках повсякчас зринало передбачення м-ра Норрелла: відтепер і довіку йому ні з ким буде говорити про магію. Він знову й знову розігрував у голові їхню розмову. Стрейндж був майже певен, що всі Норреллові висновки щодо Джона Ускґласса — хибні. Все, що розказав м-р Норрелл, викликало в молодшого мага нові ідеї щодо Короля Крука, і тепер Стрейндж щиро страждав, адже ними ні з ким би було поділитися.

За браком кращого слухача Стрейндж подався скаржитися до сера Волтера Поула на Гарлі-стрит.

— Відучора мені спало на думку з п’ять десятків думок, про які я мусив би йому розповісти. А тепер мені доведеться викладати їх у статті чи огляді, які вийдуть друком не раніше квітня, а потім Норрелл накаже Ласеллзу чи Портісгеду написати спростування, яке вийде не раніше червня чи липня. Доведеться чекати п’ять-шість місяців, аби почути його думку! Вельми клопітний спосіб вести дискусію, особливо з огляду на те, що досі я міг просто прийти на Гановер-сквер і поцікавитись, що він гадає. І тепер мені як власних вух не бачити книжок, а це таки важить! Як же магові жити без книжок? Хай-но хтось спробує мені це пояснити. Це наче вимагати від політика здобути високу посаду без хабарів чи протекції.

Сер Волтер милостиво пропустив повз вуха цю вельми нечемну заувагу і з розумінням поставився до Стрейнджевого роздратування. Ще школярем у Гарроу він був змушений вивчати історію магії (до якої почував глибоку відразу), тож тепер звернувся думками в минуле, намагаючись пригадати бодай щось корисне. Як виявилося, пам’ятав сер Волтер небагато — вистачить лишень, кисло подумав він, щоб до половини заповнити малесенький келишок.

Поміркувавши хвильку чи дві, він зрештою запропонував таке:

— Наскільки мені відомо, Король Крук вивчив усе, що можливо про англійську магію взагалі без книжок — адже в ті часи їх в Англії просто не було. Може, й вам таке до снаги?

Стрейндж відповів серу Волтеру холодним поглядом.

— А наскільки мені відомо, Король Крук був улюбленим вихованцем Короля Оберона[255], який, крім інших дрібниць, дав йому блискучу магічну освіту й величезне королівство у володіння. Гадаю, я міг би потинятися по безлюдних дібровах і порослих мохом галявинах у надії, що мене всиновить якийсь монарх-фейрі, але, боюся, на їхню думку, я вже трохи застарий для такого.

Сер Волтер розсміявся:

— І що ж ви робитимете тепер, коли робота з містером Норреллом не буде відбирати весь ваш час? Мені попросити Робсона з Міністерства закордонних справ дати вам магічні замовлення? Ось навіть минулого тижня він скаржився, що змушений довго чекати, доки, виконавши усі прохання Адміралтейства і Скарбниці, містер Норрелл зможе приділити йому час.

— Неодмінно. Але скажіть йому, що я зможу взятися за справи лише через два-три місяці. Ми їдемо додому, у Шропшир. Ми з Арабеллою дуже хочемо навідати рідний край, і тепер, коли згода містера Норрелла не потрібна, нічого не стоїть нам на заваді.

— Он як! — здивувався сер Волтер. — Але ж ви не вирушаєте негайно?

— За два дні.

— Так скоро?

— Що ж ви так зажурилися? Годі, Поуле, я й гадки не мав, що ви аж так цінуєте моє товариство!

— Не аж так ціную. Але я подумав про леді Поул. Ваш від’їзд дуже засмутить її, бо вона журитиметься за подругою.

— А! Так, так, — зніяковіло відказав Стрейндж. — Звісно!

Трохи пізніше того ж ранку Арабелла склала прощальний візит до леді Поул. П’ять років майже не позначилися ні на вроді її милості, ні на її прикрому стані. Як і завжди, вона лишалася мовчазною і байдужою до горя чи втіхи. Ні лагідність, ні холодність не могли її зворушити. Вона проводила свої дні біля вікна у венеційській вітальні будинку на Гарлі-стрит. Ніколи не виявляла вона ані найменшої схильності до жодного заняття, а Арабелла була її єдиною гостею.

— Мені прикро, що ви їдете, — відказала її милість, коли Арабелла повідомила новини. — Що ж це за місце той Шропшир?

— О, боюсь, я дуже упереджена. Гадаю, більшість людей погодиться, що це милий край із зеленими пагорбами, лісами й затишними сільськими стежками. Звісно, щоб уповні насолодитися його красою, слід дочекатися весни. Але навіть узимку краєвиди вельми вражають. Це дуже романтичне графство зі шляхетною історією. Там височіють руїни замків і камені, покладені на вершинах пагорбів бозна-яким людом. А оскільки графство розташоване біля самісінького Вельсу, за нього чимало воювали, тож мало не кожна долина — поле звитяжних битв минулих днів.

— Поле битви! — мовила леді Поул. — О, я дуже добре знаю, що це таке. Коли визираєш із вікна — і бачиш навкруги тільки зламані кістки й заіржавілі обладунки! Дуже похмуре видовище. Сподіваюся, воно не надто вас засмутить.

— Зламані кістки й обладунки? — перепитала Арабелла. — У жодному разі. Ваша милість неправильно мене зрозуміли. Ті битви були дуже давно. Там нема чого бачити — принаймні, нічого сумного.

— І все ж, знаєте, — правила далі леді Поул, майже не слухаючи подругу, — тоді чи тоді, а бої відбувалися скрізь. Пригадую, як у школі чула, що в Лондоні колись сталося жорстоке бойовище. Люди гинули страшною смертю, а місто спалили дощенту. Кожен день ми оточені тінями жорстокості й лиха, і, здається мені, немає жодного значення, чи лишають вони по собі видимі сліди.

Раптом щось змінилось у кімнаті. Ніби над їхніми головами залопотіли холодні, сірі крила або хтось пройшов крізь дзеркала й кинув тінь на всю кімнату. То була химерна гра світла, яку Арабелла часто помічала, розмовляючи з леді Поул. Не знаючи, як іще її пояснити, місис Стрейндж припустила, що це через те, що в кімнаті багато дзеркал.

Леді Поул затремтіла й глибше загорнулася в шаль. Арабелла нахилилася вперед і взяла подругу за руку:

— Та годі! Розвійте смуток веселішими думками.

Леді Поул байдуже поглянула на неї. Розвіяти смуток їй було не легше, ніж злетіти.

Тоді Арабелла загомоніла про те й про се, сподіваючись відволікти її милість від похмурих думок. Вона розповідала про нові крамнички й нові моди. Описувала чудову шовкову тафту барви слонової кістки, яку помітила у вітрині на Фрайді-стрит, і вишивку з бірюзового бісеру, бачену деінде, — вона би неймовірно пасувала до тієї тафти кольору слонової кістки. Арабелла не вгавала, розповідаючи, що її кравець думає про бісер, а ще — про дивовижну рослину, яка стоїть у нього в горщику на кованому балкончику за вікном і так виросла за рік, що затулила вікно виробника підсвічників поверхом вище. Потім Арабелла згадала інші дивовижно високі рослини, Джека й бобове стебло, велета на вершині бобового стебла — перескочила на велетнів і переможців велетнів загалом, а від них — до Наполеона Буонапарте й герцога Веллінґтона; зауважила, що герцог може похвалитися чеснотами у всіх сферах життя, крім родинної, і згадала про журбу його герцогині.

— На щастя, ні ви, ні я не знаємо такого лиха, — підсумувала вона, трохи захекавшись, — коли душа не на місці, бо коханий чоловік упадає за іншими жінками.

— Гадаю, так, — із легким сумнівом відповіла леді Поул.

Така відповідь обурила Арабеллу. Місис Стрейндж намагалася з розумінням ставитися до дивацтв леді Поул, але їй було важко прийняти звичну холодність її милості до чоловіка. Арабелла би не змогла так часто навідуватися на Гарлі-стрит, якби не знала, як віддано сер Волтер ставиться до леді Поул. Тільки-но йому здавалося, ніби щось здатне потішити дружину чи полегшити її страждання, як це вмент з’являлося. Одначе Арабелла не могла без болю дивитися, якою невдячністю платили за його зусилля. Не те щоб леді Поул ставилася до нього вороже; радше іноді вона взагалі не помічала його існування.

— О, та ви ж і не усвідомлюєте, який це дарунок долі, — мовила Арабелла. — Один із найпрекрасніших дарунків у житті.

— Про що ви?

— Про кохання вашого чоловіка.

Схоже, леді Поул здивувалася.

— Так, він мене кохає, — зрештою відповіла вона. — Або принаймні каже, що кохає. Але що мені з того? Його кохання жодного разу не зігріло, коли мені холодно, — а ви ж знаєте, що мені завжди холодно. Воно ніколи й на хвильку не скорочувало довгі, похмурі бали й не перепиняло процесій темними, заплутаними, примарними коридорами. Не врятувало мене від жодного лиха. А чи вас коли-небудь рятувало кохання вашого чоловіка?

— Містера Стрейнджа? — всміхнулася Арабелла. — Ні, ніколи. Радше, це моя звичка — рятувати його. Тобто, — швидко додала вона, зауваживши, що леді Поул її не зрозуміла, — він часто зустрічає людей, які хочуть, аби він вдався до магії заради них. Або ж у них є троюрідний небіж, який воліє вивчати магію під орудою містера Стрейнджа. Або вони вважають, що знайшли магічний черевик, виделку чи ще якусь дурницю. Вони не мають лихих намірів. Навіть навпаки, здебільшого поводяться дуже ввічливо. Але містер Стрейндж — людина не надто терпляча, тож мені доводиться бігти йому на допомогу і втручатися, доки він не наговорив такого, про що слід змовчати.

Арабеллі вже час було повертатися, тож вона перейшла до прощання. Тепер, коли вони не побачаться кілька місяців, місис Стрейндж особливо кортіло сказати що-небудь підбадьорливе.

— Люба леді Поул, я сподіваюся, — почала вона, — що, коли ми зустрінемося знову, вам буде значно ліпше і, можливо, ви зможете повернутися у світ. Моє найзаповітніше бажання — одного дня побачитися з вами в театрі чи у бальній залі…

— У бальній залі! — перелякано згукнула леді Поул. — Заради всього святого, що ж вас змусило таке сказати? Боронь Боже, аби ми з вами коли-небудь стрілися на балу!

— Годі! Годі! Я зовсім не хотіла засмутити вас. Я забула, як ви ненавидите танці. Прошу, не плачте! Не думайте про бал, якщо він так вам не до вподоби!

Арабелла зробила все, що могла, аби втішити подругу. Обіймала її, цілувала щоки та волосся, гладила руку й підносила лавандову воду. Та марно. На кілька хвилин леді Поул поринула в ридання. Арабелла ніяк не могла збагнути, у чому річ. А втім, що тут узагалі можна збагнути? То були прояви недуги її милості — лякатися дрібниць і засмучуватися без приводу. Арабелла дзвоником викликала покоївку.

Тільки з появою служниці її милість спромоглася опанувати себе.

— Ви не тямите, що сказали! — вигукнула леді Поул. — І боронь Боже вам це збагнути, як це довелося мені. Я спробую застерегти вас — знаю, що марно, а все ж спробую! Слухайте, люба, мила місис Стрейндж. Слухайте так, наче від цього залежить вічне спасіння вашої душі!

Арабелла, наскільки могла, зробила уважний вигляд.

Але все було дарма. Цей раз нічим не відрізнялася від решти, коли її милість заявляла, що має повідомити Арабеллі щось вельми важливе. Вона зблідла, кілька разів глибоко вдихнула, — а тоді взялася переповідати дуже дивну байку про закоханого у доярку власника свинцевої шахти. Та доярка втілювала все, чого жадав власник копальні, от тільки її відображення у дзеркалі з’являлося на кілька хвилин пізніше, ніж слід, її очі змінювали барву, коли заходило сонце, а тінь її часто пускалася в дикий танок, хоча сама дівчина стояла непорушно.

Коли леді Поул піднялася нагору, Арабелла лишилася сама.

«Яка ж я дурна! — подумала вона. — Я же знаю, як її засмучує сама лиш згадка про танці! І як можна було вчинити так необачно? Цікаво, що ж вона хотіла мені розповісти? І чи знає про це вона сама? Бідолашна! Краса й багатство нічого не варті, коли немає здоров’я і ясного розуму!»

Арабелла так і сиділа, картаючи себе, коли її увагу привернув легкий скрип. Вона озирнулася, одразу ж підвелася й хутко рушила до дверей, простягнувши руки.

— Це ви! Як же я рада вас бачити! Підійдіть! Потиснемо ж руки. Це наша остання зустріч перед довгою розлукою.

Того вечора Арабелла сказала Стрейнджу:

— Принаймні, одна людина рада, що ти зосередився на вивченні Джона Ускґласса та його підданців-фейрі.

— Справді? І хто ж це?

— Джентльмен із будяковим волоссям.

— Хто?

— Джентльмен, що мешкає з сером Волтером і леді Поул. Я вже тобі розповідала про нього.

— А, так! Пригадую. — Доки Стрейндж обмірковував почуте, панувала тиша. І раптом він вигукнув: — Арабелло! Ти що, й досі не знаєш його імені?

Він розсміявся, і це роздратувало Арабеллу.

— Це не моя провина, — мовила вона. — Він ніколи не представлявся, а я не пам’ятаю, щоби питала про ім’я. Але я рада, що ти так легко до цього ставишся. Свого часу я вважала, що ти схильний до ревнощів.

— Не пригадую такого.

— Дивина та й годі! Бо я це пригадую дуже добре.

— Даруй, Арабелло, але важко ревнувати до чоловіка, з яким ти познайомилася кілька років тому, а імені так і не дізналася. То він схвалює мою роботу?

— Так, він часто казав, що ти нічого не досягнеш, доки не почнеш вивчати фейрі. На його думку, саме там і ховається справжня магія — у вивченні фейрі та їхньої магії.

— Справді? Схоже, у нього доволі певні погляди на це питання! А він узагалі на цім знається? Він що, маг?

— Не думаю. Якось він заявив, що за все життя не прочитав жодної книжки про магію.

— А, то він один із тих? — зневажливо відказав Стрейндж. — Вони зроду нічого не вивчали, зате вже встигли нагородити чимало теорій. Мені часто такі трапляються. Що ж, коли він не маг, то хто такий? Хоча б це ти можеш сказати?

— Гадаю, можу, — відповіла Арабелла задоволеним тоном людини, яка щойно зробила дуже розумне відкриття.

Стрейндж вичікувально дивився на дружину.

— Ні, — заперечила Арабелла. — Я тобі не скажу. Ти знову тільки посмієшся.

— Можливо.

— Що ж, — зрештою мовила вона, — на мою думку, він принц. Або король. У ньому таки тече королівська кров.

— З якого дива ти так вирішила?

— Бо він багато розповідав про своє королівство, свої замки й маєтки. Проте, зізнаюся, всі вони мають дуже химерні назви, і я ніколи не чула про жоден із них. Мабуть, він один із тих принців, яких Буонапарте скинув у Німеччині або Швейцарії.

— Невже? — роздратовано кинув Стрейндж. — Що ж, тепер, коли Буонапарте розгромили, може, твій принц захоче повернутися додому.

Жодне з туманних пояснень і здогадок про джентльмена з будяковим волоссям не вдовольнило Стрейнджа, тож він і далі цікавився Арабеллиним приятелем. Наступного дня — в останній для Стрейнджа у Лондоні — маг вирушив до сера Волтера у Вайтголл з твердим наміром з’ясувати, хто ж той таємничий мешканець будинку на Гарлі-стрит.

Але на місці Стрейндж зустрів тільки зануреного в роботу секретаря сера Волтера.

— О, Муркоку! Доброго ранку! А сер Волтер уже поїхав?

— Він щойно вирушив до Файф-Гауса[256], містере Стрейндже. Чим я можу вам служити?

— Ні, я не… Хоча, можливо. Я давно хотів дещо спитати у сера Волтера, та все забував. Чи ви не знайомі з джентльменом, який мешкає у його будинку?

— У чиєму будинку, сер?

— Сера Волтера.

М-р Муркок насупився.

— Джентльмен у домі сера Волтера? Я не знаю, про кого ви говорите. Як його звати?

— Саме це я і хотів би дізнатися. Я ніколи не бачив того добродія, але місис Стрейндж повсякчас зустрічає його, якраз коли покидає дім сера Волтера. Вона знайома з ним кілька років, але так і не дізналася його ім’я. Мабуть, він дуже ексцентрична особа, якщо робить із цього таку таємницю. Місис Стрейндж постійно називає його чи то джентльменом зі срібним носом, чи то джентльменом із білосніжним обличчям. Чи якимось таким химерним іменем.

Це ще більше спантеличило м-ра Муркока:

— Мені дуже шкода, сер, але не думаю, що мені коли-небудь доводилося його бачити.

40

«Майте певність, такого місця не існує»

червень 1815 року

Імператора Наполеона Буонапарте було вигнано на острів Ельба. Проте його імператорська величність мав сумніви, що тихе острівне життя йому пасуватиме: хай там як, а він звик повелівати значною частиною відомого світу. Тож, покидаючи Францію, він декого повідомив, щоби чекали на нього, коли знову зацвітуть фіалки навесні. Свого слова імператор дотримав.

Щойно ступивши на французьку землю, він одразу зібрав військо й рушив на північ: на Париж, назустріч своїй долі — воювати з усіма на світі. Цілком природно, що Буонапарте волів імператорствувати знову, хіба тільки не вирішив, звідки. Йому завжди кортіло в усьому позмагатися з Александром Великим, тож багато хто думав, що його похід проляже на схід. Одного разу він уже напав був на Єгипет і навіть доволі успішно. Не менш вірогідно війська могли повернути і на захід: подейкували, в Шербурі на нього вже чекав флот, готовий переправити солдатів в Америку, де імператор міг би підкорити найновіший, не торканий світ.

Та який би напрям не обрав Наполеон, усі погоджувались: почне він із Бельгії, — а тому герцог Веллінґтон вирушив до Брюсселя, де збирався чекати на появу Великого Ворога Європи.

Шпальти англійських газет повнилися чутками. Ось Буонапарте зібрав своє військо; ось він якнайшвидше наступає на Бельгію; ось він уже там; ось його блискуча перемога! А наступного дня з’ясовувалося, що імператор сидить у своєму паризькому палаці і не ступав звідти ні кроку.

Наприкінці травня Джонатан Стрейндж вирушив за Веллінґтоном і приєднався до лав його армії в Брюсселі. Минулі три місяці він мирно просидів у Шропширі, розмірковуючи про магію, тож не дивно, що спершу йому від усього йшла обертом голова. Проте погулявши годину чи дві, він раптом збагнув, що причина не в ньому, а в самому Брюсселі. Стрейндж знав, який вигляд мають міста на війні, але тут був не той випадок. Вулицями мали крокувати солдати, їхати обози з припасами та мелькати напружені обличчя. Натомість йому траплялися модні вітрини крамничок і дами на прогулянці в гарненьких каретах. Ніде правди діти, він повсякчас зустрічав гурти офіцерів, але жоден із них, здавалося, не був зайнятий воєнними справами (один, наприклад, старанно й зосереджено лагодив іграшкову парасольку для маленької дівчинки). Повсюдно лунав сміх і чулись веселощі, які навряд чи мали би супроводжувати новини про близьку навалу Наполеона Буонапарте.

Аж раптом хтось обізвався до нього на ім’я. Стрейндж повернувся і побачив свого старого знайомого, полковника Меннінґема, який, не гаючись, запросив його в гості до леді Шарлотти Ґревілль[257] (однієї англійської дами, котра мешкала в Брюсселі). Маг запротестував, мовляв, він же непроханий, та й герцога він іще не знайшов. Але Меннінґем заявив, що формального запрошення тут і не треба (його зустрінуть із розпростертими обіймами), а герцог найпевніше зараз не де-небудь, а у вітальні леді Шарлотти Ґревілль.

Через десять хвилин маг опинився в розкішних апартаментах, повних людей, переважно вже знайомих йому, — офіцерів, прекрасних дам, модних джентльменів, британських політиків, — коротко кажучи, представників ледь не всіх верств та прошарків англійської аристократії. Всі вони голосно обговорювали війну та жартували про неї. Для Стрейнджа це було в новинку — війна як модна розвага. В Іспанії та Португалії солдати звикли вважати себе забутими та знеславленими мучениками, а реляції в англійській пресі висвітлювали їх становище в якомога похмуріших барвах. А тут, у Брюсселі, офіцерська служба під началом його світлості здавалася найшляхетнішою справою на світі, а посада його ординарного мага — другою за благородством.

— І Веллінґтону справді тут потрібні усі ці люди? — здивовано прошепотів Стрейндж до Меннінґема. — Що ж буде, коли нападуть французи? Шкода, що я приїхав. Зараз почнуть розпитувати про мою сварку із Норреллом, а я, от чесно, не готовий обговорювати цю тему.

— Нісенітниця! — пошепки відповів йому Меннінґем. — Тут усім однаково! Ну, і хай там як, а онде сам герцог!

Зчинилася невелика метушня, і з’явився Веллінґтон.

— А, Мерліне! — вигукнув він, помітивши Стрейнджа. — Радий вас бачити! Потиснемо ж руки! Ви, певно, знайомі з герцогом Ричмондом[258]? Ні? То давайте ж вас представлю!

І досі все було жваво, але зараз, із появою його світлості, атмосфера ще більше зворушилась! Усі погляди звернулися до того, з ким він говорив, і (що цікавіше) з ким він фліртував. Можна було подумати, Веллінґтон явився в Брюссель тільки розважатись. Та щоразу, як Стрейндж намагався вислизнути, герцог прикипав до нього поглядом, немов благаючи: «Ви мусите лишитись! Ви мені потрібні!» Невдовзі він, не покидаючи всміхатись, схилив голову й прошепотів на вухо Стрейнджу:

— Ось! Зараз, думаю, вже час. Гайда! Тут за іншими дверима є оранжерея. Там нам не докучатиме натовп.

Вони сіли на крісла в тіні пальм та інших екзотичних рослин.

— Маю застерегти! — одразу промовив герцог. — Це не Іспанія. В Іспанії француза ненавидить кожен чоловік, кожна жінка, кожна дитина, усі від малого до великого. Тут інакша справа. Буонапарте має друзів на кожній вуличці, вони розпорошені по всій армії. В місті повно шпигунів. Тож наша (з вами!) робота — удавати, немовбито ми аніскільки не сумніваємося в своїй перемозі! Посміхніться, Мерліне! Випийте чаю. Заспокойте нерви.

Маг спробував безтурботно всміхнутися, але враз насупився, піддавшись тривозі, а тому, намагаючись відволікти увагу герцога від виразу свого обличчя, запитав, що той думає про військо.

— У кращому разі можу назвати його нікудишнім. Такою різношерстою армією мені ще командувати не випадало. Британці, бельгійці, голландці, німці — намішано всіх. Треба немовби змурувати стіну з півдесятка різних матеріалів. Кожен із них прекрасний по-своєму, та чи триматиметься все це купи — хтозна. Пруссаки обіцяють битися пліч-о-пліч з нами. І Блюхер — їх чудовий провідник. Любить битися. — (Мовилось про прусського воєначальника.) — Але, на жаль, він геть з’їхав із глузду. Вважає, що завагітнів.

— Га?

— Слоненям[259].

— Га?

— Вам треба негайно братися до роботи! Маєте з собою книжки? Срібну миску? Місце для роботи? У мене дуже сильне передчуття, що Буонапарте зайде із заходу, з боку Лілля. Я б і сам обрав такий маршрут, а наші друзі повідомляють у листах із міста, що його там чекають з години на годину. Це буде вашим завданням. Пильнуйте за найменшими знаками його наближення на західному кордоні й негайно дайте мені знати, якщо побачите французькі війська.

Наступні два тижні Стрейндж постійно викликав видіння тих місць, де герцог чекав на появу французів. Сам герцог допоміг йому двома речами: великою мапою та юним офіцером на ім’я Вільям Гедлі-Брайт.

Гедлі-Брайт виявився одним із тих щасливців, яких доля благословила найвишуканішими своїми дарами. Йому все давалося легко. Він був єдиною, обожнюваною дитиною багатої вдови. Закортіло служити у війську? Друзі прилаштували його в модний полк. Закортіло пригод і розваг? Герцог Веллінґтон обрав його одним зі своїх ад’ютантів. Потім, щойно йому спало на думку, що єдина річ, цікавіша від військової справи, — це магія, герцог призначив його в помічники неперевершеному, загадковому Джонатану Стрейнджу. Та й заздрили Гедлі-Брайтовим успіхом тільки найкисліші з людей, решту він полонив своєю веселою вдачею й доброю душею.

День за днем Стрейндж і Гедлі-Брайт вивчали стародавні укріплення древніх міст на заході Бельгії; роздивлялися нудні сільські вулички, озирали порожні пейзажі полів під неозорим небом із його акварельними хмарами. Французи не з’являлися.

Одного спекотного липкого дня у середині червня вони вкотре сиділи за своїм завданням, що, здавалося, не має ні кінця, ні краю. Була третя година. Офіціант забувся прибрати брудні горнятка з-під кави, і над ними тепер дзижчала муха. Із відчиненого вікна пахтіло сумішшю ароматів — кінським потом, персиками й прокислим молоком. Гедлі-Брайт, завмерши на стільці, демонстрував бездоганне володіння однією з найважливіших навичок солдата: він умів засинати за будь-яких обставин і в будь-який час.

Стрейндж роздивлявся мапу і навмання обрав нову точку. На плесі срібної посудини з’явилося тихе перехрестя; поруч із ним — ферма й два-три будинки. Якусь мить маг усе це розглядав. Нічого не відбувалося. Мимохіть Стрейнджеві очі заплющилися, і він мало не задрімав, як на позицію між кількома берестами невідомі солдати затягли гармату. Вигляд вони мали напрочуд діловий. Маг копнув Гедлі-Брайта і розбудив його:

— Хто це? — запитав він.

Гедлі-Брайт, кліпаючи, прикипів очима до води.

Солдати на перехресті мали зелені мундири з червоною облямівкою. Раптом їх висипало як із мішка.

— Нассау, — відповів Гедлі-Брайт, пригадавши війська у підпорядкуванні Веллінґтона. — Це молодці принца Оранського. Можна не хвилюватись. А куди ви дивитеся, сер?

— Перехрестя в двадцяти милях на південь від міста. Місцина зветься Катр-Бра.

— А, можете не марнувати на них час! — широко позіхнув Гедлі-Брайт. — Це по дорозі на Шарлеруа. З іншого її кінця прусська армія… принаймні мені так сказали. Цікаво, оці взагалі повинні там бути? — Ад’ютант заходився шарудіти якимись аркушами, на яких було розписана диспозиція військ союзників. — Ні, не думаю, не думаю…

— А це що таке? — перебив його Стрейндж, показавши на солдата в синьому мундирі, який раптом з’явився на верхівці пагорба з мушкетом напоготові.

— Француз, — після куцої паузи відповів Гедлі-Брайт.

— А він там бути повинен? — запитав Стрейндж.

До одного француза приєднався інший. Потім з’явилося їх іще з п’ять десятків. П’ятдесят швидко перетворилося на дві сотні, три сотні. На тисячу! Пагорб розродився французами, неначе сирна головка червами. Наступної миті вже всі стріляли з мушкетів по солдатах із Нассау на перехресті. Сутичка тривала якісь хвилини. По французах дали гарматний залп. Ті своєї артилерії не мали, а тому ретирувалися за пагорб.

— Ха! — зрадів Стрейндж. — Перемога! Вони втекли!

— Так, але мене більше цікавить, звідки вони взялися, — пробурмотів Гедлі-Брайт. — Ви могли би зазирнути за схил?

Стрейндж хлюпнув по воді і крутнув рукою над її поверхнею. Перехрестя зникло з виду, натомість відкрився прекрасний вид на французьке військо, ну, принаймні якщо не на все, то його значну частину.

Гедлі-Брайт упав на стілець, немов маріонетка, якій утяли ниточки. Стрейндж вилаявся по-іспанськи (мовою, яку він природно асоціював із війною). Армія союзників перебувала в геть іншому місці. Дивізії Веллінґтона стояли на заході, готові до смерті боронити місця, які Буонапарте і не збирався атакувати. Генерал Блюхер і його прусська армія все ще були далеко на сході. А французи несподівано об’явилися на півдні. Виходило на те, що цей полк із Нассау (чисельністю тисячі зо три-чотири) був єдиним, що відділяло Брюссель від французів.

— Містере Стрейндже, робіть щось, благаю вас! — вигукнув Гедлі-Брайт.

Стрейндж набрав побільше повітря в груди і широко розкинув руки, неначе намагався охопити ними геть усі магічні знання, які мав.

— Хутчіш, містере Стрейндже! Хутчіш!

— Я міг би пересунути місто! — сказав маг. — Я міг би пересунути Брюссель! І заховати його там, де французи не зможуть його знайти.

— Куди пересунути? — Гедлі-Брайт аж схопив Стрейнджа за руки та силоміць опустив їх. — Ми оточені арміями! Нашими арміями! Якщо посунути Брюссель, його будинки та бруківка розтрощать наших же солдатів. Герцогу це не сподобається. Йому потрібна кожна людина.

Стрейндж замислився.

— Придумав! — вигукнув він.

Дмухнув якийсь легіт — приємний вітерець зі свіжим присмаком океану. Гедлі-Брайт визирнув у вікно. За будинками, церквами, палацами й парками виднівся чорний гірський хребет, якого там раніше не було. Його немовбито вкривали сосни. Повітря віяло прохолодою, неначе ним іще ніхто не дихав.

— Де ми? — запитав Гедлі-Брайт.

— В Америці, — відповів Стрейндж і, пояснюючи, додав: — На мапах там завжди так порожньо.

— Господи милосердний! Це ж нічим не краще! Ви забули, що ми тільки-но уклали мирну угоду з Америкою? Гнів американців не знатиме меж, коли вони дізнаються про появу європейського міста на їхній землі!

— Не виключено! Але, смію вас запевнити, не варто хвилюватись. Ми далеко як від Вашингтона, так і Нового Орлеана, чи й узагалі будь-якого місця, де точилися бої. Думаю, сотні миль. Щонайменше… Одним словом, я не певен, де ми саме. Гадаєте, це має якесь значення?[260]

Гедлі-Брайт кинувся надвір шукати герцога, щоб доповісти йому, що, всупереч його очікуванням, французи вже дісталися Бельгії, звідки сам герцог тепер зник.

Його світлість (який саме чаював із кількома англійськими політиками та бельгійськими графинями) вислухав новини у звичній для себе незворушній манері. Але вже за півгодини він явився до Стрейнджа в готель у супроводі генерал-квартирмейстера полковника Де Лансі. Витріщившись похмуро в зображення у срібній мисці, він вигукнув:

— Богом присягаюся, Наполеон надурив мене! Де Лансі, негайно пишіть наказ. Ми повинні зібрати армію під Катр-Бра.

Сердешний полковник Де Лансі переполошився.

— Як же нам доставити накази офіцерам через усю Атлантику? — запитав він.

— О, — відмахнувся його світлість, — містер Стрейндж про це подбає.

Тут він кинув оком на щось за вікном. На вулиці саме проїжджало четверо вершників з поставами королів та ликами імператорів. Колір шкіри вони мали немов червоного дерева, довге чорнюще волосся виблискувало, наче перо крука. Вбрані вони були в шкури, прикрашені дикобразовими голками. Кожен мав по рушниці в шкірянім чохлі, по страхітливому на вигляд спису (прикрашеному, як і їхні зачіски, пташиним пір’ям) і по луку.

— І ще, Де Лансі! Знайдіть кого-небудь, хто поговорив би з оцими й спитав, чи не хочуть вони завтра піти з нами в бій. У них дуже підходящий для цього вигляд.

Десь за годину в містечку Ат за двадцять миль від Брюсселя (точніше, від того місця, де Брюссель зазвичай стояв) один pâtissier[261] дістав форму з тістечками із печі. Після того, як тістечка прохололи, на кожному з них він написав літеру рожевою глазур’ю, чого раніше ніколи в житті не робив. Його дружина (котра не знала ні слова по-англійськи) розклала тістечка на дерев’яній таці і віднесла до sous-pâtissier[262], а вже той відніс його до штабу союзної армії в місті, звідки командував сер Генрі Клінтон. Sous-pâtissier подав частування серу Генрі. Сер Генрі взяв одне тістечко і мало не відправив його в рота, як майор Норкотт із 95-го стрілецького полку раптом скрикнув. Перед ними писана рожевою глазур’ю на маленьких тістечках була депеша від Веллінґтона, яка наказувала серу Генрі, не гаючись, виступати всією Другою піхотною дивізією в напрямку Катр-Бра. Сер Генрі підвів приголомшений погляд. Очі sous-pâtissier аж світились.

Приблизно в той самий час генерал, який командував Третьою дивізією, ганноверець на ім’я Карл фон Альтен, старанно працював у замку за двадцять п’ять миль на південний захід від Брюсселя. Варто було йому визирнути з вікна, як він помітив у дворі дуже дивну зливу. Вся вода лилася тільки на землю, анітрохи не торкаючись стін. Фон Альтен настільки зацікавився, що вийшов на вулицю і придивився уважніше. Краплини дощу прибили куряву, лишивши на ній послання:

Брюссель, 15-го червня 1815-го року

3-й дивізії негайно висунутись у напрямку Катр-Бра.

Веллінґтон

Дехто з голландських та бельгійських командувачів у Веллінґтоновім війську й собі дізналися про французьку присутність у Катр-Бра, куди вони вже летіли зі своєю Другою Нідерландською дивізією. Відтак цих генералів (на ім’я Ребек та Перпонхер) скоріше роздратували співочі пташки, ціла зграя яких обсіла всі дерева понад дорогою, співаючи:

Нам оголошено наказ:

До Катр-Бра рушати враз.

Французи там чекають нас,

Тож їх провчити саме час.

— Та знаємо вже ми! — крикнув генерал Перпонхер, махаючи на птахів і намагаючись їх розігнати. — Ану киш, ч…и би вас побрали!

Та птахи лиш обсідали їх щільніш, деякі навіть мостилися на його плечі та круп коня, виспівуючи якомога докучливіше:

Звелів сьогодні Герцог сам:

Страху не піддаватись нам,

І якнайшвидше всім полкам

Іти назустріч ворогам!

Пташки не відставали від солдатів до кінця дня, ні на мить не припиняючи цвірінькати й виспівувати надокучливу пісеньку. Генерал Ребек, чия англійська була бездоганна, навіть зловив був одну і спробував навчити її іншої пісеньки, сподіваючись, що її почує Джонатан Стрейндж:

Хай герцогського чаклуна

За все покара не мина:

Хай в Маастріхт летить, під зад

Діставши, і в Брюссель назад![263]

О шостій годині Стрейндж повернув Брюссель на європейську землю. Одразу по тому розквартировані в ньому полки виступили з Намюрської брами на Катр-Бра. Впоравшись із цим, Стрейндж взявся до власних воєнних приготувань. Зібрав срібний таріль, півдесятка магічних книжок, пару пістолів, легку літню шинель з численними глибокими кишенями, десяток круто зварених яєць, три фляжки з бренді, трохи пирога зі свининою, загорнутого в папір, і надзвичайно велику шовкову парасолю.

Наступного ранку, розіпхавши все це по собі та по коню, він виїхав разом із герцогом та його штабом до перехрестя Катр-Бра. Зараз там уже зібралося кілька тисяч солдатів союзних військ, але французи ще не показалися. Час від часу лунали мушкетні постріли, але не частіше ніж під час джентльменських полювань в якому-небудь англійському лісі.

Стрейндж саме роззирався навколо, як на його плече сів співочий дрозд і процвірінькав:

Нам оголошено наказ:

До Катр-Бра рушати враз…

— Що? — пробурмотів Стрейндж. — Ти що тут робиш? Ти мав зникнути ще кілька годин тому!

Він зробив знак Ормскірка на усунення магічних чарів, і пташка полетіла геть. На його превеликий жаль, разом із нею в повітря одразу знялася ціла зграя птахів. Стрейндж нервово роззирнувся — чи не помітив хто його хибу, — але люди навколо були надто зайняті військовими клопотами, тож маг заспокоївся.

Позиції Стрейнджу сподобалися — в улоговині якраз навпроти сільської господи біля Катр-Бра. Праворуч було саме перехрестя, а ліворуч розташувався 92-й піхотний полк — шотландці-гайлендери. Він подіставав круто зварені яйця із кишень і запропонував їх тим із шотландців, хто радий був їх скуштувати. (У мирний час для знайомства потрібне попереднє представлення; під час війни його роль виконує звичайна їжа.) Гайлендери в свою чергу почастували його солодким чаєм з молоком, і вже незабаром усі дружньо гомоніли.

День видався надзвичайно спекотним. Шлях ішов між двох полів жита, яке в яскравому промінні сонця аж світилося з надприродною силою. За три милі від них у бій із французами вже вступили прусські частини, десь там удалині гупали гармати і кричали люди, ніби привиди прийдешніх подій. Майже опівдні здаля пролунали барабани й несамовиті співи. Земля затрусилася від кроків багатотисячного маршу, і на них прямо житньою нивою посунули щільні похмурі колони французької піхоти.

Герцог не давав Стрейнджеві жодних прямих вказівок, тож із початком битви маг зайнявся тим, що звик робити ще на іспанських фронтах. Він посилав огненних янголів загрожувати французам і вогнедишних драконів поливати їх полум’ям. Ілюзії вдавалися йому значно кращі й сильніші, ніж в Іспанії. Кілька разів, попри всі застереження від гайлендерів, які боялися, щоби мага не поцілила ворожа куля, він покидав улоговинку — помилуватися ефектом своїх чарів.

Він старанно накладав закляття три або чотири години поспіль, аж раптом сталася одна пригода. Несподіваний наскок французьких єгерів загрожував оточенням самому герцогу та його штабу. Тож цим джентльменам довелося негайно розвертатися до своїх і мчати світ за очі. Найближче до них стояв саме 92-й піхотний полк.

— Дев’яносто другий, негайно лягти! — крикнув герцог.

Гайлендерам не треба було двічі повторювати. Стрейндж саме вчасно подивився вгору із улоговинки, щоб побачити, як над їхніми головами пролетів герцог на своєму Копенгаґені[264]. Його світлість був цілком неушкоджений і, скоріше, збадьорився, ніж збентежився від цієї пригоди. Він озирнувся поглянути, що робили інші. І тут перетнувся поглядами зі Стрейнджем.

— Містере Стрейндже! Що ж ви робите? Якщо мені знадобиться вистава в стилі Воксголл-Ґарденз[265], я вам окремо повідомлю[266]! Французи бачили чимало такого добра в Іспанії, і воно їх аніскілечки не бентежить. Але воно цілковито нове для бельгійців, голландців і німців у моєму війську! Щойно один із ваших драконів при мені розлякав брауншвайзький ескадрон із того ліска. При цьому четверо попадали з коней. Так не годиться, містере Стрейндже! Просто нікуди не годиться!

Веллінґтон пустив коня в чвал.

Стрейндж довго не зводив із нього погляду. Він уже майже надумав якусь уїдливу репліку щодо невдячності герцога і збирався її виголосити перед своїми друзями гайлендерами, але ті виявилися трошки зайняті, рубаючись на шаблях із ворогом під артилерійським вогнем. Тому він підібрав свою мапу, виліз із улоговинки та рушив до перехрестя, де військовий секретар герцога лорд Фіцрой Сомерсет саме шукав його із заклопотаним виглядом.

— Мілорде, — звернувся до нього Стрейндж, — мені треба вас дещо спитати. Як іде битва?

— Зрештою все буде гаразд, — зітхнув Сомерсет. — Обов’язково буде. Але сюди ще не добралася ціла половина армії. Нам конче бракує кінноти. Мені відомо, що ви доправили накази всім дивізіям надзвичайно швидко. Просто деякі частини були аж надто далеко. Тож якщо французи отримають підкріплення раніше за нас… — Він знизав плечима.

— А якщо французькі підкріплення надійдуть, то звідки? Мабуть, із півдня?

— Із півдня і південного сходу.

На поле бою Стрейндж вертатися не став. Натомість пішов до господи біля Катр-Бра, одразу в тилу британців. Споруди виявились цілковито покинутими. Двері стояли розчинені настіж; вітер ганяв у вибитих вікнах завіски, у куряві валялись квапливо залишені напризволяще коса та мотика. В пропахлому молоком мороці корівника він знайшов кицьку з новонародженими кошенятами. Від кожного залпу гармат (доволі частих) породілля здригалася. Стрейндж приніс їй трохи води і лагідно з нею поговорив. Потім маг усівся на холодні кам’яні плити й розгорнув перед собою мапу.

Він узявся пересовувати шляхи, доріжки й поселення на півдні та сході від бойовища. Спершу він змінив позиції двох сіл. Потім — перекрутив усі шляхи, що бігли зі сходу на захід у напрямку північ-південь. Почекав десять хвилин і повернув усе на свої місця. Він змусив усі навколишні ліси обернутися протилежною стороною, а струмки — текти в іншому напрямку. Година за годиною він міняв ландшафт. Це була складна, копітка робота — така ж нудна, як і чимало з того, що вони робили з Норреллом. О пів на сьому Стрейндж почув, як горністи союзників грають наступ. О восьмій він підвівся і потягнувся, розпростуючи затерплі м’язи.

— Що ж, — мовив він до кицьки, — я й гадки не маю, чи вдалося мені хоч щось[267].

Поле затягнув чорний дим. І сотні похмурих супутників будь-якого бою — вороння та круків — уже були тут. Гайлендерів маг знайшов у зажурі. Вони утримували споруду поруч зі шляхом, але в битві за неї втратили половину солдатів і двадцять п’ятеро зі своїх тридцяти шести офіцерів включно з полковником, якого багато хто з них мав за батька. Не один сивочолий ветеран сидів у сльозах, понуривши голову.

Французи, вочевидь, повернулися в містечко Фран, звідки виступили того самого ранку. Стрейндж поцікавився в кількох людей, чи це означало, що союзники перемогли, але йому ніхто не зміг сказати нічого певного.

Маг переночував у Ґенаппі, селі за три милі від Брюсселя. За сніданком капітан Гедлі-Брайт приніс новини: союзники герцога, пруссаки, зазнали вчора тяжких утрат.

— Їх розбито? — уточнив Стрейндж.

— Ні, але вони відступили, тому герцог каже, ми повинні зробити те саме. Його світлість уже обрав місце, щоб дати бій. Із прусською армією ми зустрінемося саме там. Називається Ватерлоо.

— Що’о? — неначе перекривив його Стрейндж. — Безглузда якась назва, — промовив він.

— Правда ж? Я навіть на мапі її не відшукав.

— Зі мною це постійно відбувалося в Іспанії. Той, хто вам сказав цю назву, певно, помилився. Майте певність, такого місця як Ватерлоо не існує!

Трохи пополудні вони засідлали коней і вже збиралися рушити вслід за армією, як надійшло повідомлення від Веллінґтона: наближався ескадрон французьких уланів, тож чи не міг би м-р Стрейндж як-небудь їм завадити? Стрейндж, котрому не кортіло знову наразитися на заувагу про виставу у стилі Воксголл-Ґарденз, спитав поради Гедлі-Брайта.

— Чого найбільше не може терпіти кавалерія?

Гедлі-Брайт замислився на мить.

— Болота, — відповів він.

— Болота? Справді? Гадаю, ви маєте рацію. Ну, направду, чарування погоди — чи не найпростіший різновид магії, вважайте ремесло!

Небо спохмурніло. По ньому посунула чорнильного кольору грозова хмара; вона здавалася завбільшки з цілу Бельгію й така повновода, що її рваний поділ мало не волочився по верхівках дерев. Спалахнула блискавка, і світ на якусь мить побілів, немов кістка. Оглушливо загриміло, і почалася така злива, що на мить земля немовбито закипіла та зашипіла.

За кілька хвилин навколишні поля перетворилися на трясовину. Тож зайнятися своєю улюбленою розвагою — прудкими й вправними наскоками — французьким уланам не вдалося. Ар’єргард Веллінґтона безпечно собі проїхав.

Годиною пізніше Стрейндж і Гедлі-Брайт зі здивуванням відкрили, що місцина з безглуздою назвою Ватерлоо насправді існує і вони якраз потрапили куди треба. Герцог сидів на своєму скакуні під дощем, весело роздивляючись забрьоханих солдатів, коней та обоз.

— Прекрасна робота, Мерліне! — радісно вигукнув він. — Дуже грузько і слизько. Французи будуть дуже невдоволені. Ще більше дощу, коли ваша ласка! А тепер погляньте на те дерево, де дорога пірнає вниз.

— На берест, ваша світлість?

— Саме на нього. Якщо завтра під час бою ви залишатиметеся там, я вам буду безмежно вдячний. Я теж там буватиму, але не дуже часто. Мої хлопці передаватимуть вам розпорядження.

Того вечора дивізії союзної армії займали позиції вздовж невисокого пасма горбів на південь від Ватерлоо. Гриміло в грозовому небі, й лив рясний дощ. Час від часу перед берестом з’являлися делегації сколошканих солдатів і просили Стрейнджа зупинити зливу, на що маг тільки хитав головою:

— Припиню, щойно накаже герцог.

Утім, ветерани Піренейської війни схвально підтакували — мовляв, у війні дощі завжди на стороні англійців — й підбадьорювали товаришів:

— Бачте, ми люди звиклі, нас дощ заспокоює, а іншим народам він тільки заважає. І перед Фуентесом, і перед Саламанкою, і перед Віторією дощило цілісіньку ніч.

(Йшлося про великі перемоги Веллінґтона в Іспанії.)

У сховку під парасолькою Стрейндж міркував про близьку битву. Після Піренейської війни він вивчав магію авреатів, до якої вони вдавалися під час війн. Про неї майже нічого не було відомо; ходили чутки — не більше — про закляття Джона Ускґласса, яке він промовляв перед боєм. Воно віщувало наслідки поточних подій. І вже пізно ввечері на Стрейнджа раптом найшло натхнення.

— Не можна дізнатися, що робив Ускґласс, але ж існують Пейлові провіщення прийдешнього. А це ніщо інше як пом’якшений варіант того самого закляття. Можна скористатися ним.

На якусь мить перед тим, як закляття подіяло, він раптом усвідомив, що чує всі звуки довкола: ляпотіння дощу по металу та шкірі, дзюрчання води на парусині, пирхання коней і постукування копит, коли вони переминалися з ноги на ногу, англійський спів, шотландські волинки, суперечку двох валійських солдатів щодо тлумачення котрогось із віршів Біблії, веселощі капітана Джона Кінкейда, який розважав американських дикунів та вчив їх чаювати (напевно, піддався ідеї, що варто лиш навчити людину пити чай, а решта звичок та властивостей істинного британця природно прийдуть самі).

А потім тиша. Люди й коні зникали з виду, спершу помалу, потім швидше — одразу сотнями, тисячами. В щільно розташованих гуртах і компаніях стали з’являтися прогалини. Трохи далі на схід кудись подівся цілий полк, лишивши по собі галявину завбільшки з Гановер-сквер. Де ще якусь мить тому буяло життя, розмови й дія, не було тепер нічого, крім дощу, присмерку й схвильованого жита. Стрейндж витер губи, його раптом занудило.

— Ха! — подумав він. — Буде мені урок, щоб не мішався до королівської магії! Норрелл має рацію. Деякі чари не для простих магів. Мабуть, Джон Ускґласс знав, що робити з усім цим моторошним знанням. Але я не знаю. Чи розказати комусь? Герцогу? Він мені за це не подякує.

На нього хтось дивився. До нього хтось говорив. Капітан кінної артилерії. Стрейндж бачив, як ворушаться його губи, але не чув ні звука. Маг клацнув пальцями і розвіяв закляття. Капітан запрошував його піти випити з ними бренді й викурити сигару. Стрейндж здригнувся й відмовився.

Решту ночі він просидів сам-один попід берестом. Аж до сьогодні він ніколи не замислювався над тим, що магія відмежовує його від інших людей. І от зараз він зазирнув наче в якусь виворотку. Він не міг позбутися кошмарного відчуття, немовби світ навколо нього старішає, і все найкраще, що в ньому є, — сміх, любов, невинність — безповоротно йде кудись у минуле.

Близько пів на дванадцяту наступного дня французька артилерія відкрила вогонь. Їй відповіли гармати союзників. У чистому літньому повітрі між двома арміями потяглися хмарки гіркого чорного диму.

Головна атака французів припала на Шато-де-Уґумон, де в лісистій долині, яку захищали 3-й піхотний гвардійський полк, Колдстримська гвардія, солдати Нассау та Ганноверу, розташувався аванпост союзників. Стрейндж викликав у срібному тарелі видіння за видінням, щоби стежити за кривавими сутичками в лісах навколо Шато. Він мало не вирішив посунути дерева, щоби розчистити солдатам коаліції вид на противника, але це найгірший різновид магії, який тільки можна застосувати в ближньому рукопашному бою. Він нагадав собі, що під час війни солдат більше собі шкодить, коли діє зопалу, ніж коли не робить нічого. Стрейндж чекав.

Канонада лютішала. Британські ветерани казали товаришам, що ніколи не бачили, аби ядра лягали так купно й так часто. Солдати бачили, як пострілами їхніх побратимів розрубувало навпіл, трощило на шматочки і знеголовлювало. Повітря бриніло від залпів.

— Густо ведуть вогонь, — тільки й сказав холоднокровно герцог, після чого наказав першим шерегам відступити за гребінь горбів та залягти там. Коли стрілянина скінчилася, союзники підвели голови і побачили, як на них задимленим видолинком наступає французька інфантерія: шістнадцять тисяч солдатів пліч-о-пліч у нескінченних колонах, усі кричать, усі тупочуть.

Не одному вояку спало на думку, що французи могли знайти мага і собі — настільки високими в порівнянні зі звичайними чоловіками здавалися їхні піхотинці, таким надприродним огнем палали їхні очі, як глянути ближче. Та це була всього-на-всього магія Наполеона Буонапарте, котрий чудово знав, як убрати вояків, аби вони жахали супротивника одним видом, і як розташувати війська, щоби з іншого боку здавалося, немовбито вони непереможні.

Тепер Стрейндж точно знав, що робити. Липкі кавалки грязюки вже неабияк зашкодили атакуючим лавам. І задля більшої мороки він заходився чаклувати стеблинки жита. Вони стали заплітати солдатам ноги. Стеблини виявились цупкими, немов дріт, солдати перечіплялися і падали долілиць. Якщо пощастить, грязюка їм завадить встати, і їх затопчуть свої ж товариші або французька ж кавалерія, що незабаром з’явиться в них у тилу. Робота вимагала великих зусиль і попри те магія Стрейнджа завдала французам не більше шкоди, ніж влучні британські стрільці своїми гвинтівками та мушкетами.

Із нечуваною швидкістю прилетів ад’ютант і зі словами «Повідомлення його світлості!» тицьнув Стрейнджу в руку капшук із козиної шкури. Кур’єр зник умить.

Пожежа в Шато-де-Уґумон від французького обстрілу. Загасіть вогонь.

Веллінґтон

Стрейндж знову викликав вид Уґумона. Тамтешній контингент сильно постраждав відтоді, як він востаннє його бачив. У кожній кімнаті лежали поранені солдати обох сторін. Скирти сіна, господарські споруди й Шато охопило полум’я. Всюди курився чорний задушливий дим. Іржали коні, кричали поранені, намагаючись відповзти кудись, але тікати їм було нікуди. Тимчасом навколо них лютував бій. У каплиці Стрейндж побачив десяток фресок зі святими. Семи-восьми футів заввишки, неправильних пропорцій — певно, їх малював завзятий аматор. У святих були довгі бороди й великі меланхолійні очі.

— Підійдуть! — пробурмотів під носа маг. За його наказом святі зіскочили зі стін. Рухалися вони ривками, неначе маріонетки, але навіть із тим вирізнялися певною легкістю й граціозністю. Вони побрели між рядів поранених до криниці в дворі, понабирали цебра води і понесли їх у вогонь. Усе йшло добре, поки двоє з них (вірогідно, святий Петро і святий Ієронім) самі не зайнялися і не згоріли вщент. Вони були зладнані тільки з фарби й магії, тож їх просто спопелило. Стрейндж саме намагався придумати, як це поправити, коли осколок французького фугасу зачепив край тареля й відкинув його кроків на п’ятдесят праворуч. Поки маг вернув його, погнутий, назад, трохи полагодив великі щербини й повернувся до діла, решту розписних святих поглинув огонь. Горіли поранені й коні. Малюнків на стінах більше не лишилося. Мало не ридаючи, Стрейндж проклинав невідомого майстра за кепську роботу.

Що ще можна було вдіяти? Що ще він знав? Стрейндж ламав голову. Давним-давно Джон Ускґласс інколи призначав круків відстоювати свою честь: птахи гуртувалися так близько, що з’являвся чорний, ощирений, текучий немов вода гігант, спроможний легко виконати будь-яке завдання. Інколи Ускґласс творив собі помічників із ґрунту.

Стрейндж вичаклував картинку криниці в Уґумоні. Змусив воду в ній забити фонтанчиком, і перш ніж той устиг розлитися навсібіч, створив із нього неоковирну подобу чоловіка. Далі він наказав цьому водянику поквапитися до вогню і впасти на нього. Таким чином вдалося успішно загасити одне стійло в стайні й порятувати трьох чоловіків. Стрейндж робив нових так швидко, як міг, але вода погано тримається певної форми. За годину роботи маг утомився, голова йому йшла обертом, а руки невтримно дрижали.

А між четвертою й п’ятою годиною сталося дещо геть несподіване. Стрейндж підвів погляд і побачив, як наближається блискуча лава французької кавалерії. Шерега в п’ятсот душ по фронту і дванадцять — завглибшки, але стояла така канонада, що всі звуки тонули в її гуркоті. Тому французи наближалися в повній тиші. «Ну, вони же не можуть не розуміти, — подумав Стрейндж, — що Веллінґтонова піхота незламна. Їх порубають на шматки». За ним інфантерія якраз шикувалася в каре; дехто з солдатів гукав до Стрейнджа, щоб той заховався всередині котроїсь із цих «коробок». Порада видавалася годящою, тож маг її послухав.

У відносній безпеці за лавою свого каре Стрейндж спостерігав за наближенням кавалерії: блищали панцирі й оздоблені плюмажами шоломи кірасирів, лопотіли червоно-білі вимпели на піках уланів. Здавалося, ці кіннотники не належали нашій нудній епосі, їхня слава — то відгомін сивої давнини, але Стрейндж надумав протиставити їй інші стародавні звершення. Його уяву пекли образи слуг Джона Ускґласса, слуг, зібраних із круків, слуг, зліплених із ґрунту. Раптом земля під копитами французьких вершників почала булькотіти і надиматися. Її складки перетворилися на велетенські руки, що, потягнувшись угору, хапали людей і коней. Тих, кому не вдалося утриматись верхи, затоптували їхні ж товариші. Решта наразилася на мушкетний вогонь піхоти союзників. Стрейндж байдуже спостерігав за подіями.

Коли атаку французів відбили, він повернувся до свого срібного тареля.

— Ви маг? — раптом хтось озвався до нього.

Стрейндж миттєво крутнувся й здивовано побачив низького, круглого, м’якотілого на вигляд чоловічка в цивільному, що стояв перед ним й усміхався.

— Хто ви такий, на Бога? — різко відповів Стрейндж.

— Мене звуть Пінк, — пояснив він. — Я негоціант і представляю бірмінґемську компанію «Неперевершені ґудзики Велбека». В мене для вас повідомлення від герцога.

Забрьоханий, втомлений як ніколи в житті, Стрейндж не одразу зрозумів, що від нього хочуть.

— Де ж усі його ад’ютанти?

— Каже, загинули.

— Що? Гедлі-Брайт загинув? А полковник Кеннінґ?

— На жаль, — усміхнувся м-р Пінк, — я не володію точними відомостями. Тільки вчора приїхав з Антверпена подивитися на битву, а щойно побачив герцога, то одразу представився і розповів про видатні якості «Неперевершених ґудзиків Велбека». Герцог попросив мене про одну ласку: повідомити вас, що прусська армія вже на підступах, її бачили біля Паризького лісу. Проте, за словами його світлості, їм до чортиків бракує часу… — Тут м-р Пінк усміхнувся й кліпнув очима, почувши зі своїх вуст такий солдафонський вислів. — …до чортиків бракує часу, щоби бабратися в болоті вузеньких стежинок. Відтак чи не були би ви такі ласкаві прокласти їм дорогу від лісу аж на поле бою?

— Звісно, — відповів Стрейндж, обтираючи грязюку з обличчя.

— Я перекажу його світлості. — Помовчавши трохи, чоловічок замислено запитав: — Як ви гадаєте, герцог не відмовиться замовити у нас трохи ґудзиків?

— Не бачу причин йому відмовлятись. Він їх любить не менше від інших людей.

— Тоді, знаєте, ми могли би вказувати в рекламі: «Постачальники ґудзиків його світлості герцога Веллінґтона», — засяяв од радощів м-р Пінк. — Мені час бігти!

— Так-так. Біжіть.

Стрейндж проклав дорогу пруссакам, але пізніше був певен, що м-р Пінк із «Неперевершених ґудзиків Велбека» йому лише наснився[268].

Події немовби повторювалися. Знову й знову атакувала французька кавалерія, і Стрейндж ховався за лавами каре. Знову смертоносні хвилі кіннотників бушували під сторонами «коробок». Знову Стрейндж викликав жахливі руки із землі, і вони стягували вершників додолу. А коли кавалерія відступила, почалася нова канонада; він вернувся до свого срібного тареля, робив водяних чоловічків, які гасили пожежу в нещасному розбитому Уґумоні та напували поранених. Усе повторювалося знову й знов. Битві кінця-краю не було видно. Маг уже почав був думати, що так було завжди.

«Ну, мусять же колись скінчитися запаси мушкетних куль і гарматних ядер, — думалося йому. — І що ми тоді робитимем? Візьмемося за шаблі та багнети? А якщо ми всі загинемо, геть усі, хто тоді скаже, що переміг?»

Дим розвіявся, відкриваючи застиглі картини якогось театру привидів: на фермі під назвою Ля-Е-Сент французи, спинаючись трупами своїх співвітчизників, штурмували мур, який обороняли німці.

Одного разу під час чергового наскоку французів Стрейндж не встиг заховатися в каре. Несподівано перед ним виріс велетенський французький кірасир на такому ж велетенському коні. І найперше, про що замислився Стрейндж, було, чи знає нападник, хто перед ним. (Йому розповідали, що вся французька армія як один ненавидить англійського мага з живим романським запалом.) Другою думкою був спогад про те, що пістолі він лишив усередині каре.

Кірасир заніс шаблю. Не замислюючись, Стрейндж пробурмотів закляття «Animam evocare»[269] Стоксі. З грудей кірасира вилетіло щось схоже на бджолу і вмостилося на долоні мага. Та це була не бджола, а перламутрово-блакитний вогник. Інший такий вогник покинув тіло кірасирового коня. Той заіржав і став дибки. Кірасир спантеличено витріщився перед собою.

Стрейндж замахнувся вільною рукою, щоби стерти з буття коня і його вершника. Але так і завмер.

«А чи може чарівник убити магією?» — запитав герцог.

І він відповів: «Чарівник міг би, але джентльмен не став би».

Поки він вагався, ніби з-під землі з’явився британський кавалерійський офіцер — шотландський «сіромундирник». Він розрубав голову кірасиру ударом знизу, по підборіддю і вгору до зубів. Чоловік повалився, немов зрубане деревце, а «сіромундирник» поскакав собі далі.

Стрейндж не дуже добре пам’ятав, що відбувалося далі. Здається, йому геть паморочилося. Як довго — він не знав.

До тями маг прийшов від звуків жвавих команд. Він підвів погляд і побачив Веллінґтона верхи на Копенгаґені. Він махав капелюхом, подаючи сигнал наступати на французів. Але дим так густо вився навколо герцога, що цю переможну мить із ним могли розділити тільки найближчі солдати.

Тому Стрейндж прошепотів одне слово, і в клубах з’явився крихітний розрив. На Веллінґтона впав самотній сонячний промінь. Усі обличчя солдатів попід пасмом горбів звернулися до нього. Залунали радісні крики.

«Ось так, — подумав Стрейндж. — Оце правильна англійська магія».

Маг рушив за солдатами та відступаючими французами через бойовище. Серед трупів і конаючих він бачив великі земляні руки, які сам створив. Здавалося, вони позавмирали в жестах, що виражали гнів і жах, немовбито у відчай впала сама земля. Порівнявшись із французькими гарматами, які сьогодні так дошкуляли союзним військам, Стрейндж удався до останнього магічного діяння. Він витягнув з-під землі нові руки, що похапали гармати й затягнули їх вниз.

У корчмі «Прекрасний союз» на протилежній стороні бойовища він знайшов герцога у товаристві прусського генерала — князя Блюхера. Герцог йому кивнув і запросив повечеряти разом.

Князь Блюхер приязно потиснув магу руку і виголосив довжелезну промову німецькою (жодного слова Стрейндж не зрозумів). Потім старий джентльмен показав рукою на живіт, де сиділо уявне слоненятко й скривився, немовби хотів сказати: «Ну, що ж поробиш?»

Стрейндж вийшов надвір і мало не одразу наштовхнувся на капітана Гедлі-Брайта.

— Мені сказали, ви загинули! — вигукнув він.

— Я був певен, що вам не вціліти, — відповів Гедлі-Брайт.

Вони трохи помовчали. Обоє почувалися ніяково. Куди не глянь, навколо них лежали ряди мертвих і поранених солдатів. Навіть те, що вони вижили, в цю мить якимось незбагненним чином суперечило принципам справжнього джентльмена.

— Ви знаєте, хто ще вижив? — запитав Гедлі-Брайт.

— Ні, — помотав головою Стрейндж.

Вони розійшлися.

У Ватерлоо при штабі Веллінґтона того вечора накрили стіл на сорок чи п’ятдесят людей. Та коли настав час, вечеряти явились тільки троє: сам герцог, генерал Алава (іспанський аташе) та Стрейндж. Варто було дверям відчинитись, герцог щораз повертався глянути, чи не йде котрийсь із його друзів, живий і здоровий; та нікого не було.

Були приготовані місця для джентльменів, що зараз були при смерті або вже померли: полковник Кеннінґ, підполковник Ґордон, генерал-майор Піктон, полковник Де Лансі. Список ріс, чим глибшою ставала ніч.

Герцог, генерал Алава і Стрейндж сиділи мовчки.

41

Стеркросс

пізній вересень — грудень 1815 року

Здавалося, доля ніяк не хотіла посміхнутся м-рові Сеґундусу. Він поїхав у Йорк, щоби насолоджуватися спілкуванням з численним товариством місцевих магів. Та щойно він прибув до міста, як усіх чарівників позбавив їхнього фаху м-р Норрелл — і Сеґундус лишився один. Його й без того скромні статки невпинно зникали, і восени 1815 року йому довелося шукати роботу.

— Зрозуміло, — зітхаючи, поскаржився він м-ру Ганіфуту, — я не можу розраховувати на високу платню. Я ж нічого не вмію.

М-р Ганіфут не міг знести цього.

— Напишіть містерові Стрейнджу! — порадив він. — Можливо, йому потрібен секретар.

Ніщо би не потішило м-ра Сеґундуса більше за службу в Джонатана Стрейнджа, але вроджена скромність не дозволяла йому звернутися до мага з такою пропозицією. З його боку було б нечуваним нахабством так нав’язуватися. М-р Стрейндж зніяковів би й не знав, як відповісти. Ба більше, могло здатися, наче Джон Сеґундус прирівнює себе до м-ра Стрейнджа!

М-р та місис Ганіфут переконували сердегу, що, як м-рові Стрейнджу ідея не сподобається, він скаже про це навпростець, тож ніякої шкоди не буде, коли спитатися в нього. Проте м-р Сеґундус лишився непохитним.

Інша пропозиція більше припала йому до душі.

— Чому б не пошукати в місті хлопців, які б хотіли навчатися магії? — запитала місис Ганіфут. Її онуки — здорові хлопчаки п’яти та семи років — якраз досягли віку, коли варто братися за освіту, тож вона чимало про це думала.

Так м-р Сеґундус став учителем магії. Він виявив, що не лише дітлахи, а й юні леді, чия освіта зазвичай обмежується французькою, німецькою та музикою, тепер загорілися бажанням отримати знання в царині теоретичної магії. З часом просити приватних уроків у нього почали старші брати тих юних леді, чимало з яких уже уявляли себе магами. Для молодих чоловіків, що мали схильність до наук, але не бачили свого шляху ні в церкві, ні в праві, магія видавалася вельми привабливою, особливо після Стрейнджевого тріумфу на європейському театрі воєнних дій. Зрештою, багато віків минуло, відколи клір востаннє проявляв себе на полі бою, а правники подібними успіхами ніколи не відзначалися.

Ранньої осені 1815 року до м-ра Сеґундуса звернувся з проханням батько одного з учнів. Цей джентльмен на ймення Палмер дізнався, що на півночі графства продають будинок. М-р Палмер не мав наміру його купувати, але від друзів чув, що там збереглася бібліотека, яку варто подивитися. Сам м-р Палмер не мав часу навідатися туди. Він покладався на своїх слуг у багатьох справах, проте вченість не належала до їхніх талантів. Тому м-р Палмер просив м-ра Сеґундуса поїхати туди, дізнатися, скільки там книжок, у якому вони стані та сказати, чи варто їх купувати.

Стеркросс-Голл виявився найбільшою спорудою в селі, решту якого складала жменька кам’яних будинків та ферм[270]. Стеркросс височів у найвіддаленішому закутку, зусібіч оточеному бурими пустищами. Високі дерева закривали його від злив і вітрів, та водночас виповнювали усе мороком та похмурістю. У селі було повно ветхих кам’яних стін, за якими виднілися такі само ветхі кам’яні сараї. Тут панувала мертва тиша, наче на краю світу.

Через глибоку стрімку річку було перекинуто дуже старий та розбитий гужовий міст. Яскраво-жовте листя падало на темну, майже чорну воду, витворюючи різноманітні візерунки. М-рові Сеґундусу здалося, що вони схожі на магічні письмена. «Та зрештою… — подумав він. — Хіба ж лише вони».

Садиба була довгою та низькою, але безладною спорудою, зведеною із того самого темного каменя, що й решта села. Занедбані сад і подвір’я тонули в кучугурах осіннього листя. Важко було уявити, хто захоче придбати такий будинок. Надто великий як на ферму, надто похмурий та віддалений для оселі якогось джентльмена. Тут міг би жити священник, однак в селі не було церкви. Тут іще можна було відкрити заїзд, але єдина ґрунтова дорога, яка колись проходила через усе село, занепала, і від неї не лишилося нічого, крім моста.

На стук м-ра Сеґундуса ніхто не відповів. Він помітив, що двері були прочинені. Просто взяти і зайти видавалося вкрай нахабним, але хвилин через п’ять марних спроб достукатися до когось Сеґундус ступив всередину.

Будинки, як і люди, стають схильними до дивацтв, коли надовго лишати їх на самоті. Цей дім був архітектурним відповідником старого джентльмена, вбраного у поношений домашній халат та драні пантофлі, який лягає спати, коли йому заманеться, і веде тривалі розмови з друзями, яких ніхто, крім нього, не бачить. Шукаючи доглядача будинку, м-р Сеґундус натрапив на кімнату, що була заставлена лише фаянсовими формами для сиру, які поскладали одну на одну. В іншій кімнаті височіла купа дивного червоного одягу, якого м-р Сеґундус зроду не бачив, — щось середнє між убранням робітників і рясами священників. На кухні лежало обмаль звичних речей, однак чомусь був череп алігатора у скляному футлярі. Череп мав широкий вищир і, схоже, дуже тішився з себе, хоча м-р Сеґундус не міг втямити, чому. До ще однієї кімнати можна було дістатися лише дивними сходами. На її стінах висіли картини, які обирав хтось із нестримною любов’ю до бойових сцен: на полотнах билися чоловіки, хлопчики, півні, бики, пси та кентаври. У дивовижному бою зчепилися навіть двоє жуків. Далі не було нічого, крім лялькового будиночка, що стояв на столі посеред кімнати, — точної копії справжнього будинку, хіба що всередині кілька елегантно вбраних ляльок насолоджувалися мирним та розважливим життям: пекли іграшкові пироги та хліби, розважали друзів грою на крихітному клавесині, грали в крихітні карти, навчали манюніх дітей та вечеряли запеченою індичкою завбільши з ніготь великого пальця м-ра Сеґундуса. Це дивно контрастувало з холодною, лункою реальністю.

М-р Сеґундус, певно, побував уже в усіх кімнатах, але досі не знайшов ані бібліотеки, ані людей. Він підійшов до маленьких дверей, що сховалися за сходами. За ними знайшлася маленька кімнатка — навряд чи більша за шафу. Всередині, закинувши ноги на стіл, сидів чоловік у брудному білому сурдуті. Він пив бренді і витріщався на стелю. Після нетривалих вмовлянь чоловік погодився показати бібліотеку.

Перші десять книжок, на думку м-ра Сеґундуса, нічого не вартували — проповіді та повчання минулого століття, а також життєписи людей, до яких нікому не було діла. Наступні п’ятдесят томів не дуже відрізнялися. М-р Сеґундус уже подумав, що швидко впорається із завданням, але згодом натрапив на цікаві й незвичні праці з геології, філософії та медицини і збадьорився.

Години дві-три м-р Сеґундус наполегливо працював. Якось йому почулося, що до будинку під’їхав екіпаж, але він не звернув на це уваги. Зрештою Сеґундус відчув, що неабияк зголоднів. Він не знав, чи хтось подбав про його обід, а найближчий трактир був далеко. Він пішов до недбалого чолов’яги у крихітній кімнатці, щоб дізнатися, як можна зарадити справі. М-р Сеґундус одразу ж заблукав у лабіринті кімнат та коридорів. Він кинувся відчиняти усі двері, відчуваючи, як наростає голод та злість на недбалого чолов’ягу.

Раптом м-р Сеґундус опинився у старомодній, обшитій дубовими панелями залі з каміном, що скидався на невелику тріумфальну арку. Прямо перед ним на широкому підвіконні сиділа юна жінка, яка милувалася деревами та крутими безлюдними схилами вдалині. Сеґундус встиг помітити, що на лівій руці у дівчини бракує мізинця, а потім вона взагалі зникла, чи радше змінилася. На її місці опинилася старша, повнявіша жінка, десь Сеґундусових років, вбрана у шовкову фіолетову сукню; на її плечах лежала індійська шаль, а на колінах — песик. Ця леді сиділа у тій самій позі, що й попередня, і визирала з вікна з тим самим тужливим виразом.

Усі ці деталі м-р Сеґундус розгледів в одну мить: дві жінки справили на нього вкрай сильне, майже надприродне враження, наче видива під час лихоманки. Химерний переляк пройняв усе його єство, і, приголомшений, він зомлів.

Коли м-р Сеґундус прийшов до тями, він лежав на підлозі, а над ним із тривогою схилилося двоє жінок. Попри розгубленість Сегундус швидко збагнув, що жодна не схожа на ту красуню без пальця, яку він побачив спершу. Одна була жінкою з собачкою, яку він побачив другою, а інша — білявою леді в літах з невиразним лицем та фігурою. Вочевидь, вона весь час була в кімнаті, але сиділа за дверима, тому м-р Сеґундус її і не помітив.

Жінки не дали йому встати чи хоча б поворухнутися. Вони заледве дозволили йому говорити, суворо застерігаючи, що від цього знову можна знепритомніти. Під голову йому підклали подушки та вкрили ковдрою (м-р Сеґундус наполягав, що не змерз, але його не слухали). Жінки оббризкали мага лавандовою водою та дали нюхальну сіль. Вони зачинили одні двері, аби не було протягу, який їм вчувався. М-р Сеґундус почав підозрювати, що ранок у них видався нуднуватий, тож, коли в кімнату зайшов дивний джентльмен і впав без тями, дами скоріше цьому зраділи.

Через чверть години такої опіки йому дозволили сісти в крісло і самотужки сьорбнути слабенького чаю.

— Це все моя провина, — сказала леді з песиком. — Фелловз попереджав мене, що приїхав джентльмен з Йорку подивитися книжки. Мені слід було відразу з вами познайомитися. Ви нас так налякали своєю з’явою!

Цю леді звали місис Леннокс. Другу, її компаньйонку, — місис Блейк. Вони мешкали переважно в Баті, але тепер приїхали в Стеркросс, бо місис Леннокс хотіла ще раз поглянути на дім перед продажем.

— Просто моя примха, — сказала місис Леннокс м-рові Сеґундусу. — Будинок роками стоїть порожній. Я мала би продати його вже давно, але в дитинстві провела тут кілька надзвичайно щасливих літ.

— Ви все ще дуже бліді, сер, — зауважила місис Блейк. — Ви сьогодні щось їли?

М-р Сеґундус зізнався, що дуже зголоднів.

— А Фелловз хіба не запропонував вам обід? — здивувалася місис Ленокс.

Фелловз, вочевидь, був тим недбальцем із крихітної кімнатки. М-р Сеґундус не хотів скаржитися, що заледве змусив Фелловза заговорити.

На щастя, місис Леннокс та місис Блейк взяли з собою доста наїдків, і Фелловз якраз накривав стіл. За півгодини обидві жінки та м-р Сеґундус сіли до обіду в обшитій дубовими панелями кімнаті з печальними осінніми деревами за вікном. Непорозуміння виникло лише одне, та й те незначне: леді наполягали, аби м-р Сеґундус як людина заслабла їв легку та стравну їжу, а йому, по правді, від сильного голоду хотілося смажених біфштексів та гарячого пудингу.

Обидві леді дуже тішилися товариству і ставили м-рові Сеґундусу безліч запитань про його особу. Вони дуже зацікавилися, коли почули, що він маг: досі їм ще не траплявся жоден.

— Чи вдалося вам знайти в моїй бібліотеці які-небудь магічні праці? — поцікавилася місис Леннокс.

— Жодної, мадам, — відказав м-р Сеґундус. — Але цінні магічні книжки насправді дуже рідкісні. Я би вельми здивувався, якби щось відшукав.

— Тепер, добре подумавши, — замислено мовила місис Леннокс, — я гадаю, що дещо таки було. Але ще багато років тому я продала кілька книжок одному джентльмену, який мешкав неподалік від Йорка. Між нами кажучи, я вважала його трохи нерозсудливим, адже він стільки заплатив мені за книжки, які нікого не цікавили. Але, можливо, насправді він був мудрецем.

М-р Сеґундус знав, що «джентльмен, який мешкав неподалік від Йорка», ймовірно, не заплатив місис Леннокс і чверті справжньої вартості книг, але казати про таке немає сенсу, тому він лише ввічливо всміхнувся й лишив усі міркування при собі.

Тоді він розповів про своїх учнів — і хлопців, і дівчат: які вони розумні й старанні до науки.

— Якщо ви заохочуєте їх такою хвалою, — лагідно мовила місис Блейк, — то вони досягнуть значно більших успіхів під вашим наставництвом, аніж під опікою будь-якого іншого вчителя.

— Що ж, про це я нічого не можу знати, — відповів м-р Сеґундус.

— Раніше я не досить розуміла, — замислено сказала місис Леннокс, — наскільки популярним стало нині вивчення магії. Я гадала, що воно обмежується лише тими двома добродіями у Лондоні. Як їх там звали? Отже, містере Сеґундусе, наступним вашим кроком стане школа магії? Правда ж, ви спрямуєте свої сили саме на це?

— Школа! — вигукнув м-р Сеґундус. — О, та для неї б знадобилося… я напевне не знаю, але підозрюю — дуже багато грошей, не кажучи вже про будинок.

— Можливо, набрати учнів теж буде непросто? — поцікавилася місис Леннокс.

— А от і ні! Мені одразу спадають на думку четверо молодих людей.

— А якби ви дали оголошення…

— Та нізащо! — приголомшено відказав м-р Сеґундус. — Магія — найшляхетніший фах у світі — ну, може, хіба після релігії. Не личить бруднити її крамарством. Ні, я би брав молодих людей у науку тільки за особистими рекомендаціями.

— Тоді лишається тільки, щоби хтось знайшов для вас трохи грошей і будинок. Немає нічого простішого. Смію припустити, що ваш друг, містер Ганіфут, про якого ви згадували з такою пошаною, радо позичить вам грошей. Смію припустити, він вважатиме це за честь.

— О ні! У містера Ганіфута три доньки — наймиліші дівчата на світі. Одна вже заміжня, друга заручена, а третя ніяк не може визначитися. Ні, містерові Ганіфуту треба дбати про родину. Усі його кошти розписано.

— Тоді я з чистою совістю можу поділитися з вами своїми сподіваннями! Чом би мені не позичити вам грошей?

Враженому м-ру Сеґундусу на кілька секунд відібрало мову.

— Ви дуже люб’язні, мадам! — відповів він затинаючись.

Місис Леннокс усміхнулася.

— Ні, сер. Аж ніяк. Якщо магія така популярна, як ви кажете, — а я, звісно, поспитаю людей, щоб упевнитися, — то прибуток має вийти непоганим.

— Але мій діловий досвід жалюгідно малий, — відповів м-р Сеґундус. — Боюся, я нароблю помилок — і змарную усі ваші гроші. Ні-ні, ви дуже люб’язні, і я від щирого серця дякую вам, але мушу відмовитися.

— Що ж, коли вам не до душі сама думка про те, щоби позичати гроші, — а я знаю, не кожен на це зважиться, — справу легко влаштувати. Школа належатиме мені — й тільки мені. Я візьму на себе витрати й ризики. А ви станете директором школи, й наші імена стоятимуть поруч. Зрештою, для цього дому немає кращого застосунку, аніж стати школою для магів. Як помешкання він має безліч недоліків, а для шкільної споруди навіть дасть значні переваги. Розташований у дуже віддаленій місцині. Тут немає мисливських угідь. Тому молоді люди майже не матимуть змоги пограти в азартні ігри чи вийти на полювання. Коли не буде розваг, вони цілком присвятять себе навчанню.

— Я би не брав у науку картярів! — уражено відказав м-р Сеґундус.

Жінка знову всміхнулася.

— Гадаю, ви ніколи не давали своїм друзям приводу хвилюватися за вас. Хіба їх гризе неспокій, що цей зіпсутий світ може знищити таку чесну людину.

По обіді м-р Сеґундус сумлінно повернувся до бібліотеки й надвечір попрощався з обома леді. Вони розлучилися надзвичайно доброзичливо, і місис Леннокс пообіцяла невдовзі запросити його до Бата.

Повертаючись додому, м-р Сеґундус суворо застерігав себе від великих надій на дивовижні плани щодо Майбутньої Користі й Щастя, але не міг заборонити власній уяві малювати ідеальні картини: як він навчає молодь і вражається її дивовижному поступу; як Джонатан Стрейндж приїжджає з візитою до школи; як радітимуть учні, дізнавшися, що їхній наставник-друг і повірений одного з найвидатніших магів Новітньої доби; як Стрейндж каже йому: «Це неймовірно, Сеґундусе. Я натішитися не можу. Чудово!»

Додому Сеґундус дістався після півночі й чималим зусиллям волі переконав себе не бігти негайно до м-ра Ганіфута, щоби повідомити новини. Але наступного дня, коли він рано-вранці прибув-таки до друга, годі було знайти слова, щоб описати їхню радість. Їх переповнювало таке щастя, аж м-р Сеґундус не наважувався уповні йому віддатися. Місис Ганіфут у душі лишилася веселим дівчиськом, а тому, схопивши чоловіка за руки, пустилася з ним у танок навколо столу зі сніданком, адже не знала іншого способу висловити свої почуття. Потім вона схопила за руки м-ра Сеґундуса і взялася кружляти навколо столу вже з ним, а коли в обох магів уже не стало сил, вона продовжила сама. Лише про одне — і то зовсім трішки — шкодував м-р Сеґундус: м-р і місис Ганіфут нітрохи не здивувалися почутому. Вони були дуже високої думки про мага, а тому не вважали за чудасію, що дві вельможні леді запрагли заснувати школу винятково заради його вигоди.

— Хай вона знає, що їй дуже поталанило знайти вас! — заявив м-р Ганіфут. — Хто ж ліпше годиться на роль директора школи для магів? Ніхто!

— І зрештою, — зауважила місис Ганіфут, — що їй ще робити з грішми? У бідолашної немає дітей!

М-р Ганіфут був переконаний, що тепер на м-ра Сеґундуса чекає забезпечене майбутнє. Натура сангвініка не дозволяла йому сподіватися на менше. Одначе він уже досить довго прожив на світі й тверезо дивився на справу, тому сказав м-ру Сеґундусу, що спершу варто розпитатися про місис Леннокс: хто ця леді і чи справді вона така багата, як здається.

Вони написали другові м-ра Ганіфута, що мешкав у Баті. На щастя, місис Леннокс добре знали як вельможну леді, хоча місто кишіло заможними людьми високого стану. Вона народилася багатою і вийшла заміж за ще багатшого чоловіка. Той помер молодим, а місис Леннокс не дуже за ним побивалася, отримавши свободу потурати своєму діяльному характеру і жвавому розуму. Вона збільшила свої статки завдяки вдалим вкладенням і розумному управлінню землями та маєтками. Вона славилася сміливим, рішучим характером, широкою благодійністю й теплотою у дружбі. Леді мала будинки в усіх частинах королівства, але мешкала здебільшого у Баті, з місис Блейк.

Тим часом місис Леннокс ставила запитання того самого штабу про м-ра Сеґундуса, і, певно, відповіді її вдовольнили, адже невдовзі вона запросила мага до Бата, де вони швидко владнали всі деталі.

Наступні кілька місяців Стеркросс-Голл ремонтували й прибирали. Протікав дах, два каміни були забиті, а частина кухні взагалі обвалилася. Коли м-р Сеґундус дізнався, скільки все це коштуватиме, він був приголомшений. Маг порахував, що, коли не прочищати другий камін, примиритися зі старосвітськими лавками й дерев’яними стільцями, щоб не купувати нові меблі, й обмежитися трьома слугами, можна заощадити шістдесят фунтів. У відповідь на його лист місис Леннокс почала ремствувати, що м-р Сеґундус витрачає недостатньо грошей. Усі його учні походитимуть зі шляхетних родин, вони потребуватимуть теплих кімнат і затишку. Вона порадила найняти ще дев’ятьох слуг, на додачу до дворецького і французького кухаря. Варто наново умеблювати дім й заповнити льох вишуканими французькими винами. Усі прибори, наголосила вона, мають бути зі срібла, а посуд — веджвудський.

На початку грудня м-р Сеґундус отримав вітального листа від Джонатана Стрейнджа з обіцянкою навідати школу наступної весни. Та попри найкращі побажання, що линули від усіх, і прикладені зусилля, м-р Сеґундус не міг позбутися відчуття, що школа так ніколи й не втілиться в життя: щось лихе стане на заваді його планам. Ця думка ніяк не йшла йому з голови, як би він її не гнав.

Одного ранку посеред грудня м-р Сеґундус приїхав до Стеркросу й побачив, що на сходах розсівся якийсь чоловік. І хоча маг, здається, ніколи раніше не бачив новоприбулого, він миттю збагнув: це Лиха Доля власного персоною; це Згуба всіх Сеґундусових Мрій і Сподівань. Чоловік був убраний в чорне пальто старомодного крою — таке саме зношене й пошарпане, як і Сеґундусове, а на черевики йому налипла багнюка. Через довге, й неохайне чорне волосся він скидався на передвісника лихої долі в поганій п’єсі.

— Містере Сеґундусе, ви не можете цього зробити! — сказав він із йоркширською вимовою.

— Перепрошую? — мовив м-р Сеґундус.

— Школа, сер. Ви маєте відмовитися від свого задуму!

— Що? — вигукнув м-р Сеґундус, мужньо вдаючи, ніби він не розуміє, що йдеться про невідворотну істину.

— Годі, сер, — правив далі чоловік у чорному. — Ви знаєте мене і також добре знаєте, що як я кажу, так воно і буде — навіть коли нам із вами суто по-людськи буде вельми прикро.

— Однак ви помиляєтеся, — заперечив м-р Сеґундус. — Я вас не знаю. Точніше, не думаю, що ми раніше зустрічалися.

— Я Джон Чилдермасс, слуга містера Норрелла. Востаннє ми бачилися дев’ять років тому, біля собору в Йорку. Містере Сеґундусе, коли ви взяли собі кількох учнів, я ще міг заплющити на це очі. Я нічого не казав, і містер Норрелл нічого не відав про те. Але справжня школа для дорослих чарівників — це інша річ. Сер, ви замірилися надто високо. Він знає, містере Сеґундусе. Він знає і тепер воліє, щоб ви негайно згорнули справу.

— Але яке до мене діло містеру Норреллу з його бажаннями? Я не підписував угоду. І ви маєте знати, що я не самотній у своєму починанні. Тепер у мене є друзі.

— Це правда, — відказав Чилдермасс, ніби трохи потішений цим. — Місис Леннокс — дуже багата жінка, яка вміє чудово вести справи. Та хіба вона приятелює з кожним міністром у кабінеті, як містер Норрелл? Чи вона має такий самий вплив? Пригадайте Вчене товариство магів, містере Сеґундусе! Пригадайте, як він його знищив!

Чилдермасс почекав хвильку, але, оскільки розмову було, вочевидь, завершено, він широкими кроками рушив у бік стаєнь.

Через п’ять хвилин він виїхав на великому гнідому коні. А м-р Сеґундус так і стояв, склавши руки на грудях і втупившись у бруківку.

Чилдермасс поглянув на нього.

— Мені прикро, що все так закінчується, сер. Але ж, певно, не все втрачено? Цей дім чудово підійде для будь-якої школи, не тільки для магічної. Може, поглянувши на мене, ви цього й не скажете, але я непоганий хлопець і маю чимало знайомств серед вельможних людей. Оберіть будь-яку іншу школу — і наступного разу, почувши, що лорд чи леді шукають такий заклад для своїх маленьких лордійчуків, я одразу ж скерую їх до вас.

— Мені не потрібна інша школа! — буркнув м-р Сеґундус.

Чилдермасс розплився в широкім скособоченім посміху й поїхав геть.

М-р Сеґундус вирушив до Бата й повідомив благодійницю про їхнє прикре становище. Її сповнило обурення: якийсь джентльмен, якого вона навіть не бачила, вказує їй, що вона може чи не може робити. Вона написала м-рові Норреллу гнівного листа. Відповіді місис Леннокс не отримала, проте її банкіри, адвокати й партнери в інших справах раптом почали отримувати дивні листи від своїх вельможних знайомих, де ті околяса скаржилися на школу м-ра Сеґундуса. Один із банкірів — впертий і сварливий старий — скоїв дурницю, публічно поцікавившись (у вестибюлі Палати Громад), яке йому діло до школи магів у Йоркширі. Як наслідок, деякі леді й джентльмени — друзі м-ра Норрелла — забрали з його банку свої внески.

Кілька вечорів по тому м-р Сеґундус сидів у вітальні місис Ганіфут і голосив, обхопивши голову руками:

— Неначе якась лиха доля заповзялася катувати мене: приманює величними дарами, щоб останньої миті їх відібрати.

Місис Ганіфут співчутливо зітхала, плескала його по плечу й виголошувала ті самі уїдливі зауваги в бік м-ра Норрелла, якими втішала м-ра Сеґундуса і м-ра Ганіфута останні дев’ять років: на її думку, м-р Норрелл — вельми химерний джентльмен, його голова сповнена дивних забаганок, а тому самій місис Ганіфут його ніколи не збагнути.

— Чом би не написати містерові Стрейнджу? — раптом запропонував м-р Ганіфут. — Він придумає, що робити!

М-р Сеґундус підвів погляд:

— Ох, мені відомо, що містер Стрейндж і містер Норрелл розійшлися, та все одно я не хотів би стати причиною сварки між ними.

— Дурниці! — вигукнув м-р Ганіфут. — Хіба ви не читали найсвіжіші випуски «Новочасного мага»? Саме цього Стрейндж і добивається — відкрито виступити супроти котрогось із принципів норреллітської магії, щоб уся вона рухнула! Повірте, він буде тільки вдячний вам за нагоду. Знаєте, Сеґундусе, чим більше я про це думаю, тим більше мені така ідея до вподоби!

М-р Сеґундус був тієї ж думки.

— Лише дозвольте мені порадитися з місис Леннокс. Якщо вона погодиться, я так і вчиню!

Місис Леннокс нічого не відала про останні магічні новини. Про Джонатана Стрейнджа вона знала вкрай мало — хіба його ім’я і те, що він ніби мав якийсь стосунок до герцога Веллінґтона. Але вона хутко запевнила м-ра Сеґундуса, що коли м-р Стрейнджу належить до недругів м-ра Норрелла, то він їй до душі. Тож 20 грудня м-р Сеґундус надіслав Стрейнджеві листа, в якому повідомляв того про заходи, яких ужив Ґілберт Норрелл супроти школи в Стеркросс-Голлі.

На жаль, Стрейндж не тільки не кинувся на допомогу м-ру Сеґундусу, а й узагалі не відповів.

42

Стрейндж береться писати книжку

червень — грудень 1815 року

Легко уявити, з якою радістю м-р Норрелл сприйняв новини про те, що, повернувшись до Англії, м-р Стрейндж одразу вирушив у Шропшир.

— Найкраще те, — говорив м-р Норрелл Ласеллзу, — що в селі він навряд чи писатиме всі ці дошкульні статейки про магію Короля Крука.

— І справді, сер, — погодився Ласеллз. — Я взагалі не певен, чи стане йому зараз на це часу.

М-р Норрелл на мить замислився, намагаючись збагнути значення цих слів.

— О! То ви не чули, сер? — правив далі Ласеллз. — Стрейндж пише книжку. І в листах своїм друзям розказує тільки про неї. Близько двох тижнів тому він прийняв раптове рішення і, за його словами, хутко посувається вперед. Зрештою, нам усім добре відомо, з якою легкістю він пише. Він присягнувся охопити в книзі весь обшир англійської магії. А серу Волтеру заявив, що геть не певен, чи вміститься у два томи. Йому радше йдеться одразу про тритомник. Назва вже відома: «Літопис і чин англійської магії». Як тільки книжка буде готова, видаватиме Маррі. Він уже пообіцяв.

Гірших новин годі було й чекати. М-р Норрелл і сам збирався написати книжку, яку хотів назвати «Настанови для навчання мага», і почав був писати ще коли зробився наставником м-ра Стрейнджа. Нотатки для книги вже займали дві полички невеличкої кімнати на третьому поверсі, обставленої книжками. Однак він завжди говорив про «Настанови…» як про справу далекого майбутнього. Маг відчував цілком безпідставний жах перед зобов’язанням написати книжку, і цьому не зарадили навіть вісім років перебування в запопадливому Лондоні. Весь цей огром підготованих чернеток, і записок, і щоденників іще чекав на свого читальника (крім хіба що, подеколи, Стрейнджа та Чилдермасса). І м-р Норрелл нізащо не міг себе переконати в тому, що він готовий публікуватися: не вірив, що докопався до істини, не вірив, що витратив достатньо часу на вивчення предмету, не вірив, що деякі теми можна представляти на розсуд громадськості.

Щойно Ласеллз пішов, м-р Норрелл наказав, щоб йому в кімнату на третьому поверсі принесли срібний таріль із чистою водою.

У Шропширі Стрейндж писав книжку. Він не відривався від неї, але раптом криво всміхнувся й помахав комусь невидимому пальцем, немовбито казав: «Ні». Всі дзеркала в кімнаті було обернено до стін, і хоча м-р Норрелл збув цілісінький день, горблячись над срібним тарелем, знань йому це не додало.

Одного вечора на початку грудня Стівен Блек полірував столове срібло у своїй кімнатці в кінці кухонного коридору. Він поглянув униз і помітив, що в нього сам собою розв’язується фартух, якого Стівен одягав, коли полірував срібло. І це не зав’язки розсоталися (Стівенові вузли завжди трималися міцно), а зухвало й рішуче зазміїлися шнурки, неначе знали, що їм робити. Потім з рук зісковзнули нарукавники й рукавиці для полірування, охайно склавшись на столі, а зі спинки стільця злетіло залишене там пальто. Воно міцно огорнуло Стівена і допомогло йому вдягтися. Насамкінець зникла й сама кімната.

Він несподівано опинився в залі, обшитій мореними дерев’яними панелями. Більшість приміщення займав велетенський стіл. Його було застелено багряною скатертиною з широкою і рясною золото-срібною торочкою, густо заставлено золотим і срібним посудом, повним їжі. В прикрашених самоцвітами глеках стояло вино. Яскраво горіли воскові свічі в золотих підсвічниках, й куріли пахощі із золотих курильниць. Єдиними предметами вмеблювання, крім стола, в залі лишалися два різьблені дерев’яні стільці із золотою оббивкою та розкішними гаптованими подушками на сидіннях. Один зі стільців займав джентльмен з будяковим волоссям.

— Добрий вечір, Стівене!

— Добрий вечір, сер.

— Щось ти сьогодні блідий, Стівене. Сподіваюся, все гаразд зі здоров’ям?

— Легка перевтома, сер. Усі ці несподівані переміщення між країнами та материками забивають трохи памороки.

— О! Але ж ми в Лондоні, Стівене. Це кав’ярня «Єрусалим» на Куперс-Корт[271]. Хіба ти її не знаєш?

— Звісно, знаю, сер. До весілля сер Волтер часто тут вечеряв у компанії багатих друзів. Але такої розкоші раніше я тут не пам’ятаю. Що ж до банкету, то мені не впізнати жодної страви.

— Ах! Це просто тому, що я замовив точнісінько те саме, що й чотириста чи п’ятсот років тому в цьому ж закладі: вирізку смаженої на грилі віверни та пиріг із колібрі в меду. Ось це смажена в пряній гранатовій підливі саламандра, ніжне фрикасе з гребінців василісків, заправлене шафраном, веселковою пудрою та оздоблене золотими зірками! Сідай, частуйся! Кращих ліків від твого запаморочення не існує! Що зволиш скуштувати?

— Усе таке чудове, сер, але, здається, я бачу звичайний свинячий біфштекс, який має добрий вигляд.

— Ах, Стівене! Твої шляхетні інстинкти, як і завжди, дозволили тобі обрати найвишуканішу страву з усіх! Хоч на вигляд цей біфштекс і справді звичайний, готували його на смальці привидів чорних свиней валійської породи, що блукали ночами по горах Вельсу й наганяли жаху на мешканців того скорботного краю, аж поки їх не піддали екзорцизму! Примарність і лють свиней по-особливому, як ніщо інше, присмачують біфштекс! А підливу до нього зроблено із вишень, зірваних у кентавровім садку!

Джентльмен схопив позолочений і прикрашений самоцвітами глечик та налив Стівенові рубінового на колір вина.

— Вино пекельного врожаю, та нехай це тебе не відвадить. Пригубити треба обов’язково! Гадаю, ти ж чув про Тантала? Лихого царя, що запік свого сина в пирозі та з’їв? Він приречений стояти по шию у воді, якою не нап’єшся, попід виноградними лозами, ґрона з яких не дістанеш. Так от, це вино — саме з того винограду. Беручи до уваги, що садили його винятково задля танталових мук, смак та аромат у ягід неперевершений. Як і у вина. Гранати — з власного саду Персефони.

Стівен скуштував вина та свинячих біфштексів:

— Вони неперевершені, сер. А що то була за нагода, коли ви тут востаннє вечеряли?

— Ет! Ми з друзями відзначали початок хрестового походу, в який мали ось-ось виступати. Тут зібралися і Вільям із Ланчестера[272], і Том Дундель[273], і багато інших благородних лордів та лицарів, християн і фейрі. Звичайно же, в ті дні тут була не кав’ярня, а корчма. З місця, де ми сиділи, відкривався вид на широке подвір’я, оточене різьбленими й позолоченими колонами. Туди-сюди бігали наші слуги, пажі та зброєносці, все для нас наготовляючи, щоби ми могли завдати страхітливого удару в помсту нашим лихим ворогам! По інший бік подвір’я розташовувалися стайні, де перебували не тільки найпрекрасніші коні в цілій Англії, а й три єдинороги, що їх інший фейрі, мій кузен, збирався взяти в Святу Землю, де міг би наштрикувати на їхні роги наших недругів. Столували з нами й кілька талановитих магів, і вони анітрохи не скидалися на це жахіття, що зветься магом зараз. Прекрасні були чоловіки, неперевершені майстри своєї справи! Птахи на льоту спинялися, виконуючи їхні накази. Їм служили дощі та ріки. Північний вітер, південний вітер тощо, тощо дмухали, лиш вволюючи їхню волю. Вони розкидали руки, й міста розсипалися на порох, або навпаки — здіймалися цілими з румовищ! Яка ж одмінність із тим кошмарним дідом, що просиджує штани в запилюженій кімнаті, бурмоче собі щось під носа і гортає сторінки старезних книжок!

Джентльмен замислено жував фрикасе з гребінців василісків.

— Другий пише книжку, — промовив він.

— Я чув про це, сер. Ви його нещодавно навідували?

— Я? — насупився джентльмен. — Хіба не чув ти щойно, що я вважаю цих магів найдурнішими та найосоружнішими істотами в Англії? Ні. Бачу його хіба що двічі або тричі на тиждень, відколи він покинув Лондон. Коли він пише, то гострить свої пера потворним старим ножем, якого б я посоромився брати в руки, але ці маги готові миритися з усяким неподобством, котре в нас із тобою викликало би тільки відразу! Інколи він настільки губиться в думках, що забуває підгострити перо, і тоді чорнило заляпує аркуші паперу, крапає йому в каву, а він нічого й не помічає.

Стівен подумав, що як для особи, котра мешкає в напівзруйнованому будинку, оточена страховинними кістками й останками стародавніх битв, джентльмен аж надто чутливий до безладу в чужій оселі.

— Про що ж він пише, сер? — запитав Стівен. — Якої ви думки про зміст його книжки?

— Це дуже незвична річ! Він описує всі найважливіші випадки, коли мій рід з’являвся в цій країні. Пише про те, як ми втручалися в британські справи задля більшої слави мешканців острова. Мовляв, бажає він лише того, щоб маги нинішньої Доби негайно викликали нас і попросили про допомогу. Ти можеш щось розібрати в цьому, Стівене? Бо я — ні. Коли я хотів запросити короля Англії до своєї оселі й виявити до нього всі можливі знаки уваги, цей самий маг перешкодив мені. Він тоді наче зумисне хотів завдати мені кривди!

— Сер, — спокійно промовив Стівен, — а може, він просто не зрозумів, хто ви або що ви?

— Ет, хіба ж кому відомо, що ці англійці взагалі розуміють? Це з їхнім-то чудернацьким розумом! Хіба розбереш, про що вони взагалі думають?! Боюся, Стівене, ти будеш тієї ж думки, коли станеш їхнім королем!

— Слово честі, сер, у мене взагалі немає ані найменшого бажання королювати ніде.

— Ти почуватимешся геть інакше, коли сядеш на престол. Тебе просто засмучує найменший натяк на те, що ти втратиш Покинь-Надію і всіх своїх друзів там. Та можеш цим не перейматися! Я теж би вкрай засмутився, якби твоє вивищення означало нашу розлуку. Але немає ніякої потреби лишатися в Англії повсякчас тільки тому, що ти її монарх. Хіба в цій нудній країні висидиш довше тижня, якщо маєш смак? Тижня цілком досить!

— А як же мої обов’язки, сер? Наскільки я розумію, в королів чимало роботи, і навіть попри те, що я зовсім не бажаю ставати королем, я би не хотів…

— Мій любий Стівене! — замилувано вигукнув джентльмен. — Для цього ж існують сенешалі! Вони будуть виконувати всю нудну роботу з урядування, поки ти гостюватимеш у Покинь-Надії та віддаватимешся нашим звичним розвагам. Повертатимешся тільки, щоб зібрати податки, данину з підкорених народів та покласти їх у банк. Розважливим було би також затриматися, поки пишуть твій портрет, щоби підданці могли обожнювати тебе ще більше. Інколи можна змилостивитись і виявити ласку найпрекраснішим дамам королівства, щоб вони могли вистояти чергу поцілувати твою руку та закохатися в тебе. Відбувши таким чином усі свої офіційні обов’язки, ти зможеш вернутися до леді Поул і до мене з чистим сумлінням!

Джентльмен раптом замовк і — що було для нього незвичним — замислився.

— Хоча, мушу зізнатися, — нарешті промовив він, — я вже не в такому захваті від леді Поул, як раніше. Зараз мені значно більше подобається інша дама. Вона не така прекрасна, але весела вдача й приємність бесіди це надолужують. І в цієї дами є велика перевага над леді Поул. Як нам із тобою, Стівене, добре відомо, скільки би леді Поул не вчащала до моєї обителі, вона завжди мусить вертатись назад відповідно до угоди з магом. А от із цією дамою в таких дурних домовленостях не буде потреби. Варто мені заволодіти нею, і вона назавжди лишиться поруч зі мною!

Стівен зітхнув. Думка про ще одну сердешну даму, яку буде ув’язнено в Покинь-Надїї до скону віків і ще на один день, занурила його в меланхолію. Та нерозумно було вважати, наче він може хоч якось цьому зарадити, — до того ж нові обставини здатні були полегшити стан леді Поул.

— У такім разі, сер, — з повагою промовив він, — можна відпустити її милість і розчаклувати її? Я знаю, що її чоловік та друзі радо вітатимуть її повернення.

— О! Леді Поул назавжди лишиться однією з найпрекрасніших учасниць усіх наших розваг. Вона вродлива, в її товаристві добре, ну, і не певен, чи ладен хоч хтось у цілій Англії дорівнятися до неї в красі. Навіть у фейрі знайдеться лише жменька її суперниць. Ні, піти назустріч твоїй пропозиції аж ніяк не можливо. Та вернімося до предмету нашої розмови. Нам із тобою потрібно вирішити, в який спосіб забрати цю іншу даму з її дому й доправити в Покинь-Надію. Знаю, Стівене, твоє завзяття тільки збільшиться, коли ти дізнаєшся, що вилучення цієї дами з Англії становить важливу передумову для твого успішного сходження на престол. Якого ж страхітливого удару ми завдамо нашим недругам! Я їх втопчу в безодню відчаю! Я посію між ними чвари й ворожнечу. О, так! Для нас усе якнайліпше, для них — якнайгірше! Ми просто зрадимо наші високі цілі, якщо хоч на йоту дамо з ними слабину!

Стівен нічого не міг розібрати. Невже джентльменові йдеться про котрусь із принцес у Віндзорському замку? Всі добре знають: король збожеволів, коли померла його наймолодша і найулюбленіша донька. Може, джентльмен із будяковим волоссям вважав, що втрата ще однієї дитини остаточно доб’є монарха чи підштовхне до безуму іншого члена королівської родини?

— Слухай же, мій любий Стівене! — правив далі джентльмен. — Перед нами стоїть питання: як забрати даму так, щоб ніхто не помітив? Особливо маги! — Він трохи подумав: — Ідея! Дістань мені моходуба!

— Сер?

— Він має бути завтовшки з тебе і заввишки мені по ключицю.

— Я залюбки доставлю його вам, сер, як тільки дізнаюся, що воно таке.

— Стародавня деревина, що пролежала у торф’янику незліченні століття!

— У такому разі, сер, боюся, в Лондоні нам його не знайти. Тут немає торф’яників.

— Твоя правда. Твоя правда.

Джентльмен відкинувся на спинку крісла й роздивлявся стелю, міркуючи над хитромудрою проблемою.

— А інше дерево вам не підійде, сер? — запитав Стівен. — На Ґрейсчерч-стрит є один торговець лісом, який, смію сказати…

— Ні-ні, — відмахнувся джентльмен. — Усе треба робити…

Тієї ж миті Стівен пережив якнайдивніше відчуття: неначе його висмикнули з крісла й поставили на ноги. Водночас кудись зникла кав’ярня, а на її місці лишилися кромішня пітьма та холодна порожнеча. Нічого не було видно, і попри це Стівенові здалося, що він стоїть на широкому відкритому просторі. У вухах свистів вітер, і рясний дощ немовбито шмагав звідусіль.

— …належним чином, — продовжував джентльмен без найменших змін у голосі. — Ось тут можна роздобути цілком пристойний моходуб. Якщо мені, звісно, не зраджує пам’ять…

Тут його голос, який звучав десь поруч зі Стівеновим правим вухом, став кудись віддалятися.

— Стівене! — гукнув він. — Ти взяв торфоріз, заступ, рискаль?

— Що, сер? Кого, сер? Ні, я нічого не брав. Правду кажучи, я не зрозумів, що ми кудись відправляємося. — Стівен відчув, що по щиколотки стоїть у холодній воді. Він спробував відійти й одразу поточився, провалившись майже по коліна. Його охопив переляк. Він скрикнув.

— М-м-м? — мугикнув джентльмен.

— Я… я ніколи не наважився би вас перебивати, сер. Але, здається, мене засмоктує.

— Так тут же трясовина, — розрадив його джентльмен.

— Не маю сумнівів, це найжахливіша речовина, — спробував відповісти Стівен таким же спокійним байдужим тоном. Адже він добре знав, що джентльмен надзвичайно цінує гідну поведінку за будь-яких обставин, і боявся, що, зачувши страх у голосі дворецького, той раптом відчує огиду й піде собі геть, облишивши колишнього друга тонути в болоті. Стівен спробував поворухнутися, але не зміг намацати ногами твердої поверхні. Він заметляв руками, мало не впав і, зрештою, сковзнув іще глибше в твань. Він знову закричав. Трясовина у відповідь дуже неприємно зачвакотіла.

— О, Боже! Дозвольте мені зауважити, сер, що я поступово тону. — Його почало засмоктувати й тягнути вбік. — Ваша доброта до мене, сер, ніколи не мала меж; ви завжди казали, що цінуєте моє товариство понад будь-яке інше. Тож, якщо вам нескладно, можливо, ви виявите мені ласку ще раз і порятуєте мене із цього страхітливого болота?

Джентльмен не завдав собі клопоту з відповіддю, але Стівен магічним чином вилетів із трясовини і став на свої дві. Він ослаб, перелякався й залюбки кудись приліг би, одначе не наважувався поворухнутись. Ґрунт під ногами здавався твердим, але неприємна вогкість нікуди не поділася, та й жодної гадки, в які болота їх узагалі занесло, Стівен не мав.

— Я би залюбки вам допоміг, сер, — крикнув він у темряву, — але не наважуюся поворухнутись, щоб не впасти знову у трясовину!

— А, це не страшно! — відказав джентльмен. — Власне, тут нічого робити, крім як чекати. Моходуб найлегше знайти на світанку.

— Але ж до нього ще дев’ять годин! — вигукнув нажаханий Стівен.

— І справді, дев’ять! Сядьмо й зачекаємо тут.

— Як, сер? Тут же так страшно. Темно хоч в око стрель, холодно й моторошно!

— Так, нівроку! Украй незатишне місце! — погодився джентльмен із серйозністю в голосі, од якої ставало ще гірше. Тоді він замовк, і Стівен переконався, що його супутник береться до виконання свого шаленого плану й чекає досвітків.

На Стівена навалився крижаний вітер; волога проймала кожен закапелок його єства; нестерпно тяглися довгі години. Ні на який сон він і не сподівався, але поночі якоїсь миті йому стало трохи легше навіть у цьому жалюгідному стані, й він не те щоби заснув, але побачив сон.

Йому примарилося, ніби він іде в комору по скибку неперевершеного пирога зі свинини. Та розрізавши, побачив, що м’яса всередині дуже мало. Замість начинки було ціле місто Бірмінгем. Під скоринкою гупали молоти в кузнях та ковальських майстернях, з них курився дим. У місці розрізу з пирога вийшов охайно вбраний городянин і, помітивши дворецького, сказав…

Саме тоді у сні пролунав високий тужливий звук — повільна сумна пісня невідомою мовою, — і Стівен, навіть не прокидаючись, зрозумів, що співає джентльмен із будяковим волоссям.

Загалом можна прийняти за правило, що, коли людина починає співати, звертають на це увагу лише інші люди, навіть якщо пісня невимовно прекрасна. Люди не тямитимуться з її краси, тоді як решта світу залишиться до неї байдужою. Кіт або пес можуть поглянути на людину; її кінь, якщо дуже розумний, пригальмує, жуючи траву — не більше. Та коли співав хтось із фейрі, слухав увесь світ. Стівен відчув, як на небі спинилися у своєму плині хмари, відчув, як заворушилися й забурмотіли уві сні гори, як затанцювали холодні тумани. Він уперше зрозумів, що світ навколо геть не німий, лише чекає, коли до нього заговорять мовою, яку він зрозуміє. І в пісні фейрі земля впізнавала імена, якими сама називала себе.

Стівен знову снив. Цього разу — про ходячі гори та заплакане небо. До нього приходили й говорили дерева, розповідали свої таємниці й міркували, чи варто йому вважати їх за ворогів. У камінцях і пожовклому листі ховалися важливі рішенці. Стівен снив, що всі на світі — річки й каміння, листя й вогонь — мають своє призначення, яке непорушно наміряються сповнити, але він так само розумів, що подекуди всяку річ можна переконати служити іншій меті.

Коли він прокинувся, благословлялося на світ. Або щось схоже на світ. Водянисте проміння здавалося тьмяним і безутішно сумним. Навколо них широко розкинулися сірі й похмурі схили, у видолинках між якими чорніло неозоре болото. Стівен іще ніколи не бачив пейзажу, здатного вмить скинути спостерігача в безодню відчаю.

— Певно, це одне з ваших королівств, сер? — спитав він.

— Моїх королівств? — аж скрикнув із подиву джентльмен. — Та ні! Це Шотландія!

Раптом джентльмен кудись зник і знову з’явився з оберемком інструментів — сокирою, лопатою і ще трьома знаряддями, що їх Стівен ніколи не бачив раніш. Одне скидалось на мотику, одне — трошки на заступ, а останнє — на якийсь дуже дивний покруч лопати й коси. Джентльмен усі їх вручив спантеличеному Стівенові.

— Вони нові, сер? Такі блискучі.

— Що ж, цілком очевидно, інструментами зі звичайних металів для нашої магічної роботи скористатись не можна, тому ці виготовлено зі сплаву живосрібла та зоресвіту. Так, а тепер, Стівене, треба знайти ділянку, на якій геть немає роси. Якщо копати там, знайдемо наш моходуб!

По всьому гірському видолинку трави й барвисті болотяні рослинки були вкриті росою. Стівенове вбрання, руки, волосся та шкіра стали оксамитово-сірими, а чуприна джентльмена, і без того неймовірна, блищала мільйоном крихітних водяних кульок, що тільки додали іскристості її звичайному полиску. Тепер навколо голови джентльмена неначебто світився німб.

Фейрі поволі ступав видолинком, не відриваючи погляду від землі. Стівен крокував за ним.

— Ага! — скрикнув джентльмен. — Ось ми й на місці!

Із чого він це дізнався, Стівен не зрозумів.

Вони стояли посеред болота, на місцині, яка нічим не відрізнялася від решти його закутків. Ні тобі показного деревця чи каменя, що могли би позначати потрібне місце. Та джентльмен упевнено помаршував до невеличкою западинки, посеред якої тягнулась довга широка смуга геть без роси.

— Копай тут, Стівене!

Виявилось, що джентльмен неабияк обізнаний про мистецтво торфовидобутку. Хоч сам він і за холодне не брався, та постійно настановляв Стівена, як одним інструментом зрізати верхній шар дерну й моху, іншим — краяти торф, а третім — піднімати його кусні.

Непризвичаєний до тяжкої праці, Стівен уже скоро засапався. Йому все тіло боліло. На щастя, довго копати не довелося — він раптом наскочив на щось значно твердіше від торфу.

— О! — радісно й удоволено скрикнув джентльмен. — От і наш моходуб! Чудово! Тепер, Стівене, обкопуй його з боків!

Легко було йому казати. Навіть коли Стівен розкопав сам моходуб і явив його світу, все ще важко було розрізнити на око, де торф, а де дуб. Адже й те, й інше було чорним, мокрим і липким. Дворецький іще трохи покопав і запідозрив, що перед ним не колода, як її називав джентльмен, а ціле дерево.

— А магією його ніяк не можна піддіти, сер? — поцікавився він.

— Аж ніяк! Аніскілечки! Оскільки я багато чого попрошу в цього дерева, то нам треба якнайласкавіше перенести його з болота в широкий світ. Бери тепер цю сокиру, Стівене, і вирубай мені шмат заввишки по мою ключицю. Потім бери заступ і рискаль, і будемо його виважувати!

Іще три години вони витратили на те, щоб завершити роботу. Стівен вирубав колоду завбільшки з джентльмена, але видобути її з болота виявилося не під силу одній людині, тому джентльмену довелося спуститись у брудну смердючу твань і тягнути щосили разом із дворецьким.

Покінчивши з моходубом, неймовірно виснажений Стівен повалився на землю, а неабияк удоволений джентльмен розглядав свою здобич.

— Маю сказати, — промовив він, — усе виявилося набагато легше, ніж я очікував.

Раптом Стівен уже знову сидів на другому поверсі кав’ярні «Єрусалим». Він оглянув себе і джентльмена. Добрий одяг був подраний на шмаття, а самих їх із ніг до голови вкривала болотна грязюка.

Уперше він зміг уважно роздивитися колоду моходуба — непроглядно чорну, дрібно відполіровану й липку від твані.

— Для початку її обов’язково треба висушити, — промовив Стівен.

— Ет, не скажи! — сліпучо всміхнувся джентльмен. — Мені вона прекрасно підійде і такою.

43

Химерна пригода містера Гайда

грудень 1815 року

Якось уранці на першому тижні грудня Джеремі постукав у двері Стрейнджевої бібліотеки в Ешфейрі й повідомив, що м-р Гайд просить прийняти його для короткої бесіди.

Стрейндж не надто любив, коли його відволікали. Відколи він оселився в селі, то полюбив тишу й самотність майже так само, як Норрелл.

— Ну, гаразд! — пробурмотів він.

Стрейндж затримався лише для того, аби дописати ще один абзац, перевірити три-чотири місця в біографії Валентина Ґрейтрейкса, промокнути написане, виправити кілька слів, ще раз промокнути аркуш — а по тому він негайно пішов до вітальні.

Біля каміну сидів джентльмен і замислено дивився на полум’я. Це був жвавий чоловік років п’ятдесяти в добротному одязі та грубих чоботях джентльмена-фермера. На столі поряд з ним стояли маленька склянка вина й тарілочка з печивом. Вочевидь, Джеремі вирішив, що гість чекає надто довго, тож приніс частування.

М-р Гайд та Джонатан Стрейндж все життя були сусідами, але через відчутну різницю в статках та смаках лишалися не більше, ніж просто знайомими. Власне, це була їхня перша зустріч, відколи Стрейндж став магом.

Вони потисли руки.

— Смію припустити, сер, — почав м-р Гайд, — вам цікаво, яка справа привела мене на ваш поріг у таку погоду.

— Погоду?

— Так, сер. Вона дуже кепська.

Стрейндж визирнув у вікно. Високі пагорби довкола Ешфейра вкрив сніг. Кожна гілочка, кожна лозинка зігнулася під холодним тягарем. Саме повітря побіліло від морозу й туману.

— Так і є. Я цього не помітив. Я не виходив надвір з неділі.

— Ваш слуга розповів, що ви дуже зайняті своїми науками. Прошу пробачити, що відволікаю, але я маю повідомити дещо невідкладне.

— О, не треба вибачатись. Як ваша… — Стрейндж затнувся, намагаючись пригадати, чи є у м-ра Гайда дружина, діти, брати, сестри чи друзі. Виявивши, що не має про це ніяких відомостей, він завершив: — …ферма? Здається, вона в Естоні?

— Ближче до Кланбері.

— Кланбері. Так.

— Зі мною все добре, містере Стрейндже, як не рахувати доволі… тривожну пригоду, що трапилася зі мною три дні тому. Я не раз питав себе, чи варто приходити до вас, однак, порадившися з дружиною та друзями, вирішив, що мушу розповісти вам, що побачив. Три дні тому на вельському боці кордону в мене були справи з Девідом Евансом. Ви ж, певно, знайомі з ним, сер?

— Лише побіжно. Я ніколи з ним не говорив. Здається, Форд знає його краще.

(Форд був управителем Стрейнджевої садиби.)

— Отже, сер, ми з Девідом Евансом позакінчували свої справи до другої дня, і я радо вирушив додому. Повсюди густо навалило снігу, й дорога з Лленфейр Вотердайн геть споганіла. Смію припустити, вам не відомо, що дім Девіда Еванса стоїть на високому пагорбі, з якого видно далеко на захід, і коли він проводжав мене, ми помітили, що в наш бік сунуть великі сірі снігові хмари. Місис Еванс, Девідова мати, наполягала, аби я лишився і поїхав наступного дня, але ми з Евансом все обговорили й вирішили, що я зможу встигнути до хуртовини, коли поїду негайно і навпростець. Іншими словами, я мав мчати через Вал до Англії, щоб обігнати бурю[274].

— Через Вал? — зморщив лоба Стрейндж. — Місцина там дуже крута — навіть влітку — і відлюдна. Якщо щось трапиться, помочі нізвідки чекати. Не хотів би я там опинитися. Але гадаю, ви знаєте норов тих пагорбів краще за мене.

— Певно, сер, ви мудріші, ніж я був тоді. Коли я під'їхав до Валу, поривчастий вітер здійняв у небо сніг, який лежав на землі. Він поналипав на шерсть коня та моє пальто, і коли я поглянув униз, то побачив, що ми побіліли, як схил, як повітря. Як усе навколо. Віхола обертала сніг на зловісні фігури: мені здавалося, що навколо кружляють привиди, злі духи та лихі янголи із казок арабської леді. Мій бідний кінь, зазвичай не дуже лякливе створіння, сахнувся, наче перед ним постали всі можливі жахіття. Уявіть собі, щойно я почав від усього серця клясти себе за нехтування гостинністю місис Еванс, як почув дзвін.

— Дзвін? — перепитав Стрейндж.

— Так, сер.

— Але звідки там міг узятися дзвін?

— У такому відлюдному місці — нізвідки, сер. Направду, я дуже здивувався, що взагалі щось чую крізь фиркання коня і завивання вітру.

Вирішивши, що м-р Гайд прийшов, аби йому пояснили це дивне явище, Стрейндж почав розповідати про магічне значення дзвонів: їх використовували як оберіг від фейрі та інших злих духів, а лихих фейрі іноді відлякували церковним подзвоном. Проте водночас добре відомо, що фейрі люблять дзвони: калатання часто супроводжує їхню магію; і дзвони також чути при появі фейрі.

— Це дивне протиріччя я пояснити не можу, — завершив м-р Стрейндж. — Маги-теоретики б’ються над цією загадкою століттями.

М-р Гайд слухав промову мага з виразом якнайбільшої ввічливості й поваги. Коли Стрейндж змовк, м-р Гайд сказав:

— Але дзвін був тільки початком, сер.

— О! — з легким роздратуванням видихнув Стрейндж. — Дуже добре. Продовжуйте.

— Я піднявся схилом високо вгору і вже бачив верхівку Валу. Він поріс кривими деревами, а в розломах стриміли хиткі камені. Я поглянув на схід і побачив, як уздовж Валу в мій бік дуже швидко йде леді…

— Леді!

— Я дуже ясно бачив її. Вітер шарпав розпущене волосся, куйовдив пасма. — М-р Гайд здійняв руки, щоб показати, як майоріло волосся леді у хуртовині. — Здається, я її покликав. І я певен: вона повернула голову і глянула на мене, але не спинилася і навіть не сповільнила крок. Вона так і йшла вздовж Валу, а сніг і далі привидом вихрився навколо неї. На жінці була тільки чорна сукня. Ні шалі. Ні пелерини. Я дуже злякався. Вирішив, що її спіткала якась жахлива пригода. Тому помчав схилом так швидко, як тільки був здатен мій бідний кінь. Я намагався не втрачати ту леді з поля зору, але вітер сипав мені снігом в очі. Коли я дістався Валу, жінки ніде не було. Я поїздив вздовж стіни туди-сюди. Шукав і кричав до хрипоти. Я був певен, що жінка впала під завалами каменів, чи її замело снігом, або вона застрягла в якійсь кролячій норі. Чи може, її забрав той, хто заподіяв їй лихо.

— Лихо?

— Сер, я припустив, що на Вал її привів той, хто бажав їй зла. Часом такі страшні речі трапляються.

— Ви впізнали ту леді?

— Так, сер.

— Хто то була?

— Місис Стрейндж.

На мить запала тиша.

— Але це неможливо, — приголомшено мовив Стрейндж. — Містере Гайде, якби з місис Стрейндж трапилася якась біда, запевняю, мені би про це сказали. Я не настільки запорпався у свої книжки. Перепрошую, містере Гайде, але ви помиляєтеся. Ким би не була та бідна жінка, вона не місис Стрейндж.

Містер Гайд похитав головою.

— Сер, якби в Шрусбері чи Ладлоу я побачив вас, то міг би й не впізнати відразу. Але батько місис Стрейндж був молодшим священником нашого приходу сорок сім років. Я знаю місис Стрейндж — тоді ще міс Вудгоуп — відколи вона малим дитям робила перші кроки церковним двором Кланбері. Ще до того, як вона поглянула на мене, я впізнав її. Впізнав по фігурі, ході, по всьому.

— Що ви зробили після того, як жінка зникла?

— Я відразу примчав сюди, але ваш слуга мене не впустив.

— Джеремі? Той, із яким ви щойно говорили?

— Так. Він сказав, що з місис Стрейндж усе гаразд. Зізнаюся, я йому не повірив, тому обійшов будинок, зазираючи в усі вікна, поки не побачив, що ваша дружина сидить тут, на цьому самому дивані. — Й м-р Гайд додав: — Вона була вбрана у світло-блакитну сукню, а зовсім не в чорну.

— Що ж, нічого дивного в цьому немає. Місис Стрейндж ніколи не носить чорне. Це не той колір, який би я волів бачити на молодій жінці.

М-р Гайд похитав головою і насупився.

— Хотів би я переконати вас у тому, що бачив. Але розумію: мені це не вдасться.

— А я хотів би пояснити, що з вами трапилося. Але мені це не вдасться.

Чоловіки потисли руки на прощання. М-р Гайд, врочисто поглянувши на господаря садиби, сказав:

— Містере Стрейндже, я ніколи не бажав їй зла. Я вдячний небу, що з нею все гаразд.

Маг злегка вклонився:

— І ми подбаємо, щоб так було й надалі.

Коли двері за м-ром Гайдом зачинилися, Стрейндж якусь мить постояв, а тоді пішов шукати Джеремі.

— Чому ти не сказав мені, що він уже приходив?

Слуга насмішкувато чмихнув.

— Повірте, сер, я чудово розумію, що через таку маячню вас не варто турбувати! Леді в чорній сукні, що блукає серед хурделиці!

— Сподіваюся, ти не був із ним надто грубим.

— Я, сер? Звісно, ні.

— Можливо, він випив зайвого. Гадаю, так воно й було. Припускаю, що вони з Девідом Евансом відсвяткували успішне укладання угоди.

Джеремі насупився.

— Сумніваюся, сер. Девід Еванс — методистський проповідник.

— Он як! Твоя правда. До того ж, по щирості, все це не надто схоже на п’яну галюцинацію. Радше нагадує видіння курця опіуму, який начитався романів місис Редкліфф.

Стрейндж відчув, що візит м-ра Гайда збентежив його. Спокій відбирала навіть думка про те, що Арабелла — хай вигадана, уявна Арабелла — загубилася серед снігів і блукала між пагорбів. Стрейндж не міг позбутися спогадів про матір, яка втекла на ті самі пагорби від жалів нещасливого шлюбу, підхопила застуду під час грози й померла.

Того ж дня за вечерею м-р Стрейндж звернувся до Арабелли:

— Я сьогодні бачився з містером Гайдом. Він певен, що бачив, як ти минулого вівторка ходила біля Валу у завірюху.

— Ні!

— Так!

— Бідолашний чоловік. Він, мабуть, неабияк злякався.

— Певно, що так.

— Я неодмінно навідаю містера та місис Гайд, коли приїде Генрі.

— Здається, ти намірилася навідати всіх у Шропширі, коли приїде Генрі, — зауважив Стрейндж. — Сподіваюся, ти не розчаруєшся.

— Розчаруюся? Про що ти?

— Погода нині кепська.

— Тоді попросимо Гарріса їхати повільно й обережно. Хоча він завжди так робить. До того ж, Шпак — дуже спокійний кінь. Треба щоб добряче насипало снігу й граду, аби його налякати. Він не з лякливих. Окрім того, сам знаєш, що є люди, яких Генрі просто повинен відвідати. Вони дуже засмутяться, якщо він цього не зробить. Дженні та Алвен — двоє старих слуг мого батька. Вони тільки й говорять, що про приїзд Генрі. Минуло п’ять років, відколи вони бачили його востаннє. Сердешні навряд чи протягнуть ще п’ять років.

— Добре! Дуже добре. Я лише кажу, що погода може погіршитися. От і все.

Одначе все було не так уже й добре. Стрейндж боявся, що Арабелла покладає завеликі надії на цей візит. Після весілля вона рідко бачилася з братом. На Сого-сквер він приїжджав нечасто, а коли все ж навідувався, то гостював не так довго, як би їй хотілося. Проте його приїзд на Різдво мав відновити їхню колишню приязнь. Брат і сестра будуть разом там, де минуло їхнє дитинство. Генрі пообіцяв, що лишиться майже на місяць.

Генрі приїхав, і спершу здалося, що всі Арабеллині найзаповітніші бажання справдилися. За вечерею точилася дуже жвава бесіда. Генрі мав безліч новин про Ґрейт-Гізерден, нортгемптонширське село, де він служив приходським священником[275].

Ґрейт-Гізерден — село велике і заможне. Там жило кілька джентльменів із родинами. Генрі пишався поважним становищем, яке посів у тій громаді. Він довго описував своїх друзів, їхні обіди та бали, а потім додав:

— Та не подумайте, ніби ми нехтуємо доброчинністю. У нас дуже завзята громада. Багато нужденних потребують допомоги. Позавчора я навідався до однієї бідної родини і побачив, що до них уже приїхала міс Воткінс, роздала гроші й добрі поради. Міс Воткінс — дуже співчутлива юна леді.

Тут Генрі змовк, очікуючи, що хтось щось скаже.

Стрейндж дивився недомислено, аж раптом його осяяла думка.

— О, Генрі, щиро прошу пробачення. Мабуть, ти вважаєш нас вкрай недбалими. Ти п’ять разів за десять хвилин згадав про міс Воткінс, а ми з Белл нічого не спитали про неї. Холодне вельське повітря заморожує голову, і ми сьогодні трохи заповільні. Однак, я вже прийшов до тями і готовий розпитувати тебе про цю леді, скільки ти сам забажаєш. Вона білявка чи чорнявка? Смаглява чи бліда? Надає перевагу піаніно чи арфі? Які книжки вона любить?

Генрі — запідозривши, що Стрейндж його дражнить — насупився і, здається, мав намір більше не згадувати ту леді.

Арабелла кинула на чоловіка холодний погляд і, взявшися м’якше розпитувати Генрі, скоро вивідала таке: міс Воткінс лише нещодавно переїхала до Ґрейт-Гізердена; хрестили її іменем Софронія; вона мешкає зі своїми опікунами, м-ром та місис Свунферст (що приходилися їй далекими родичами); вона любить книжки (хоча Генрі й не зміг сказати, які саме), її улюблений колір — жовтий, а от ананаси їй геть не до смаку.

— Яка ж вона з себе? Гарненька? — запитав Стрейндж.

Від цього питання Генрі, вочевидь, зніяковів.

— Ні, міс Воткінс не вважають першою красунею. Але, пізнавши її ближче, ти розумієш, що насправді важить. Люди обох статей, які виглядають вкрай невиразно при першому знайомстві, з часом можуть розкрити свою красу. Глибокий розум, гарні манери та добрий норов — ось ті риси, які можуть втішити чоловіка значно більше за звичайну скороминущу вроду.

Стрейндж із Арабеллою трохи здивувалися цій промові. По короткій паузі Стрейндж запитав:

— Статки?

Генрі тріумфував:

— Десять тисяч фунтів.

— Мій любий Генрі! — скрикнув Стрейндж.

Пізніше, лишившись із дружиною на самоті, маг сказав:

— Наскільки я розумію, Генрі можна привітати з розумним вибором. Він, здається, першим запримітив цю леді. Вочевидь, її не надто діймають залицяльники. Певно, є щось таке в її поставі чи лиці, що захищає від надмірного обожнювання.

— Але я не думаю, що вся справа в грошах, — обстала за брата Арабелла. — Має бути й прихильність. Інакше Генрі б і не подумав про таке.

— О, без сумніву, — відповів Стрейндж, — Генрі — гарний хлопець. Та й, до того ж, я не втручаюся, як ти знаєш.

— Ти посміхаєшся, хоч і не маєш на це права. Свого часу я була так само розумна, як і Генрі. Ніхто б і не подумав, що з тобою — з твоїм довгим носом та нестерпним характером — можна побратися, аж доки цього не зробила я.

— Твоя правда, — замислено відповів Стрейндж. — Я й забув. Це ваша сімейна вада.

Наступного дня Стрейндж працював у бібліотеці, а Генрі й Арабелла поїхали в гості до Дженні й Алвена. Однак радість перших днів минула дуже швидко. Арабелла збагнула, що у них з братом лишилося дуже мало спільного. Останні сім років Генрі провів у невеликому селі. А вона натомість жила в Лондоні і зблизька спостерігала за найвизначнішими подіями останніх років. Вона дружила не з одним міністром, була знайома з прем’єр-міністром і кілька разів танцювала з лордом Веллінґтоном. Арабелла зустрічалася з синами короля, вклонялася принцесам і завжди могла розраховувати на усмішку та миле слівце принца-регента, коли приїжджала в Карлтон-Гаус. І це не кажучи вже про її знайомство з усіма причетними до славетного відродження англійської магії.

Проте якщо Арабелла з великою охотою слухала братові новини, його мало цікавило те, що розповідала вона. Її розповіді про лондонське життя викликали у Генрі лише ввічливе: «О, справді?» Якось Арабелла розповідала про свою розмову з герцогом Веллінґтоном, а брат дивився на неї здійнявши брову і м’яко всміхаючись. Його вигляд та посмішка ясно промовляли: «Я тобі не вірю». Таке ставлення дуже ранило Арабеллу. Вона не вважала, що вихваляється, — такі зустрічі були звичною частиною її лондонського життя. Арабеллу вразив здогад: її саму листи брата тішили, а от йому відповіді сестри видавалися нудними та чванькуватими.

А тим часом сердешний Генрі мучився власними гризотами. Ще хлопчиком він щиро любив Ешфейр-Гаус. Арабеллиного брата однаково вражали розміри та розташування маєтку, і вплив, який мав його власник в околицях Клана. Юнаком він завжди з нетерпінням чекав на день, коли Джонатан Стрейндж успадкує Ешфейр-Гаус і сам Генрі зможе приїжджати сюди у поважній ролі — Друга Господаря Дому. А тепер, коли все бажане здійснилося, він виявив, що нітрохи не тішиться перебуванню тут. Ешфейр значно поступався багатьом садибам, які Генрі бачив за минулі роки. Фронтонів у ньому було не менше, ніж вікон. Усі кімнати дивної форми, з низькими стелями. Багато поколінь мешканці дому розташовували вікна там, де було до смаку саме їм, нітрохи не замислюючись про загальний вигляд будинку, та й самі вікна — усі до одного — поринали в тінь троянд і плюща, які вкривали стіни. Це був старомодний будинок: за висловом самого Стрейнджа, будинок, у якому би залюбки скніла героїня якого-небудь роману.

В околицях Ґрейт-Гізердена нещодавно полагодили декілька будинків, а також звели низку нових елегантних котеджів для леді й джентльменів, які бажали тихого сільського життя, тому — або через нездатність перестати без упину розмовляти про свою паству, або через можливість близького одруження, яка заполонила думки Генрі всілякими домашніми покращеннями, — Арабеллин брат просто не міг стриматися й постійно роздавав Стрейнджеві поради. Особливо його засмучувало розташування кінного двору, який «доводиться проминати, щоб дістатися до південної частини парку й фруктового саду». Генрі сказав Срейнджеві:

— Ти міг би залегко знести його і наново збудувати деінде.

Маг нічого на те не відповів, але натомість ураз звернувся до дружини:

— Люба, сподіваюся, тобі подобається цей дім? Боюся, мені ніколи раніше не спадало на думку запитати тебе. Якщо він тобі не до душі, то одне твоє слово — й ми негайно переїдемо в інше місце!

Арабелла засміялася і запевнила, що дім її цілковито влаштовує.

— І мені шкода, Генрі, але місце кінного двору влаштовує мене не менше, ніж усе решта.

Генрі спробував знову:

— Але, звісно ж, ти погодишся, що можна значно покращити обійстя, просто зрубавши он ті дерева, які скупчилися навколо будинку й затіняють кожну кімнату? Вони ростуть, як собі забажають — де би не впало зерня чи жолудь.

— Що? — перепитав Стрейндж, який не відривав очей від книжки останню частину розмови.

— Дерева, — повторив Генрі.

— Які дерева?

— Ось ті, — Генрі вказав на вікно, за яким височів цілий гурт могутніх і стародавніх дубів, ясенів і беріз.

— Ці дерева — просто бездоганні сусіди. Вони зайняті власними справами й ніколи не завдають мені клопоту. Гадаю, я краще віддячу їм тим самим.

— Але ж вони затуляють світло.

— Ти також, Генрі, але ж я не йду на тебе з сокирою.

І хоча Генрі мав сотню причин критикувати розташування Ешфейра і сам маєток, справжня причина його скарг крилася деінде. Насправді його непокоїла магічність, яка проймала весь будинок. Спершу, коли Стрейндж тільки обрав собі магію за фах, Генрі не мав нічого проти. У ті часи новини про дивовижні досягнення м-ра Норрелла тільки починали ширитися королівством. Магія здавалася лишень езотеричною гілкою історії, розвагою для багатих і ледачих джентльменів. Генрі й досі так на неї дивився. Він пишався Стрейнджевим багатством, маєтком і родоводом, але не його магією. Він і досі щоразу дивувався, коли його вітали через спорідненість із Другим Найвеличнішим Магом Доби.

Стрейнджеві було далеко до виплеканого Генрі ідеалу багатого англійського джентльмена. Йому не було ніякого діла до тих занять, яким зазвичай присвячують час панове в англійській провінції. Він не цікавився ні фермерством, ні мисливством. Його сусіди рушали на полювання — Генрі чув луну їхніх пострілів та гавкіт собак у засніжених лісах і полях — проте Стрейндж ніколи не брав рушниці до рук. Арабеллі потрібна була вся її наполегливість, щоби переконати чоловіка вийти надвір і пів години погуляти.

Книжки у бібліотеці, що належали Стрейнджевим батьку й дідусеві, — томи англійською, грецькою і латиною, якими могли похвалитися полиці всякого джентльмена, — було знято й поскидано купою на підлозі, аби Стрейндж міг поставити власні книжки й записники[276]. Журнали, присвячені практичній магії, як, наприклад, «Друзі англійської магії» та «Новочасний маг», лежали по всьому будинку. На столику в бібліотеці стояв великий срібний таріль, іноді по вінця заповнений водою. Часто Стрейндж по пів години сидів і витріщався у воду, торкаючись поверхні, виробляючи химерні жести й записуючи побачене. На іншому столі посеред купи книжок лежала карта королівства, на якій Стрейндж позначав старі шляхи фейрі, що вели з Англії бозна-куди.

Було й інші речі, які Генрі розумів лише наполовину, а тому ще дужче не любив. Наприклад, він знав, що кімнати в Ешфейрі незрідка мали дивний вигляд, але не усвідомлював, що причиною цього були дзеркала, які могли і відбивати, і не відбивати світло, що сяяло чи то пів години, чи то сотню років тому. А вранці, щойно прокинувшись, й увечері, перед сном, Генрі чув відлуння далекого дзвону — то був дуже сумний звук, що, здавалося, долинав крізь товщу океанічних вод із затопленого міста. Насправді Генрі ніколи не замислювався про дзвін — і навіть не згадував про нього, — проте меланхолія, яку той навіював, лишалася з ним цілий день.

Він знаходив розраду від усіх смутків і розчарувань, повсякчас порівнюючи триб життя у Ґрейт-Гізердені й у Шропширі (здебільшого не на користь Шропширу) і вголос дивуючись, чому Стрейндж мусить так наполегливо вчитися — «неначе в нього немає власного маєтку, а статки ще потрібно заробити». Здебільшого Генрі адресував ці ремарки сестрі, але так виходило, що і Стрейндж усе чув, а тому невдовзі Арабелла опинилася у вельми неприємному становищі, намагаючись берегти мир між двома чоловіками.

— Якщо я потребуватиму поради Генрі, — мовив Стрейндж, — то сам її попрошу. Яке йому діло, де я вирішив будувати свої стайні? Чи як проводжу свій час?

— Розумію, любий, це вельми дратує, — погодилася Арабелла, — і ніхто не здивується, якщо раптом тобі урветься терпець, але тільки припусти…

— Терпець! Це ж він постійно присікується до мене!

— Тихше! Тихше! Він же тебе почує. Це направду жорстоке випробування, і будь-хто погодиться, що ти все зносиш із янгольським терпінням. Але, мені видається, що Генрі хоче бути люб’язним. Просто не вміє до ладу це висловити. Попри всі його вади, ми дуже сумуватимемо, коли він поїде.

Остання заувага не переконала Стрейнджа так, як хотілося б Арабеллі, тому вона додала:

— Ти будеш добрим до Генрі? Заради мене?

— Звісно! Звісно! Я сама терплячість. Ти ж це знаєш! Була колись така приказка — нині забута, — що на одному й тому самому полі священники сіють пшеницю, а маги — жито. Це означає що маги й священники ніколи не дійдуть згоди[277]. Досі я цього не помічав. Я гадав, що маю дружні стосунки з лондонським духовенством. Декан Вестмінстерського абатства і сповідач принца-регента — чудові хлопці. Але Генрі мене дратує.

На Різдво захурделило. Через незгоди попередніх днів чи з якоїсь іншої причини Арабелла, прокинувшись ізранку, чулася хворою і не мала сил підвестися з ліжка, змучена головним болем. Стрейндж і Генрі мусили складати одне одному товариство цілий день. Генрі без угаву розповідав про Ґрейт-Гізерден, а надвечір вони зіграли в екарте[278]. Ця гра подобалась їм обом. Може, вона навіть подарувала би якусь втіху, якби посеред другої партії Стрейндж не витягнув винову дев’ятку, і йому на думку не спало кілька нових ідей щодо магічного значення цієї карти. Він облишив і гру, і Генрі, а карту забрав із собою до бібліотеки, щоби ретельніше її вивчити. Генрі зостався сам.

Наступного дня під ранок Стрейндж раптово прокинувся — чи напівпрокинувся. Кімнатою розлилося слабке сріблясте світло, що могло бути й відблиском снігу в місячному сяйві. Магові здалося, що він побачив Арабеллу: повністю одягнена, вона сиділа спиною до нього в узніжжі ліжка й розчісувала волосся. Він щось сказав їй — чи, принаймні, подумав, що сказав.

А тоді знову заснув.

Близько сьомої ранку маг цілковито прокинувся і подумав, що треба поквапитися до бібліотеки, аби попрацювати годинку-дві, поки не з’явиться Генрі. Стрейндж хутко встав, рушив до гардеробної і подзвонив, щоби Джеремі Джонс прийшов його поголити.

О восьмій годині покоївка Арабелли Дженет Г’юз постукала в двері спальні. Не почувши відповіді, Дженет вирішила, що в господині, певно, досі болить голова, тому пішла геть.

О десятій годині Стрейндж і Генрі разом снідали. Генрі вирішив провести день на полюванні й усіляко намагався переконати Стрейнджа скласти йому компанію.

— Ні, ні. У мене багато роботи, але це не має псувати твої плани. Зрештою, ти знаєш ці поля й ліси не гірше за мене. Я позичу тобі рушницю, собак теж десь дістанемо, я певен, із цим складнощів не буде.

Зайшов Джеремі Джонс і повідомив, що повернувся м-р Гайд. Він був у вестибюлі й хотів поговорити зі Стрейнджем у нагальній справі.

— Ну, й чого йому треба цього разу? — пробубнів Стрейндж.

М-р Гайд рвучко зайшов до кімнати, обличчя йому аж посіріло від тривоги.

Раптом Генрі вигукнув:

— Та що він узагалі собі думає? Він ні з кімнати не вийде, ні в коридор не зайде!

В Ейфейрі, окрім усього іншого, Генрі дратували слуги, які рідко поводилися з тією церемонністю, яку він вважав за необхідне в такому статечному маєтку. Джеремі Джонс уже виходив із кімнати, але так і застряг на порозі, де, схований за дверима, схвильовано перешіптувався з іншим слугою.

Кинувши погляд на двері, Стрейндж зітхнув і мовив:

— Генрі, направду це не має ніякого значення. Містере Гайде, я…

Через цю затримку м-р Гайд занепокоївся ще більше, і він

випалив:

— Годину тому я знову бачив місис Стрейндж на вельських пагорбах!

Генрі здригнувся й зиркнув на Стрейнджа.

Стрейндж холодно поглянув на м-ра Гайда й спокійно сказав:

— Нічого, Генрі. Не зважай.

Почувши таке, м-р Гайд злегка відсахнувся, але чоловік він був упертий, тож правив далі своєї:

— Це трапилося над Касл-Ідрис[279]. Як і раніше, місис Стрейндж ішла від мене, тому я не бачив її обличчя. Я намагався іти за нею, щоб наздогнати, але, як і раніше, спустив з очей. Так, минулого разу ви вважали, буцімто мені просто здалося, — ніби я зустрів примару, витворену зі снігу й вітру моєю уявою, — але сьогодні було ясно й тихо, тому я знаю, що бачив місис Стрейндж, — так само, як бачу зараз вас, сер.

— Минулого разу? — збентежився Генрі.

Стрейндж заходився нетерпляче дякувати м-рові Гайду за його добру вдачу, що змусила його принести їм цю… (Він не міг дібрати влучного слова).

— Але, наскільки мені відомо, місис Стрейндж зараз перебуває у безпеці під дахом мого дому, і, смію припустити, ви не здивуєтеся, якщо я…

Раптом до кімнати повернувся Джеремі. Він одразу підійшов до Стрейнджа, нахилився до нього і щось прошепотів на вухо.

— Та говори вже! Поясни, у чім річ! — наполягав Генрі.

Джеремі із сумнівом поглянув на Стрейнджа, але маг промовчав. Він прикрив рот рукою і почав блукати поглядом, неначе йому спала на думку нова і не дуже приємна ідея.

Джеремі сказав:

— Місис Стрейндж немає в будинку, сер. Ми не знаємо, де вона.

Генрі кинувся розпитувати м-ра Гайда, що саме він бачив на пагорбах і, не даючи тому часу відповісти, перескакував з одного питання на інше. За обома похмуро спостерігав Джеремі Джонс. Тим часом Стрейндж сидів мовчки і дивився поперед себе. Раптом він зірвався на ноги й швидко вийшов із кімнати.

— Містере Стрейндже! — гукнув м-р Гайд. — Куди ви йдете?

— Стрейндже! — скрикнув Генрі.

Але без мага нічого не можна було вдіяти, всі мусили піти слідом. Стрейндж піднявся сходами до бібліотеки на другому поверсі і негайно підійшов до великого срібного тареля, що височів на одному зі столів.

— Принеси води, — наказав він Джеремі Джонсу.

Слуга приніс кухоль води й наповнив таріль.

Стрейндж промовив одне-єдине слово — і кімнату виповнили сутінки й тіні. Тієї ж миті вода потемніла і стужавіла.

Морок налякав Генрі.

— Стрейндже! — закричав він. — Що ми тут робимо? Світло згасає! Моя сестра надворі. Не можна й миті лишатися вдома! — Він повернувся до Джеремі Джонса як до єдиної людини, що могла вплинути на Стрейнджа: — Скажіть йому припинити! Треба починати пошуки!

— Помовч, Генрі, — відказав Стрейндж.

Він двічі провів пальцем по поверхні води. Зринули дві блискучі смуги, які розділили водну гладь на чверті. Стрейндж ворухнув рукою над однією з них. Там з’явилися зірки, ще лінії, візерунки й павутинки світла. Кілька секунд маг дивився на них, а тоді ворухнув рукою над наступною чвертю. Світло в ній заграло новим візерунком. Стрейндж повторив дію над третьою і четвертою четвертинами — і візерунки змінювалися. Вони тремтіли й мерехтіли, скидаючись то на письмена, то на лінії на картах, то на сузір’я.

— Навіщо все це потрібно? — здивовано запитав м-р Гайд.

— Щоби знайти її, — відповів Стрейндж. — Принаймні, мало би так працювати.

Він торкнувся однієї з чвертей. Раптом усі інші візерунки зникли. Останній малюнок розрісся і заповнив усю поверхню води. Стрейндж розділив його на чверті, якийсь час роздивлявся, а тоді торкнувся однієї з частин. Маг повторив дію кілька разів: візерунки ставали щільнішими і починали все більше скидатися на карту. Та чим довше працював Стрейндж, тим більше сумніву виражало його обличчя. Здавався, його певність у тому, що показував таріль, танула щомиті.

Через кілька хвилин Генрі урвався терпець:

— Заради Бога, не час для магії! Арабелла загубилася! Стрейндже, благаю тебе! Облиш ці дурниці й ходімо її шукати!

Стрейндж нічого не відповів, тільки гнівно зиркнув і вдарив по воді. Лінії та зірки одразу зникли. Маг глибоко вдихнув і почав спочатку. Цього разу він діяв упевненіше, а тому швидше відшукав візерунок, який вважав за потрібний. Проте, так і не отримавши з того жодних корисних відомостей, він дивився на воду із сумішшю спантеличення й сум’яття.

— Що там? — стривожено запитав м-р Гайд. — Містере Стрейндже, ви бачите свою дружину?

— Я не бачу сенсу в тому, що мені каже закляття! Воно каже, ніби Арабелли немає в Англії. І у Вельсі. І в Шотландії. І у Франції. Я якось неправильно чаклую. Твоя правда, Генрі. Я тут марную час. Джеремі, принеси мені черевики й пальто!

Раптом на поверхні води розквітло нове видіння. У стародавній тінистій залі танцювала юрба вродливих чоловіків і чарівних жінок. Та це не мало жодного стосунку до Арабелли. Стрейндж знову вдарив по воді, видіння зникло.

Густий сніг укривав усе навколо. Замерзла природа непорушно мовчала. Насамперед вирішили обшукати угіддя Ешфейра. Коли з’ясувалося, що там немає нікого, крім кропив’янок і вільшанок, Стрейндж, Генрі, м-р Гайд і слуги взялися перевіряти дороги.

Троє служниць повернулися до будинку й піднялися на горище, куди ніхто не зазирав із тих часів, коли Стрейндж був хлопчиком. Узявши молоток і сокиру, вони повідчиняли скрині, забиті ще п’ятдесят років тому. Вони зазирали у шафи й шухляди, куди навряд чи можна було б сховати навіть тіло дитини, не те що дорослої жінки.

Дехто зі слуг помчав до мешканців Клана. Інші взяли коней і поїхали до Клантона, Парслоу, Кланбері та Віткотта. Невдовзі в околицях не лишилося дому, де б не знали, що місис Стрейндж зникла, — і жодного дому, звідки не відрядили хоча б одну людину на її пошуки. Тим часом жінки у цих будинках підтримували вогонь і дбали про всі приготування, щоби, потрапивши до їхнього дому, місис Стрейндж могла отримати стільки тепла, затишку і наїдків, скільки взагалі може прийняти людина.

Протягом першої ж години з’явився капітан Джон Ейртон із дванадцятого полку легких драгунів, який воював разом із Веллінґтоном і Стрейнджем на Піренейському півострові й під Ватерлоо. Його землі прилягали до Стрейнджевих. Маг і капітан були ровесниками й жили по сусідству все життя, проте через сором’язливість і замкненість капітана за рік вони обмінювалися хіба двадцятьма словами. Одначе у важкі часи той прийшов із картами й тихою, урочистою обіцянкою Стрейнджу та Генрі допомогти у всьому, що тільки в його силах.

Невдовзі з’ясувалося, що не тільки м-р Гайд бачив Арабеллу. Двоє наймитів із ферми, Мартін Оуклі та Овен Буллбрідж, також бачили її. Довідавшись про це від їхніх друзів, Джеремі Джонс миттю скочив на першого ж коня, якого зміг роздобути, і помчав крізь засніжені поля до берегів річки Клан, де Оуклі та Буллбрідж приєдналися до шукачів. Чи то проводячи їх, чи то підганяючи, Джеремі доправив наймитів до Клана, де були капітан Ейртон, м-р Гайд, Генрі Вудгоуп і Стрейндж.

З’ясувалося, що розповідь Оуклі та Буллбріджа дивним чином суперечила розповіді м-ра Гайда. Той бачив Арабеллу на голих засніжених схилах Касл-Ідрис. Вона йшла на північ. Він помітив її рівно о дев’ятій і, як і раніше, почув калатання дзвонів.

З іншого боку, Оуклі та Буллбрідж бачили, як вона хутко продиралася крізь темні зимові хащі за п’ять миль на схід від Касл-Ідрис, але вони також стверджували, ніби помітили її рівно о дев’ятій годині.

Капітан Ейртон насупився і спитав, як Оуклі та Буллбрідж знали, що була дев’ята година, адже, на відміну від м-ра Гайда, ніхто з них не мав кишенькового годинника. Оуклі відповів, що вони так подумали, бо почули калатання дзвонів. А дзвони ті, на думку Оуклі, лунали з церкви святого Георгія у Клані. А Буллбрідж заперечував: він вважав, що то не могли бути дзвони святого Георгія, бо в церкві лише один дзвін, а вони чули передзвін. Буллбрідж зауважив, що передзвін той був дуже сумним — похоронним, як здалося йому, — але чому саме так, він пояснити не зміг.

В решті деталей обидві історії збігалися: ніяких дурниць про чорну сукню. Усі троє стверджували, що Арабелла була вбрана в біле і йшла доволі швидко. Ніхто не бачив її обличчя.

Капітан Ейртон розділив чоловіків на групи по четверо-п’ятеро і відрядив їх обшукувати темний зимовий ліс. Жінок він попросив принести ліхтарі й теплий одяг, а тоді спорядив вершників обдивитися високі відкриті пагорби навколо Касл-Ідрис. На чолі загону поставили м-ра Гайда, який тільки того й чекав. Через десять хвилин після того, як Оуклі та Буллбрідж закінчили свою оповідь, усі розбіглися. Арабеллу шукали, доки тривав день, але день не може тривати вічно. Лише п’ять днів минуло від зимового сонцестояння, тому о третій годині починало сутеніти, а о четвертій спадала темрява.

Шукачі повернулися до Стрейнджевого будинку, де капітан Ейртон мав намір підбити підсумки вже зробленого і з’ясувати, що робити далі. Прийшли також кілька леді з маєтків по сусідству. Вони спробували було чекати вдома на новини про долю місис Стрейндж, але виявили, що це дуже самотня і тривожна справа. Тому жінки прийшли до Ешфейра: почасти, щоб допомогти у разі потреби, але головне — щоби втішитися у товаристві одна одної.

Останніми повернулися Стрейндж і Джеремі Джонс. Взуті й забрьохані, вони зайшли просто зі стаєнь. В обличчі Стрейнджа не було ні кровинки, а погляд бездумно блукав. Він виглядав і рухався, наче сновида. Певно, він і не сів би, якби Джеремі Джонс не втиснув його у стілець.

Капітан Ейртон розклав на столі карти й почав з’ясовувати у кожної групи шукачів, де вони були і що знайшли, — тобто не з’ясував геть нічого.

Кожен присутній чоловік і кожна жінка думали про те, що охайно намальовані смуги й слова на картах були насправді скутими кригою ставками й ріками, мовчазними лісами, замерзлими ровами й високими голими пагорбами, і кожен із них згадував, скільки овець, корів та дикої звірини загинуло в цю пору.

— Здається, минулої ночі я прокидався… — раптом пролунав хрипкий голос.

Усі роззирнулися.

Стрейндж досі сидів у кріслі, куди його прилаштував Джеремі. Руки мага звисали обабіч тіла, а поглядом він втупився у підлогу:

— Здається, минулої ночі я прокидався. Коли саме — не знаю. Арабелла сиділа в узніжжі ліжка. Одягнена.

— Ви не розповідали цього раніше, — зауважив м-р Гайд.

— Я не пам’ятав цього раніше. Гадав, що мені наснилося.

— Не збагну, — мовив капітан Ейртон. — Ви хочете сказати, що місис Стрейндж могла залишити дім уночі?

Здавалося, Стрейндж підшукує відповідь на це вельми слушне запитання, але так нічого й не сказав.

— Але ж, безперечно, — втрутився м-р Гайд, — ви маєте знати, була вона вдома вранці чи ні?

— Вона була тут. Звісно, вона була тут. Смішно було б гадати… Принаймні… — Стрейндж змовк. — Себто, коли я прокинувся, то думав про свою книжку, а в кімнаті було темно.

Дехто з присутніх почав замислюватися, що чоловік із Джонатана Стрейнджа якщо й не зовсім недбалий, то принаймні на диво неуважний до своєї дружини. Хтось навіть почав із сумнівом позирати на нього й обмірковувати причини, чому віддана (здавалося би) дружина раптом втікла у заметіль. Суворі слова? Лиха вдача? Жахливі з’яви, що супроводжують роботу мага, — привиди, демони, почвари? Раптове викриття Стрейнджевої коханки і півдюжини дітей на стороні?

Раптом із передпокою долинув крик. Потім ніхто не зміг сказати, чий то був голос. Кілька Стрейнджевих сусідів, що стояли найближче до дверей, пішли подивитися, що трапилося. На їхні зойки збіглися всі інші.

Спершу в передпокої панувала темрява, але за мить принесли свічки — й усі побачили постать біля підніжжя сходів.

То була Арабелла.

Генрі кинувся її обнімати; м-р Гайд і місис Ейртон говорили, які ж вони раді бачити її живою і здоровою; інші почали висловлювати своє зачудування й повідомляти всякому, хто був ладен слухати, як вони й уявити не могли, що вона тут. Леді та покоївки оточили Арабеллу й засипали її запитаннями. Чи вона не постраждала? Де вона була? Чи вона загубилася? Чи ж її щось засмутило?

А тоді, як це часом трапляється, кілька людей водночас збагнули щось досить химерне: Стрейндж не промовив ні слова, не ступив ні кроку назустріч дружині — та й вона нічого не казала чоловікові й не підходила до нього.

Маг стояв, мовчки дивлячись на свою дружину. А тоді раптом вигукнув:

— Господи, Арабелло! Що це ти одягла?

Навіть у непевному, мерехтливому сяйві свічок було ясно видно, що Арабелла вбрана у чорну сукню.

44

Арабелла

грудень 1815 року

Ви ж промерзли до кісток! — проказала місис Ейртон, узявши Арабеллу за руку. — Лишенько, од вас холодом віє, як із могили!

Ще одна леді побігла по шаль Арабелли у вітальню й принесла блакитну накидку з індійського кашеміру, оторочену золотим та рожевим гаптуванням. Та варто було місис Ейртон накинути шаль на Арабеллині плечі, як чорна сукня неначебто згасила всю красу шалі.

Склавши руки на колінах, Арабелла розглядала всіх зі спокійною байдужістю. Не відповідала на жодне з люб’язних питань і, здавалося, ні дивувалась, ні бентежилась через присутність такого натовпу вдома.

— Де ж ти запропастилася? — домагався від неї відповіді Стрейндж.

— Гуляла, — відказала вона звичайним своїм голосом.

— Гуляла? Арабелло, ти не тямиш, що кажеш! Випало три фути снігу! Де можна було гулять?

— У темному лісі, — відповіла вона. — Серед мирно поснулих братів і сестер. За високими пустищами поміж духмяних привидів давно померлих братів і сестер. Під сірим небом у снах та в шепотінні прийдешніх братів і сестер.

— Що? — витріщився на неї Стрейндж.

Нікого не здивувало, що такі ласкаві питання її не заохотили, і вона просто відмовилась говорити. Щонайменше одній дамі здалося, що саме через чоловікову грубість вона така тиха й говорить так дивно.

Місис Ейртон лагідно пригорнула Арабеллу до себе й підштовхнула до сходів.

— Місис Стрейндж потрібен відпочинок, — твердо заявила вона. — Ну ж бо, моя люба, ходімо вдвох нагору…

— Е, ні! — обурився Стрейндж. — Заждіть! Я хочу знати, звідки в неї ця сукня. Перепрошую, місис Ейртон, але я мушу наполягати…

Він ступив до них, але раптом зупинився і спантеличено глянув на підлогу. Неначе обминаючи щось, він гукнув до Джеремі:

— Звідки тут ця вода? На місці, де стояла місис Стрейндж?

Джеремі Джонс підніс канделябр поближче до сходів, де виднілася велика калюжа. Вони зі Стрейнджем оглянули всі стіни й стелю. Зацікавлені, до них підійшли інші слуги й джентльмени.

Поки чоловіки відволікайся, місис Ейртон забрала Арабеллу нагору.

Велика зала в Ешфейрі була така ж старомодна, як і решта садиби. Стіни її обшиті були берестовими панелями бежевого кольору. Підлогу встилали добре виметені кам’яні плити. Одному зі слуг здалося, що вода могла просочитися крізь шпарини між плитами, тож він пішов по залізний прут і поштрикав їх, шукаючи розгойданий камінь. Але щільно допасовані плити лежали по своїх місцях. Не знайшлося жодного місця, звідки могла затекти вода. Декому спало на думку, можливо, вода набігла з двох собак капітана Ейртона. Тварин ретельно оглянули, та вони виявились достоту сухі.

Нарешті сіли роздивитися саму воду.

— Вона ж чорна, і в ній плаває щось дрібне, — зауважив Стрейндж.

— Схоже на мох, — сказав Джеремі Джонс.

Вони дивувалися, зачудовано гукали, але так нічого і не зрозуміли й покинули розслідування. Незабаром джентльмени пішли по домівках, прихопивши з собою дам.

О п’ятій годині Дженет Г’юз піднялася в спальню господині і знайшла її на ліжку. Арабелла навіть не зняла своєї чорної сукні. Коли Дженет поцікавилася, як вона почувається, та відповіла, що болять руки. Покоївка допомогла хазяйці роздягтись, а спустившись униз, розповіла все Стрейнджу.

Наступного дня Арабелла поскаржилася на біль, який по правій стороні спускався від маківки до самих ступень (принаймні вони так її зрозуміли, оскільки вона сказала «від крони до кінчиків коріння»). Стрейндж занепокоївся і негайно послав по м-ра Ньютона, лікаря, який практикував у Черч-Стреттоні. По обіді м-р Ньютон приїхав до Клана, але вдіяти нічого не зміг, бо, як не рахувати болю, з Арабеллою здавалося все гаразд. Назад він вирушив у доброму гуморі, сказавши Стрейнджу, що повернеться за день-два.

А третього дня вона померла[280].

ТОМ III

Джон Ускґласс

«Містер Норрелл з Гановер-сквер переконаний, що все пов’язане з Джоном Ускґлассом треба витрусити з сучасної магії, як міль та порох зі старого пальта. Що ж тоді в нього залишиться? Якщо позбутися Джона Ускґласса, не буде нічого, крім порожнечі».

Джонатан Стрейндж.

Пролог до «Літопису і чину англійської магії». (Лондон, накладом Джона Маррі, 1816).

45

Пролог до «Літопису і чину англійської магії» Джонатана Стрейнджа

Наприкінці 1110 року на півночі Англії з’явилася дивна армія. Вперше про неї почули поблизу місцини під назвою Пенло, що миль за двадцять-тридцять на північний захід від Ньюкасла. Ніхто не знав, звідкіля вона взялася, — припускали, що це вторгнення шотландців чи данів, або, можливо, навіть французів.

На початку грудня армія захопила Ньюкасл та Дарем і рушила далі на захід. Вона прибула в Еллендейл, маленьке поселення з кам’яницями серед високих пагорбів Нортумбрії, і на одну ніч отаборилася поблизу боліт за містечком. Мешканці Еллендейла були вівчарами, а не солдатами. У містечка не було оборонного муру, а найближче військо стояло за тридцять п’ять миль звідти й готувалося захищати замок Карлайл. Саме тому містяни вирішили не гаяти часу і завести дружбу з дивною армією. Кілька вродливих юнок, ці сміливі Юдити, вирушили до прибульців, аби порятувати себе та своїх сусідів, якщо вийде. Та щойно дівчата підступили до місця, де стояла невідома армія, вони перелякалися й позадкували.

У таборі панувала похмура тиша. З неба сипав лапатий сніг, а дивні солдати, загорнувшись у чорні плащі, лежали на білій землі. Спершу дівчата вирішили, що вояки мертві, — враження посилювала безліч круків та інших чорних птахів, що тулилися в таборі і навіть ходили по людях. Та все ж мертвими ті не були: час від часу хтось ворушився, вставав доглянути коня чи відганяв птаха, який намагався дзьобнути обличчя.

Коли дівчата наблизилися, котрийсь із солдатів звівся на ноги. Одна юнка відкинула страхи, підійшла до воїна і поцілувала його у губи.

Він мав дуже бліду шкіру без жодного ґанджу — вона блищала, наче місячне сяйво. Довге пряме волосся спадало темно-каштановим водоспадом йому на плечі. Вилиці були незвичайно чіткими та гарними, а вираз — урочистим. Широко посаджені, трохи розкосі очі поглядали з-під брів густих і темних, наче розчерки пера з химерними закрутками на краях. Однак це все геть не бентежило дівчину. Вона знала, що всі дани, шотландці та французи вирізняються такою моторошною вродою.

Воїн поставився до поцілунку вельми прихильно і дозволив поцілувати себе ще раз. Потім відповів дівчині тим самим. Інший солдат підвівся з землі, розкрив рота — і зазвучало тужливе квиління. Перший чужинець, якого поцілувала дівчина, заходився припрошувати її до танцю: довгі білі пальці підштовхували її стан, доки вона не стала повторювати рухи за ним.

Так воно й тривало, поки дівчині не стало жарко і вона не спинилася, щоб зняти плащ. Тоді подруги помітили, що на її руках, обличчі та ногах замість намистинок поту проступила кров, яка скрапувала на сніг. Це видовище так вжахнуло дівчат, що вони повтікали.

Дивна армія так і не ввійшла в Еллендейл. Тієї ж ночі вона рушила до Карлайла. Наступного дня містяни обережно вийшли на поле, де був табір. Там вони і знайшли ту дівчину. Тіло її було зовсім білим та безкровним, а сніг, на якому вона лежала, налився багрянцем.

За тим і впізнали люди діне ші[281] — Воїнство Фейрі.

Усі битви англійці програли. До Різдва Воїнство Фейрі вже дісталося Йорка. Воно захопило Ньюкасл, Дарем, Карлайл та Ланкастер. Як не рахувати знекровлення дівчини з Еллендейла, фейрі майже не проявляли жорсткості, якою так славилися. Із усіх захоплених міст і фортець тільки Ланкастер вони спалили вщент. У Тірску, на північ від Йорка, свиня завдала образи одному із солдатів Воїнства, вискочивши під ноги його коню; той здійнявся на диби, впав і зламав хребта. Фейрі з товаришами кинулися полювати на свиню, а впіймавши, викололи їй очі. Утім, зазвичай тварини, як дикі так і свійські, раділи прибуттю Воїнства Фейрі, впізнаючи в прибульцях союзників у боротьбі проти звичного свого ворога — людей.

На Різдво король Генріх[282] зібрав графів, єпископів, абатів та інших значних людей свого королівства у Вестмінстер на раду. Про фейрі в тогочасній Англії знали непогано. Багато де траплялися давні поселення фейрі: якісь із них приховувала магія, а якісь просто оминав хрещений люд. Радники короля Генріха погоджувалися, що фейрі лихі за своєю природою. Хтиві, брехливі крадії, вони спокушали юнаків та юнок, зводили мандрівників на манівці та крали дітей, худобу та зерно. А ще були на диво ледачими: тисячу років тому фейрі опанували мистецтво обробляти дерево та камінь, але не завдавали собі клопоту зводити будинки. Переважно вони так і жили в місцях, які радо називали замками, хоча насправді це були бруги — кургани сивої давнини. Дні свої фейрі марнували на вино й танці, поки на полях гнили ячмінь та боби, а худоба мерзла та мерла на холодних схилах[283]. Радники короля Генріха погодилися, що, якби не надзвичайна магія та майже безсмертя, увесь рід фейрі вимер би від голоду та спраги. Однак, ці бездумні й недалекоглядні істоти спромоглися вдертися в добре захищене християнське королівство, перемогти в усіх битвах і захопити всі фортеці, що траплялися їм на шляху. Усе це свідчило про рішучість, якою раніше жоден із фейрі не вирізнявся.

Ніхто не знав, що й думати.

У січні Воїнство Фейрі залишило Йорк і вирушило на південь, спинившись біля Тренту. І тоді неподалік від Ньюарка, на берегах річки Трент, король Генріх та його армія стали на герць із діне ші.

Перед початком битви по лавах Генріхового війська пролетів магічний вітер і луною розійшовся солодкий спів флейти, що кликав коней вивільнятися й перебігати на бік фейрі, забираючи з собою безталанних вершників. Потім кожному воїну вчулися голоси найрідніших — матерів, батьків, дітей і коханих, — що благали повертатися додому. Зграя круків спустилася з небес, дзьобаючи обличчя англійців і засліплюючи їх веремією чорних крил. Англійські солдати мусили чинити опір не тільки вправності й жорстокості ші, а і власним страхам, зродженим моторошною магією. Тож не диво, що битва була короткою і король Генріх зазнав поразки. У мить, коли все стихло й не лишилося жодного сумніву щодо розгрому короля Генріха, птахи на багато миль навколо заспівали з радощів.

Король і його радники чекали на ворожого вождя чи короля. Лави діне ші розступилися — і наперед вийшов незнайомець.

Йому ще не було й п’ятнадцяти років. Як і діне ші, він носив дрантя з грубої чорної вовни. Як і вони, мав довге й пряме чорне волосся. Як і вони, не говорив ні англійською, ні французькою — двома мовами, поширеними в тогочасній Англії, — а володів тільки діалектом мови фейрі[284]. Юнак був блідим і вродливим, з похмурим урочистим обличчям, та все ж усі присутні бачили, що він не фейрі, а людина.

На думку нормандських та англійських графів та лицарів, які вперше побачили його того дня, прибульця майже не торкнулася культура. Він ніколи не бачив ложки, стільця, залізного казана, срібного пенні чи воскової свічки. У жодному з тогочасних кланів і королівств фейрі не було таких гарних речей. Коли король Генріх і юнак зустрілися, щоб розділити між собою Англію, Генріх сидів на дерев’яній лаві й пив вино зі срібного келиха, а юнак сидів долі й пив овече молоко з кам’яної чашки. Хроніст Ордерік Віталій[285] через тридцять років описав збурення Генріхових придворних, коли посеред важливих перемовин воїн із діне ші нахилився й узявся послужливо ськатися у брудному юнаковому волоссі.

У Воїнстві Фейрі був молодий норманський лицар на ім’я Томас Дундейл[286]. І хоча він багато років провів у полоні фейрі, усе ж він достатньо пам’ятав рідну мову (французьку), щоб юнак і король Генріх могли порозумітися.

Король Генріх запитав хлопцеве ім’я.

Хлопець же відказав, що не має імені[287].

Король Генріх запитав, чому він пішов на Англію війною.

Хлопець сказав, що він останній із роду норманських аристократів, якому батько короля Генріха, Вільгельм Завойовник, пообіцяв землі на півночі Англії. Лихий супостат на ім’я Юбер де Котантен позбавив його родину земель і життя. Хлопець сказав, що за кілька років до того його батько звертався до Вільгельма II (Генріхового брата й попередника), благаючи справедливості, але не отримав її. Невдовзі по тому його батька вбили. Хлопець сказав, що його самого слуги Юбера ще немовлям покинули в лісі. Проте його знайшли діне ші й забрали жити до себе у Фейрі. І ось він повернувся.

Мав він юнацьку віру в абсолютну істинність власної справи й абсолютну хибність чужих. Він вирішив, що забрати частину Англії між річками Твід і Трент[288] буде справедливою відплатою норманським королям, які не помстилися за вбивство його родини. Саме з цієї — єдиної — причини король Генріх був змушений вдовольнитися лише південною частиною свого королівства.

Юнак повідомив, що вже владарює у Фейрі, і назвав ім’я свого сюзерена. Ніхто нічого не зрозумів[289].

Того дня розпочалося його правління, що тривало понад три сотні років.

У чотирнадцятирічному віці він уже створив ту магічну систему, якою ми послуговуємося нині. Вірніше, якою би послуговувалися, якби не забули більшу частину того, що він знав. Джон Ускґласс бездоганно поєднав магію фейрі з людським порядком, і сили фейрі сполучилися з його жахною цілеспрямованістю. Ми не знаємо, чому викрадене християнське дитя раптом стало найвеличнішим магом будь-якої доби. І до і після нього інші діти ставали бранцями у прикордонні Фейрі, проте ніхто з них не здобув того ж, що й Джон Ускґласс. Порівняно з тим, що досяг він, усі наші спроби видаються банальними й дрібними.

Містер Норрелл з Гановер-сквер переконаний, що все пов’язане з Джоном Ускґлассом треба витрусити з сучасної магії, як міль та порох зі старого пальта. Що ж тоді в нього залишиться? Якщо позбутися Джона Ускґласса, не буде нічого, крім порожнечі.

Із першого тому «Літопису і чину англійської магії» Джонатана Стрейнджа (накладом Джона Маррі, 1816).

46

«Небо говорило до мене…»

січень 1816 року

День видався темний. Прохолодний вітер жбурляв лапаті сніжинки в шибки книгозбірні м-ра Норрелла, де Чилдермасс писав ділові листи. І хоча годинник показував усього лише десяту годину ранку, в кімнаті вже запалили свічки. В каміні вогонь із тріском поїдав вугілля, та рипіло Чилдермассове перо на папері — інших звуків у кімнаті не було.

Гановер-сквер

Лорду Сідмуту, міністру внутрішніх справ[290]

8 січня 1816 р.

Мілорде!

На прохання м-ра Норрелла повідомляю вам, що накладання заклять для запобігання повеням на ріках графства Саффолк повністю завершено. Рахунок буде вислано м-ру Вінну в Скарбницю сього ж дня…

Десь ударив дзвін, жалобний набат. Дуже далеко. Чилдермасс майже не звернув на нього уваги, але суголосно дзвонові світло потьмянішало й кімната просякла самотністю.

…Магія втримає води у звичних берегах упродовж року. Втім, м-р Лівс, молодий інженер, якого найняв лорд-намісник[291] Саффолку для оцінки наявних мостів та інших споруд, суміжних з ріками, на міцність, висловив деякі сумніви…

Перед ним постав образ похмурого пейзажу. Він його бачив так ясно, ніби знав цю місцевість дуже добре або знайомий був із нею за картиною, яку щодня споглядав упродовж багатьох років. Широкий край, бурі голі поля, зруйновані будинки попід холодним сірим небом…

…щодо спроможності мостів на ріках Стауер і Орвелл витримати сильніший потік води, якого безперечно варто очікувати у період затяжних злив. М-р Лівс рекомендує негайно піддати всі мости, млини й переправи в Саффолку ретельному обстеженню, починаючи від Стауера та Орвелла. Мені повідомили, що він уже написав у цій справі до Вашої Милості…

Він уже не просто думав про той пейзаж. Здавалося, він сам перебуває в ньому. Стоїть на старому, зритому коліями шляху, що звивається вгору чорним узвишшям назустріч небу, в якому збирається величезна зграя чорних птахів…

…М-р Норрелл відмовився встановлювати часові рамки для дії магії. Але його особиста думка полягає в тому, що вона лишатиметься в силі стільки ж, скільки існуватимуть самі ріки. Однак він просив би дозволу рекомендувати Вашій Милості перевіряти силу заклять щодвадцять років. У наступний вівторок м-р Норрелл накладатиме ті самі чари в графстві Норфолк…

Проти сірого неба птахи скидалися на чорні букви. Йому здалося, що за якусь мить він збагне смисл написаного. Каміння на стародавньому шляху були знаками, які віщували долю мандрівника.

Чилдермасс рвучко прийшов до тями. Перо вислизнуло з руки, і чорнила заляпали лист.

Він спантеличено заозирався. Ніби ж не сон. Усі знайомі речі на своїх місцях: полиці, книжки, дзеркало, каламар, щипці для каміна, порцелянова статуетка Мартіна Пейла. Але тепер він не йняв віри власним чуттям. Він більше не вірив, що всі ці книжки, дзеркала й порцелянова статуетка справді тут. Наче все, що він бачить — це шкіра, яку можна протяти самим лише нігтем, і за нею відкриється вид на холодний, безлюдний край.

Бурі поля подекуди затопила повінь, і вони вкрилися вервечками холодних сірих озерець. Їх візерунок мав значення. Письмена озерець на полях залишив по собі дощ. Озерця — це магія дощу, так само, як хороводи чорного птаства в сірому небі — то заклинання неба, а колихання сіро-бурих трав — заклинання вітру. Значення мало все.

Чилдермасс відскочив од столу і струснувся. Квапливо пройшов кімнатою і смикнув дзвоник, викликаючи слугу. Та поки він чекав, магія не відступала, навпаки. І коли в дверях з’явився Лукас, Чилдермасс уже не був певен, чи він зараз у бібліотеці хазяїна, чи стоїть на стародавньому шляху…

Він несамовито затрусив головою і кілька разів кліпнув очима.

— Де хазяїн? — запитав він. — Щось негаразд.

Лукас стурбовано поглянув на нього.

— Містере Чилдермассе? Сер, вам зле?

— Не зважай. Де містер Норрелл?

— В Адміралтействі, сер. Я думав, ви знаєте. Карета приїхала по нього ще понад годину тому. Гадаю, скоро має повернутись.

— Ні, — не погодився Чилдермасс. — Не може бути. Не може бути, що його немає. Ти певен, що він не чаклує в себе нагорі?

— Цілком, сер. Я бачив, як хазяїн від’їжджав у кареті. Дозвольте, я пошлю Метью по лікаря, містере Чилдермассе. Ви геть хворі.

Чилдермасс розкрив рота, збираючись обуритись — мовляв, нічого він не хворий, але тієї самої миті…

…небо поглянуло на нього. Він відчув, як здригнулася земля, відчувши його на собі.

До нього заговорило небо.

Мовою, раніше ним ніколи не чутою. Він навіть не був певен, чи лунали в ній слова. Можливо, воно говорило до нього лише чорними письменами птаства. Він був малий і беззахисний, і йому нікуди було втекти. Він потрапив у пастку між небом і землею, немов між двох долонь. І якби їм схотілось, його би просто розтовкли.

До нього знову заговорило небо.

— Я не розумію, — промовив він.

Чилдермасс кліпнув очима і зрозумів, що над ним зігнувся Лукас, а він сам дихає якось нерівно. Чилдермасс повів рукою і за щось зачепився. Він повернувся набік і зі здивуванням побачив, що це ніжка стільця. Він лежав на підлозі.

— Що?… — спитав він.

— Ви в бібліотеці, сер, — відповів Лукас. — Здається, ви зомліли.

— Поможи підвестись. Треба поговорити з Норреллом.

— Сер, я ж вам уже говорив…

— Ні, — заперечив Чилдермасс. — Ти помиляєшся. Він мусить бути тут. Мусить. Відведи мене нагору.

Лукас допоміг йому зіпнутися на ноги, та біля сходів він знову мало не знепритомнів. Тому Лукас гукнув Метью, іншого лакея, і вони вдвох, напівпідтримуючи-напівнесучи Чилдермасса, доправили його в маленький кабінет на третьому поверсі, де м-р Норрелл займався своєю найбільш особистою магією.

Лукас відчинив двері. В каміні палахкотів вогонь. На невеличкій таці охайно лежали пера, ножі для гостріння, пенали й олівці. Каламар був повний, і срібне вічко його було замкнуте. Книжки й нотатники акуратно стояли на полицях або лежали в стороні. Пил був витертий, усе начищене до блиску та в бездоганному порядку. Цілком ясно, що м-р Норрелл вранці сюди й не заходив.

Чилдермасс відштовхнув лакеїв, став сам і трохи спантеличено озирнув кімнату.

— Бачите, сер? — озвався Лукас. — Я ж вам казав. Хазяїн в Адміралтействі.

— Так, — відповів Чилдермасс.

От тільки в цьому не було ніякого сенсу. Якщо химерну магію творив не Норрелл, то хто тоді?

— А Стрейндж не приходив? — запитав він.

— Звісно, ні! — обурився Лукас. — Я добре знаю свої обов’язки. І хочеться вірити, мені вистачило би розуму не пускати містера Стрейнджа в дім. Сер, але ви й досі якось дивно виглядаєте. Дозвольте послати по лікаря.

— Ні-ні. Мені вже краще. Набагато краще. Ось, поможи краще сісти в крісло. — Важко зітхнувши, Чилдермасс рухнув у фотель. — Господи Боже, чого ви витріщаєтеся? Метью, тобі немає чим зайнятися? Лукасе, принеси склянку води!

Йому й досі паморочилося, крутилася голова, але вже не так сильно нудило. Він і досі міг згадати той пейзаж до найменших подробиць. Його образ добре закарбувався. Досі відчувався смак того безлюддя, іншосвітності, але Чилдермасс уже не боявся згубитися там. Він міг думати.

Лукас повернувся з тацею, на якій стояли келих для вина та карафка з водою. Він налив Чилдермассові води, і той осушив склянку.

Чилдермасс знав одне заклинання, якраз аби виявляти магію. Із його допомогою не можна було встановити, хто вчинив магію і яку саме; воно просто повідомляло, чи взагалі хтось чаклував. Принаймні на це воно й було розраховане. Чилдермасс вдавався до нього лише раз, але нічого тоді не виявив, тому й не знав, працює заклинання чи ні.

— Налий мені ще одну склянку, — наказав він Лукасу.

Лакей послухався.

Цього разу Чилдермасс води не пив, натомість пробурмотів над нею кілька слів. Підняв склянку проти світла і подивився на її вміст, поволі обертаючись, поки не оглянув усю кімнату.

Нічого.

— Навіть не знаю, що я шукаю, — зітхнув він собі під носа й знову гукнув Лукаса: — Ходімо. Мені потрібна твоя допомога.

Вони повернулися в бібліотеку. Чилдермасс знову підняв склянку, промовив слова й подивився крізь неї.

Нічого.

Він підійшов до вікна. На якусь мить йому здалося, що на дні склянки зблисла перлинка білого світла.

— Це на площі, — промовив він.

— Що на площі? — не зрозумів Лукас.

Чилдермасс не відповів. Натомість він визирнув із вікна. Брудну бруківку Гановер-сквер вкривав сніг, і на білому тлі різко виділялася чорна огорожа, що відділяла центральну частину площі. Сніг усе ще падав, і дмухав різкий вітер. Попри таку погоду, на площі гуляло кілька людей. Усім було відомо, що на Гановер-сквер мешкає м-р Норрелл, тому сюди ходили в надії його побачить. От і зараз один джентльмен і дві юні леді (безсумнівно, палкі шанувальники магії) стояли перед будинком і захоплено позирали на нього. Трохи далі від них огорожу підпирав смаглявий молодик. Поруч із ним вештався торговець чорнилами у драному пальті і барильцем чорнил на спині. Праворуч — іще одна дама, яка відвернулася від будинку і повільно йшла у бік Гановер-стрит, але Чилдермассу здалося, ніби вона тільки-но була поміж інших спостерігачів. Модно й дорого вбрана у темно-зелене манто, підбите горностаєм, в руках вона тримала горностаєву муфту.

Чилдермасс добре знав торговця чорнилами — часто в нього скуплявся. Решта були йому незнайомі.

— Впізнаєш кого-небудь? — поцікавився він.

— Он того чорнявого, — Лукас тицьнув пальцем на молодика, що спирався на огорожу. — Це Фредерік Марстон. Приходив кілька разів до містера Норрелла, просився в учні, але хазяїн, звісно, навіть зустрітися з ним не схотів.

— Так. Пригадую, ти розповідав про нього. — Чилдермасс іще порозглядав людей на площі і промовив: — Хоч як неймовірно це звучить, але хтось із них зараз чаклує. Мені треба спуститися й роздивитися ближче. Ходімо. Без тебе я не впораюся.

На площі магія відчувалася ще сильніше. В Чилдермассовій голові бив сумний набат. За пеленою снігу два світи аж мерехтіли, переміняючись, наче картинки в чарівному ліхтарі. Одну мить Гановер-сквер, а іншу — тоскні поля з чорними письменами в небі.

Чилдермасс підняв келих, готовий промовити слова закляття, але в тому не було потреби. Склянка сяяла рівним білим світлом. Яскравіше від усього іншого в цей похмурий зимовий день, чистіше й бездоганніше від лампового вогню, воно відкидало химерні тіні на обличчя Чилдермасса й Лукаса.

Небо знову говорило до нього. Цього разу здалося, що воно бриніло питанням. І відповідь тягнула за собою значні наслідки. Якби ж то зрозуміти, в чім суть питання, та знайти правильні слова, в які убрати свою відповідь, тоді би щось відкрилося — те, що навіки змінить англійську магію, те, про що ні Стрейндж, ні Норрелл досі й не здогадувалися.

Довгу мить він намагався зрозуміти. Тепер мова закляття здавалася болісно знайомою. Ще мить, думалося йому, і він усе збагне. Хай там як, а світ повсякденно мовить до нього цими словами, просто він їх раніше ніколи не помічав…

Лукас щось говорив. Чилдермасс, напевно, знову повалився додолу, бо лакей тримав його попід руки і намагався підвести. Келих розбився на друзки об камені бруківки, і біле світло розлилося по снігу.

— …дивовижно, — вів мову Лукас. — Ось так, містере Чилдермассе. Стоїмо. Я ще ніколи вас у такому стані не бачив. Сер, ви певні, що не хочете вернутися в дім? Але ось уже й містер Норрелл. Він точно знатиме, що робити.

Чилдермасс повернув голову праворуч. Із Джордж-стрит на площу завертала карета м-ра Норрелла.

Торговець чорнилами також її помітив. Він хутко підбіг до джентльмена з двома дамами, поштиво вклонився їм і заговорив до джентльмена. Всі троє озирнулися на карету. Джентльмен дістав із кишені монету і дав її торговцю чорнилами. Той знову вклонився і відійшов.

М-р Марстон, чорнявий молодик, і сам знав, що це Норреллова карета. Тільки-но він її запримітив, як покинув свій пост біля огорожі й рушив уперед.

І навіть модно вбрана дама розвернулася й рушила до будинку, вочевидь, із наміром поглянути на Головного Мага Англії.

Перед будинком карета зупинилася, з козлів спустився слуга й відчинив дверцята. Вийшов м-р Норрелл, замотаний у безліч кашне, через що він скидався на товстуна. М-р Марстон привітався й одразу же заговорив. М-р Норрелл нетерпляче похитав головою і відмахнувся від нього.

Модно вбрана дама проминула Чилдермасса й Лукаса. Вона мала дуже блідий і серйозний вигляд. Чилдермассові здалося, що люди, не байдужі до жіночої вроди, певно, назвали би даму красунею. І роздивившись її зблизька, повірений м-ра Норрелла запідозрив, що звідкись її знає.

— Лукасе, — пробурмотів він, — що це за одна?

— Пробачте, сер. Здається, я її вперше бачу.

Біля східців карети м-р Марстон напосівся на мага, і м-р Норрелл сердився все більше. Роздивившись по сторонах, він побачив неподалік Лукаса з Чилдермассом і кивком покликав їх.

Саме в ту мить модно вбрана дама підступилася до нього впритул. Здавалося, вона теж хоче звернутися до м-ра Норрелла, але ні, наміри її виявилися інакшими. Зі своєї муфти вона дістала пістоля і з найспокійнішим видом націлила його прямо в серце магові.

М-р Норрелл і м-р Марстон витріщилися на неї.

Кілька речей сталися водночас. Лукас випустив із рук Чилдермасса, який каменем рухнув на бруківку, а сам побіг рятувати хазяїна. М-р Марстон схопив леді за талію. Дейві, кучер м-ра Норрелла, зістрибнув із козлів та перейняв руку з пістолем.

Чилдермасс лежав на снігу поміж скляних осколків. Він бачив, як надприродно легко жінка вирвалася з обіймів м-ра Марстона і штовхнула його на землю з такою силою, що той не подужав підвестись. Стукнула Дейві у груди своєю тендітною ручкою в рукавичці, від чого кучер відлетів на кілька ярдів назад. Лакей м-ра Норрелла — той, що відчиняв дверцята карети, — спробував був збити її з ніг, але не завдав їй ані найменшої шкоди. Вона просто поклала йому долоню на обличчя (немовби осінила найлегшим доторком на світі), і він осів на землю. Лукаса вона просто вперіщила пістолем.

Чилдермасс погано розумів, що відбувається. Він ледве підвівся і ступив кілька кроків уперед, не тямлячи, йде він по Гановер-сквер чи якимсь стародавнім шляхом у Фейрі.

М-р Норрелл перелякано вирячився на жінку, але був надто нажаханий, щоб закричати або втекти геть. Чилдермасс примирливо простягнув до дами руки.

— Мадам… — почав був він.

Вона й не глянула на нього.

Чилдермассу паморочилося від снігопаду. Як він не старався, втриматись на Гановер-сквер йому не вдавалося. Моторошний пейзаж його не відпускав; м-ра Норрелла вб’ють, і Чилдермасс нічим не може цьому запобігти.

А потім сталося щось дивне.

Сталося щось дуже дивне. Зникла площа. Зникли м-р Норрелл, Лукас і решта з ними.

А от леді залишилась.

Вона стояла обличчям до нього на стародавньому шляху під небом, у якім вирувало чорне птаство. Вона підняла пістоля й націлилася із Фейрі прямо в Англію, у серце м-ра Норрелла.

— Мадам, — знову промовив Чилдермасс.

Вона позирнула на нього з холодною пекучою люттю, і він зрозумів, що немає на світі слів, які б її спинили. Ні на цьому світі, ні в будь-якому іншому. Тому він зробив єдине, що спало на думку. І схопився за дуло.

Пролунав постріл, нестерпно гучний звук.

Саме сила звуку, припускав Чилдермасс, повернула його в Англію.

І ось він уже напівсидів-напівлежав на Гановер-сквер, притулившись спиною до каретних східців, і не розумів, живий Норрелл чи ні і де він узагалі подівся. Треба б іти шукати хазяїна, але Чилдермасс відчув, що насправді йому однаково, тому лишився сидіти на місці.

І тільки коли прибув лікар, Чилдермасс збагнув, що леді таки когось підстрелила і цим кимось був він.

Решта дня, як і більшість наступного, збігли в мішанині болю та опійних марень. Інколи Чилдермассові здавалося, ніби він стоїть на стародавньому шляху під небом, яке говорить до нього, аж раптом виявлялося, це Лукас гомонить про ватрушки й відерця для вугілля. Через усе небо був натягнутий канат, по якому йшло чимало людей, Стрейндж і Норрелл поміж них. Обоє несли в руках стоси книжок. А ще — видавець Джон Маррі, Вінкулюс і багато-багато інших. Інколи Чилдермассів біль у плечі тікав від нього на інший кінець кімнати й ховався там. В такі хвилини Чилдермассові здавалося, що це якийсь дрібний звір, про якого більше ніхто не знав. І треба було би про нього сказати, щоб його вигнали й зловили. Одного разу він навіть був помітив його огнисте хутро, яскравіше, ніж у лиса…

Увечері другого дня Чилдермассу вже добряче вияснилось, і він краще тямив, де лежить і що з ним трапилося. Близько сьомої в кімнату зайшов Лукас і приніс з собою крісло із їдальні. Він поставив його поруч із ліжком, а за якусь мить у кімнаті об’явився м-р Норрелл і вмостився на ньому.

Якийсь час маг не робив нічого, а тільки сидів, стривожено прикипівши поглядом до ковдри. Нарешті він пробурмотів своє питання.

Чилдермасс нічого не розчув, але цілком природно гадаючи, що м-р Норрелл цікавиться його здоров’ям, почав відповідати — мовляв, сподівається, що за день-два почуватиметься краще.

М-р Норрелл його перебив і повторив, тепер уже значно різкіше:

— Навіщо ви вдалися до Беласісового «скопусу»[292]?

— Що? — здивувався Чилдермасс.

— Лукас сказав, ви щось чаклували, — пояснив м-р Норрелл. — Я попросив його описати, що саме ви робили. Звісно, я впізнав «скопус» Беласіса[293]. — Вираз його обличчя став різким і підозрілим. — Навіщо ви це робили? І, що важливіше, звідки, на Бога, ви знаєте це закляття? Як я можу працювати, коли мене постійно зраджують? Просто неймовірно, як мені взагалі щось вдається, коли мої слуги вчать закляття позаочі, а учні намагаються зруйнувати всі мої звершення!

Чилдермасс подивився на мага з легким роздратуванням:

— Ви ж мене самі навчили.

— Я? — провищав м-р Норрелл ще тонше, ніж зазвичай.

— Ще до вашого переїзду в Лондон, коли ви не покидали бібліотеки в Гертф’ю, коли я їздив по всій країні, купуючи для вас цінні книжки. Ви навчили мене закляттю на випадок, коли я стріну в своїх мандрах когось, хто називатиме себе магом-практиком. Ви боялися, що існує інший такий, і він міг би…

— Так-так, — нетерпляче погодився м-р Норрелл. — Згадав. Але це жодним чином не пояснює, навіщо було цим займатися вчора посеред площі.

— Тому що там повсюди була магія.

— Лукас нічого не помітив.

— Бо це не входить в його обов’язки — знати, де коїться щось магічне. А в мої — входить. Нічого дивнішого я ще не бачив. Мені постійно здавалося, я деінде. Думаю, якийсь час я й справді був у великій небезпеці. Я не дуже розумію, де було те інше місце. Воно дещо химерне (трохи згодом розкажу докладніше), і це точно не Англія. Думаю, це Фейрі. Звідки береться така магія? Хто за нею стояв? Чи можливо, щоби магом була та жінка?

— Яка жінка?

— Та, що підстрелила мене.

М-р Норрелл роздратовано пирхнув.

— Ця куля нашкодила вам більше, ніж мені здавалося, — зневажливо промовив він. — Коли б та жінка справді була таким великим магом, хіба вам вдалося би так легко їй завадити? На площі не було ніякого мага. І вже точно магом не була та жінка.

— Чому? Хто вона така?

М-р Норрелл відповів не одразу.

— Дружина сера Волтера Поула, — нарешті промовив він. — Жінка, яку я повернув із того світу.

Чилдермасс якусь мить мовчав.

— А ви вмієте здивувати! — сказав він нарешті. — Я можу назвати низку людей, що мають вагому причину наставити пістоля вам у груди, але мені нізащо в світі не збагнути, чому серед них ця жінка.

— Кажуть, вона збожеволіла. Втекла від своїх доглядачів і прийшла сюди, щоби вбити мене. Думаю, ви погодитеся, це достатній доказ божевілля. — Сірі очки м-ра Норрелла дивилися в сторону. — Хай там як, усі знають, що я її доброчинець.

Чилдермасс заледве його слухав:

— Звідки вона взяла пістоль? Сер Волтер — розважлива людина. Мені важко уявити, щоб він лишив огнепальну зброю в неї на виду.

— Це дуельний пістоль із пари, яка належить серу Волтеру. Її тримають у спеціальному футлярі, який замкнено в шухляді стола його особистого кабінету. І ще до вчорашнього дня сер Волтер ладен був заприсягтися, що дружина взагалі не знає про їхнє існування. А от звідки в неї ключ — обидва ключі, — не має ані найменшої гадки ніхто.

— Як на мене, то нічого дивного. Дружини, навіть божевільні, нерідко вміють отримувати від чоловіків усе, що хочуть.

— Але ж ключі були не в сера Волтера. Ось, що найдивніше. Ці пістолі — єдина вогнепальна зброя в будинку. Природно, що сер Волтер переймався безпекою дружини і майна, бо часто у від’їздах. Ключі зберігав дворецький — той високий, чорношкірий — думаю, ви розумієте, про кого йдеться. Сер Волтер не може збагнути, як слуга припустився такої помилки. За його словами, це найнадійніша людина на цілому світі. З іншого боку, хтозна, що в тих слуг на умі, — недбало кинув м-р Норрелл, забуваючи, до кого зараз говорить. — За весь час я й трьох слів до нього не мовив, тож хіба він міг зачаїти на мене якусь кривду? Я міг би офіційно звинуватити леді Поул в замаху на моє життя. І ще вчора був певен, що саме так і вчиню. Щоправда, кілька людей уже вказали мені, що не можна забувати про сера Волтера. Так кажуть і лорд Ліверпуль, і містер Ласеллз, і, гадаю, вони мають рацію. Сер Волтер зарекомендував себе добрим другом англійської магії. Не варто давати йому привід шкодувати про нашу дружбу. Він урочисто заприсягся, що леді Поул сховають якнайдалі від міста, де ніхто й ніколи її не побачить.

Що про це думає Чилдермасс, не дуже хвилювало м-ра Норрелла. Хоча саме Чилдермасс зараз лежав прикутий до ліжка, зболений і знекровлений, а ушкодження м-ра Норрелла обмежувалися головним болем та подряпинкою на пальці, — маг був певен, що саме він найбільше потерпів од переступу леді Поул.

— То яка ж то була за магія? — запитав Чилдермасс.

— Моя, звісно! — сердито гаркнув м-р Норрелл. — Чия ж іще? Це магія, за допомогою якої я її повернув із мертвих. Саме її ви відчували та бачили завдяки «скопусу» Беласіса. Я тоді був лише початківцем і, думаю, деякі недохопи призвели до того, що чари подіяли несподіваним чином…

— Несподіваним чином? — прохарчав Чилдермасс. Віддихавшись після нападу кашлю, він промовив: — Щомиті я наражався на небезпеку лишитися довіку в країні, де все дихає магією. Навіть небо говорило до мене! Все говорило до мене! Як таке могло статися?

— Не знаю, — повів бровою м-р Норрелл. — Може, ви були п’яні.

— Ви коли-небудь бачили, щоб я пив під час виконання своїх обов’язків? — крижаним тоном спитав Чилдермасс.

На те м-р Норрелл тільки й здвигнув плечима, не маючи що заперечити:

— Я не маю ані найменшої гадки, чим ви взагалі займаєтеся. Інколи мені здається, ви самі собі встановлюєте правила, відколи вперше переступили поріг мого дому.

— Але ж погодьтеся, в світлі стародавньої англійської магії сама думка про це не така вже й дивна, — не здавався Чилдермасс. — Чи ж не ви розповідали мені, що авреати вважали дерева, гори, ріки й таке подібне живими істотами, що вміють по-своєму думати, пам’ятати й бажати? Ніби авреати вірили, що весь світ постійно творить власну магію?

— Деякі авреати — так. Існує теорія, що ці погляди вони перейняли в своїх служників-фейрі: ті приписували деякі власні екстраординарні магічні здібності вмінню говорити з деревами, ріками тощо, вмінню укладати з ними союзи. Але немає ніяких підстав вважати, що ця теорія відповідає дійсності. Моя власна магія не ґрунтується на жодній із таких нісенітниць.

— Небо говорило до мене, — повторив Чилдермасс. — І коли те, що я бачив — правда, то… — Він замовк.

— То що? — спитав м-р Норрелл.

Немічний Чилдермасс думав уголос. Він збирався сказати: коли те, що він бачив, правда, то все, чим досі займалися Стрейндж і Норрелл — дитячі іграшки, а магія достоту набагато страшніша річ, ніж будь-хто з них міг уявити. Стрейндж із Норреллом гралися паперовими дротиками у вітальні, а справжня магія розправляла могутні крила й лопотіла ними, ганяючи вітри далеко-далеко у вишині неозорого неба.

Аж раптом Чилдермасс збагнув, що м-рові Норреллу навряд чи сподобається такий погляд, тож просто промовчав.

Та хазяїн однаково неначе вгадав його думки.

— Он воно що! — раптом розпалився Норрелл. — Ну то гаразд! Чуєте мене? Негайно йдіть собі до Стрейнджа, до Маррі й усіх інших зрадників! Їхні ідеї набагато краще пасують вашому теперішньому стану! Певний, вони радо приймуть вас у свої лави. І ви зможете розкрити їм усі мої секрети! Смію припустити, вас чекає солідна грошова винагорода. Мені настане кінець, і…

— Містере Норрелле, заспокойтеся. Я не маю наміру шукати нового хазяїна. Ви остання людина, якій я служу.

Знову запала коротка пауза, під час якої м-р Норрелл мав змогу подумати над тим, як негідно він поводиться з людиною, котра не далі як учора врятувала йому життя. І вже значно виваженіше промовив:

— Думаю, вам ще ніхто не встиг повідомити. Дружина Стрейнджа померла.

— Що?

— Померла. Мені про це розказав сер Волтер. Схоже, вона заблукала в снігопад. Легковажно пішла гуляти. Через два дні вона пустилася духу.

Чилдермассові стало зимно. Раптом холодний пейзаж опинився геть поруч, під самісінькою шкірою Англії. Він знову майже уявив себе на стародавньому шляху…

…й Арабелла Стрейндж була на цім шляху перед ним. Спиною до нього вона простувала вперед, сама-саміська, прямуючи до мерзлих, сірих країв під небом, що говорило магією…

— Мені сказали, — правив далі м-р Норрелл, не звернувши увагу, як раптово сполотнів і став часто дихати Чилдермасс, — що леді Поул надзвичайно засмутилася, почувши про смерть місис Стрейндж. Її туга просто не знала меж. Схоже, вони були близькими подругами. Не знав цього раніше. Інакше, можливо, я… — Він затнувся, змагаючись з таємними почуттями. — Зараз це вже не має жодного значення. Одна несповна розуму, інша — мертва. Наскільки подужав зрозуміти сер Волтер, леді Поул із якогось дива вважає мене чимось винним у смерті місис Стрейндж. — Він знову замовк. І щоб ніхто навіть не смів засумніватися, додав: — Звичайно же, це цілковита дурниця.

Тієї самої миті в кімнату ввійшло двоє найвидатніших лікарів, яких м-р Норрелл найняв потурбуватися про Чилдермасса. Вони здивувалися присутності мага в недужого — здивувалися й пораділи, їхні усміхнені обличчя та низькі й часті поклони свідчили про те, наскільки їм приємно побачити таку зразкову поблажливість великої людини, що знайшла час провідати свого слугу. За їхніми словами, рідко де можна побачити хазяїна, настільки уважного до здоров’я своєї челяді, або слуг, котрих із ним єднають не стільки пута обов’язку, як повага та любов.

М-р Норрелл, як і більшість із нас, любив лестощі й швидко переконався, що й справді вчинив щось дуже достойне. Він простягнув руку поплескати Чилдермасса по плечу, виявляючи йому таким чином свою приязнь і поблажливість, але, наразившись на його холодний погляд, передумав, кашлянув і покинув кімнату.

Чилдермасс провів його поглядом.

«Усі маги брешуть, — казав йому Вінкулюс, — і цей — більше від усіх».

47

«Чорний хлоп і синій жевжик — це має щось та значити»

пізній січень 1816 року

Карета сера Волтера Поула їхала безлюдним шляхом до Йоркширу. Поряд на білому коні скакав Стівен Блек.

Обабіч дороги аж до самого темного неба, затягнутого сніговими хмарами, простягався похмурий вересовик. Повсюди стриміли одинокі сірі камені, від яких пейзаж здавався ще холоднішим та незатишнішим. Часом дрібний промінець проривався крізь хмари, освітлюючи на якусь мить то бурхливий струмок, то вибоїну, по вінця залиту водою, яка зблискувала, наче загублений срібний пенні.

Вони дісталися перехрестя. Кучер спинив коней, похмуро вдивляючись туди, де, на його думку, мав бути вказівник.

— Ніяких дорожних каменів, — мовив Стівен. — Годі й дізнатися, куди ведуть ці шляхи.

— Якщо взагалі хоч кудись ведуть, але я в цьому сумніваюся, — відгукнувся кучер, а тоді дістав з кишені табакерку і взяв добрячу понюшку.

Лакей, що сидів на козлах біля кучера (з усіх трьох він найбільше зазнав лиха і змерз), ґрунтовно вилаяв Йоркшир, його мешканців та всі місцеві дороги.

— Ми мали би їхати на північ чи північний-схід, здається, — промовив Стівен. — Але я трохи загубився серед цього пустища. Ти хоч уявляєш, де тут північ?

Кучер, якого стосувалося питання, сказав, що, про нього, куди не кинь оком — скрізь північ.

Лакей понуро реготнув.

Зрозумівши, що від товаришів немає ніякого пуття, Стівен зробив те, що й завжди за таких обставин, — взяв усю відповідальність на себе. Кучерові він наказав їхати по одній дорозі, а сам обрав іншу.

— Якщо мені пощастить, я повернуся за тобою чи відправлю гінця. Якщо пощастить тобі, виконуй доручення, а за мене не хвилюйся.

Стівен поїхав один, з підозрою позираючи на всі стежки та доріжки, що йому траплялися. Він стрів іншого самотнього мандрівника і спитався в нього дороги. Але той відповів, що й сам ніколи ще серед цього пустища не бував і ніколи не чув про місця, які називав Стівен.

Зрештою слуга натрапив на вузьку стежку поміж двох стін, зведених — як водилося в цій частині Англії — із каміння, не скріпленого ніяким розчином. Цією стежкою Стівен і поїхав. По обидва боки вздовж стін височіли голі зимові дерева. Перш ніж із неба полетіли перші сніжинки, дворецький переїхав маленький місток і опинився в селі з похмурими кам’яницями та напівзруйнованими стінами. Панувала тиша. Будинків було геть мало, тож Стівен швидко знайшов той, що шукав, — довгу, низьку садибу з брукованим подвір’ям. Із щонайглибшим невдоволенням він оглянув низькі склепіння, старомодні вікна та замшілі стіни.

— Агов! — покликав він. — Є тут хто?

Сніг посипав густіше. Звідкись збоку виринуло двоє слуг. Вбрані вони були чисто й охайно, але від їхньої полохливості та незграбності Стівен скривився й пошкодував, що не він навчав їх манерам.

Слуги тим часом зачудовано розглядали чорного чоловіка на молочно-білій кобилі, що постав на їхньому подвір’ї. Сміливіший із них відважив напівуклін.

— Це Стеркросс-Голл? — запитав Стівен.

— Так, сер, — відповів сміливий слуга.

— Я тут за дорученням сера Волтера Поула. Покличте свого господаря.

Чоловік побіг. За мить парадні двері розчинился, і з них вийшов худий чоловік з темним волоссям.

— Ви розпорядник божевільні? — поцікавився Стівен. — Джон Сеґундус?

— Так, саме так! — вигукнув м-р Сеґундус. — Ласкаво прошу! Заходьте!

Стівен спішився і кинув поводи слузі.

— Вас надзвичайно важко відшукати! Ми вже з годину блукаємо цим клятим вересовищем. Ви могли б відрядити когось по карету з її милістю? Вона повернула ліворуч на перехресті за дві милі звідси.

— Авжеж. Негайно, — запевнив м-р Сеґундус. — Мені прикро, що ви зазнали стількох незручностей. Як бачите, дім стоїть собі самотиною, але це й робить його підходящим для сера Волтера. Сподіваюся, його дружина в доброму здоров’ї?

— Її милість неабияк виснажена мандрівкою.

— Усе готово до її приїзду. Хоча… — м-р Сеґундус махнув рукою в бік дому, — боюся, все це зовсім не схоже на те, до чого вона звикла…

Пройшовши коротким кам’яним коридором, вони опинилися в кімнаті, яка складала приємний контраст холодній та непривітній решті будинку. Усе в ній говорило про гостинність і затишок — картини, гарні меблі, м’які килими та бадьоре світло ламп. Там стояли ослінчики для ніг, на які її милість зможе обпертися, коли втомиться; екрани, які захистять її від протягів, коли вона змерзне; та книжки, які її потішать, коли вона захоче почитати.

— Хіба ж така кімнате не підійде? — схвильовано запитав м-р Сеґундус. — Я бачу по вашім лиці, що щось негаразд.

Стівен розкрив рота, аби сказати, що йому бачилося дещо інше. Він розумів, що саме побачить її милість, зайшовши в кімнату. Крісла, картини та лампи вельми скидаються на примари. Крізь них проступають значно реальніші та тривкіші обриси: холодні сірі зали та сходи Покинь-Надії.

Однак не варто було й пробувати все це пояснити. Слова би перемінилися, поки він їх вимовляв, обернулися на якусь нісенітницю про пиво, зварене з гніву та жаги до помсти; про дівчат, сльози яких обертаються на опали та перли, коли на небі молодик, а сліди наливаються кров’ю, коли сходить старий місяць. Тому Стівен вгамувався і лише промовив:

— Ні, ні, все гаразд. Її милості більше нічого не знадобиться.

Багатьом така відповідь здалася би трохи прохолодною — особливо після всіх зусиль, яких доклав м-р Сеґундус, — але він вдовольнився й цим.

— Це та леді, яку містер Норрелл повернув з мертвих?

— Так.

— Одне діяння, яке стало початком відродження англійської магії!

— Так, — погодився Стівен.

— А проте вона намагалася його вбити! Дивні справи кояться! Дуже дивні!

Стівен промовчав. Він вважав, що розпоряднику божевільні немає чого міркувати на подібні теми. До того ж, навряд чи б той дістався правди, скільки б не ламав голову.

Щоб відволікти м-ра Сеґундуса від думок про леді Поул та її гаданий злочин, Стівен сказав:

— Сер Волтер сам обрав цей заклад. Я не знаю, хто йому порадив. Давно ви утримуєте цю божевільню?

М-р Сеґундус засміявся:

— Ні, зовсім недовго. Близько двох тижнів насправді. Леді Поул стане моєю першою підопічною.

— Он як!

— Гадаю, сер Волтер прийняв мій брак досвіду швидше за перевагу! Інші джентльмени цього фаху звикли застосовувати до своїх пацієнтів суворі обмеження, які, на переконання сера Волтера, неприпустимі для його дружини. Мені немає потреби змінювати звички. У цьому домі її милість зустріне лише доброту й повагу. За винятком кількох пересторог, до яких варто вдатися з міркувань здорового глузду, — наприклад, поховати пістолі та ножі — до леді Поул ставитимуться як до гості. Ми зробимо все, щоб вона була щасливою.

Стівен кивнув на знак згоди.

— Як ви до цього дійшли?

— До будинку?

— Ні, до нагляду за божевільнею.

— О, геть випадково. Минулого вересня я мав щастя познайомитися з леді на ім’я місис Леннокс, які відтоді стала моєю доброчинницею. Цей будинок належить їй. Кілька років вона безуспішно намагалася підшукати орендаря. Я їй сподобався, і вона вирішила мені допомогти. Місис Леннокс хотіла започаткувати справу, яку я міг би очолити. Спершу ми хотіли відкрити школу для магів, але…

— Для магів? — здивовано вигукнув Стівен. — Але який ви маєте стосунок до магів?

— Я сам чарівник. Був ним усе життя.

— Невже?

Здавалося, ця новина аж образила Стівена, тож першим пориванням м-ра Сеґундуса було вибачитися, але як перепросити за те, що ти маг, він не знав, тому правив далі:

— Але містерові Норреллу наша ідея не припала до душі, тож він відправив Чилдермасса, щоб той нас відмовив. Ви знайомі з Джоном Чилдермассом, сер?

— Побіжно, — відказав Стівен. — Ми з ним ніколи не розмовляли.

— Спершу ми з місис Леннокс вирішили його не слухати. Я маю на увазі містера Норрела, а не Чилдермасса. Я написав містерові Стрейнджу, але мій лист прийшов того дня, коли зникла його дружина. А за кілька днів, як ви, певно, самі знаєте, бідолашна леді померла.

Якусь мить здавалося, ніби Стівен збирався щось сказати, але він лише мотнув головою, і м-р Сеґундус продовжив:

— Стало зрозуміло, що без допомоги містера Стрейнджа про школу можна забути. Я приїхав у Бат, аби повідомити про це місис Ленокс. Та вона виявила неймовірну добрість і запевнила, що має на оці ще одну ідею. Проте, зізнаюся, я полишав її дім у вкрай понурому настрої. Та не встиг я ступити кілька кроків, як став свідком дивного видовища. Посеред дороги застигла фігура у пошарпаному чорному дранті. У запалених червоних очах нещасного не світилися ні розум, ні надія. Він відмахувався руками від видінь, які його діймали, і благав, аби ті змилувалися. Бідна душа! Недужі тілом часом знаходять розраду у снах, але я чомусь знав, що цього нещасного демони переслідують навіть там. Я поклав йому в долоню кілька монет і пішов далі. Не можу сказати напевно, чи думав я про того бідолаху дорогою додому, але, коли ступив на поріг цієї садиби, сталося дещо дуже незвичне. Мабуть, на мене зійшло те, що називають видінням. Я побачив, як той безумець у нападі шаленства стоїть у цьому коридорі, так само як стояв там, у Баті, і я дещо збагнув. Я зрозумів, що завдяки тиші та відлюдності цей дім може стати притулком для тих, хто втратив розум. Я написав місис Леннокс — і вона схвалила мій новий план. Ви казали, що не знаєте, хто порекомендував мене серу Волтеру. Це був Чилдермасс. Чилдермасс пообіцяв мені допомогти, якщо зможе.

— Найкраще, сер, — сказав Стівен, — якби ви уникали згадок про свій фах та школу, принаймні на початку. Нічого в світі — цьому чи будь-якому іншому — не завдасть її милості більшого болю, ніж усвідомлення того, що вона потрапила в полон до ще одного мага.

— Полон! — приголомшено вигукнув м-р Сеґундус. — Що за дивне слово! Щиро сподіваюся, ніхто ніколи не подумає, ніби він у мене в полоні! І ця леді також!

Стівен уважно поглянув на співрозмовника.

— Я певен, що ви зовсім не такий маг, як містер Норрелл.

— Я теж на це сподіваюся, — серйозно відповів м-р Сеґундус.

Десь за годину у дворі зчинився гамір. Стівен та м-р Сеґундус вийшли зустріти її милість. Коні й карета ніяк не могли подолати міст, тож леді Поул довелося пройти пішки останні п’ятдесят ярдів своєї подорожі. Вона схвильовано ступила на подвір’я Стеркросс-Голлу, роздивляючись холодний засніжений краєвид. Стівен відчув, що тільки людина з найчерствішим у світі серцем може дивитися на неї, таку молоду, вродливу й змучену горем, й не забажати допомогти їй. Подумки він прокляв м-ра Норрелла.

Схоже, щось у зовнішності леді Поул налякало м-ра Сеґундуса. Він опустив погляд на її ліву руку, але та ховалася в рукавичці. М-р Сеґундус хутко опанував себе й привітав її милість у Стеркросс-Голлі.

У вітальні Стівен подав їм чай.

— Мені казали, що ваша милість дуже засмучена смертю місис Стрейндж, — сказав м-р Сеґундус. — Дозвольте висловити вам найщиріші співчуття.

Леді Поул відвернулася, щоб сховати сльози.

— Співчуття, мабуть, потрібніші їй, а не мені. Мій чоловік запропонував написати містерові Стрейнджу з проханням позичити портрет місис Стрейндж, зняти з нього копію, аби втішити мене. Але навіщо? Зрештою, навряд чи я забуду, яка вона з себе, адже ми щоночі буваємо на одних і тих самих балах та церемоніях — і так буде, гадаю, до кінця наших днів. Стівен знає. Стівен розуміє.

— О, так, мені відомо, що ваша милість боїться танців та музики. Запевняю вас, що тут вони під забороною. Усе тут покликане дарувати вам щастя.

М-р Сеґундус взявся розповідати леді Поул про книжки, які збирався прочитати разом з нею, та про прогулянки, якими вони розважаться навесні, якщо її милість того захоче.

Стівену, що порався коло чайного сервізу, розмова видавалася цілком невинною — хіба що раз чи два він помітив, як м-р Сеґундус кидав пильні й пронизливі погляди то на нього, то на леді Поул. Стівен спантеличився й зніяковів.

Карета, візник, покоївка та лакей лишалися в Стеркросс-Голлі при леді Поул, а Стівен мав повернутися на Гарлі-стрит. Рано вранці наступного дня, поки її милість снідала, він зайшов попрощатися.

Коли він уклонився їй, леді Поул сумовито всміхнулася.

— Кумедно ось так прощатися, коли ми обоє знаємо, що знову побачимося за кілька годин. Не хвилюйся за мене, Стівене. Тут мені буде краще. Я відчуваю це.

Стівен пішов до стаєнь, де чекала його кобила. Дворецький якраз вдягав рукавиці, коли почув позад себе голос.

— Перепрошую!

Він обернувся і побачив м-ра Сеґундуса, як завжди непевного та несміливого.

— Дозвольте вас дещо спитати? Що за магія оточує вас та її милість? — Він підняв руку так, ніби збирався провести кінчиками пальців по обличчю Стівена. — На ваших устах червоно-біла троянда і така сама — на устах леді Поул. Що це означає?

Стівен торкнувся губ рукою. Там нічого не було. Але на мить він відчув непереборне бажання розповісти м-рові Сеґундусу все — геть усе про чари, накладені на нього та обох жінок. Йому здалося, що м-р Сеґундус якимось чином зможе його зрозуміти. М-р Сеґундус, мабуть, надзвичайний маг — значно могутніший за Стрейнджа чи Норрелла, — і він придумає, як завадити джентльмену з будяковим волоссям. Але це були тільки швидкоплинні фантазії. Вже за мить природна недовіра Стівена до англійців, а особливо до англійських магів, взяла гору.

— Я не розумію, про що ви, — швидко відповів він, стрибнув на коня і помчав геть, не зронивши більше ні слова.

Настільки поганих зимових доріг, як того дня, Стівен ніколи не бачив. Багнюка замерзла й перетворилася на тверді, як залізо, вибоїни та борозни. Поля та дороги міцно скував білий іній, а крижаний туман посилював сутінки.

Стівенова коняка була одним із численних дарунків джентльмена. Молочно-біла кобила без жодної чорної волосини, швидка та витривала; до того ж вона любила Стівена так сильно, як тільки може коняка любити людину. Він назвав її Фіренце і вважав, що навряд чи сам принц-регент чи герцог Веллінґтон можуть похвалитися таким конем. То було однією з особливостей його дивного, зачарованого життя: куди б він не їхав, ніхто не дивувався, чому слуга-негр має найкращого коня в королівстві.

Миль за двадцять на південь від Стеркросс-Голла Стівен заїхав у маленьке село. Дорога робила крутий поворот, проходячи між великим елегантним будинком із садом праворуч та напівзруйнованими стайнями ліворуч. Якраз коли Стівен минав браму подвір’я, з-за повороту вискочила карета й ледь не врізалася в нього. Візник озирнувся, щоб побачити, що ж так налякало його коней, аж він мусив їх гамувати. Побачивши негра, візник махнув на нього батогом. Удар не потрапив по Стівену, але вразив Фіренце якраз над правим оком. Від болю та страху тварина стала дибки та послизнулася на крижаній дорозі.

Раптом все неначе перевернулося. Коли здатність мислити знову повернулася до Стівена, він збагнув, що лежить на землі. Фіренце впала. Дворецького відкинуло вбік, але його ліва нога застрягла в стременах і неприродно вигнулася — Стівен був певен, що вона зламана. Він звільнив ногу і якусь мить просто сидів — ошелешений та зболілий. Щось мокре тонкою цівкою стікало по обличчю, й боліли здерті від падіння руки. Стівен спробував підвестися і з полегшенням виявив, що йому це вдається. Вочевидь, ногу було сильно забито, але не зламано.

Фіренце хропіла, а очі її шалено бігали. Стівен здивувався, чому вона не намагається встати і навіть не брикається. Вона конвульсивно здригалася, та й тільки. Її закляклі ноги стриміли під дивними кутами. Раптом Стівен все зрозумів: Фіренце не може ворухнутися, вона зламала хребет.

Він поглянув на багатий дім, сподіваючись, що хтось вийде йому допомогти. В одному з вікон майнула якась жінка. Стівен встиг розгледіти її елегантне вбрання та холодний зверхній вираз обличчя. Переконавшись, що нещасний випадок не завдав ніякої шкоди її власності, вона зникла і більше не з’являлася.

Стівен став навколішки біля Фіренце, погладив її по голові й плечах. Витягнув із сідлової сумки пістоль, порохівницю, шомпол і набій. Зарядив пістоль, підвівся й звів курок.

Але тут він зрозумів, що не може натиснути на гачок. Фіренце була його доброю подругою, й застрелити її Блекові рука не піднімалася. Він уже ладен був здатися на поталу відчаю, як раптом почув на дорозі позад себе торохтіння. З-за рогу викотився великий і спокійний кінь, що неквапливо тягнув за собою критий вантажний віз. А правив возом кремезний, барилкуватий чоловік із круглим товстим обличчям, убраний у старомодне пальто. Угледівши Стівена, він спинив коня.

— Агов, хлопче! Що в тебе скоїлося?

Стівен вказав пістолем на Фіренце.

Візник зліз і підійшов до Стівена.

— Гарна була скотина, — доброзичливо мовив він, а тоді поплескав Стівена по плечу й співчутливо зітхнув, огортаючи того капустяним духом. — Але хлопче, се їй тепера не допоможе.

Візник перевів погляд зі Стівенового обличчя на пістоль. Обережно простягнув руку й підняв дуло, націливши його на голову Фіренце. Коли Стівен усе одно не вистрелив, візник запропонував:

— Зробити це за тебе, хлопче?

Стівен кивнув.

Візник забрав пістоля, а Стівен відвернувся. Пролунав постріл — жахливий звук, — а тоді залунало дике каркання й лопотіння крил: ніби всі навколишні птахи умент здійнялися в повітря. Стівен озирнувся. Фіренце востаннє здригнулася й затихла.

— Дякую, — мовив він до візника.

Стівен почув його кроки й подумав, що той пішов собі, але вже за мить візник повернувся, штовхнув Стівена ліктем і простягнув йому чорну пляшку.

Стівен ковтнув — то був щонайміцніший джин — і закашлявся.

Попри те, що ціна Стівенового одягу й черевиків удвічі перевищувала вартість підводи й коня разом узятих, візник поставився до нього з тією доброзичливою зверхністю, яку білі зазвичай відчувають до чорних. Обміркувавши справу, він сказав Стівенові, що насамперед слід прибрати тушу коня.

— Мертва чи жива, а це дорога худоба. Твій господар не зрадіє, дізнавшись, що гроші та кобила дісталися якомусь іншому хлопу.

— Ця кобила не належала моєму господарю, — відказав Стівен. — Вона моя.

— Он як! — здивувався візник. — Ти тіко поглянь!

На молочно-білий бік Фіренце сів крук.

— Ні! — скрикнув Стівен і підступив, аби нагнати птаха.

Проте візник його зупинив.

— Цить, хлопче! Цить! Це ж на щастя. Вже й не згадаю, коли бачив краще знамення.

— На щастя! — повторив Стівен. — Що ж ви таке кажете?

— То ж знак старого короля, бач? Крук на чимся білім. Стяг старого Джона![294]

Візник запевнив Стівена, що знає місцину неподалік, де за винагороду йому допоможуть позбутися Фіренце. Стівен видерся на підводу й поїхав із візником на ферму.

Фермер зроду не бачив темношкірих людей, а тому вкрай здивувався, зустрівши чужинецьку істоту на своєму дворі. Попри очевидність, він ніяк не міг змусити себе повірити, що Стівен розмовляє англійською. Візник, який співчував збентеженню фермера, стояв біля Стівена, доброзичливо повторюючи усе сказане ним, щоб фермерові легше було второпати. Однак це ніяк не зарадило справі. Фермер не зважав на обох, лише витріщався на Стівена і зрідка обговорював його з одним зі своїх так само зачарованих робітників. Фермер цікавився, чи не лишається чорних плям на речах, до яких торкається Стівен, а також висунув кілька інших, іще більш нахабних і нечемних припущень. Усі Стівенові спроби пояснити, що саме потрібно зробити з тушею Фіренце, були марними, доки з місцевого ринку не повернулася фермерова дружина. Вона була геть іншою людиною. На її погляд, чоловік у гарному одязі і з дорогим конем (хай навіть мертвим) належав до джентльменів — а колір шкіри хай має, який собі хоче. Вона розповіла Стівенові про шкуродера, який зазвичай забирає у них мертвих коней: той може збути м’ясо і продати кості й копита на клей. Вона запевнила, що шкуродер заплатить, і пообіцяла все влаштувати за третину від цієї суми. Стівен на таке погодився.

Стівен і візник вийшли з ферми на стежку.

— Дякую, — мовив Стівен. — Без вашої допомоги мені було б нелегко. Звісно ж, я заплачу за ваші клопоти. Проте, боюся, я мушу вас іще потурбувати. Я не маю чим дістатися додому, тому був би вам вельми вдячним, якби ви погодилися довезти мене до найближчого заїжджого двору.

— То вже ні! — відказав візниця. — Сховай-но свого гаманця, хлопче, я тя задарма довезу до Донкастера.

По правді, Стівен значно більше хотів би вирушити до заїзду, проте візник, здавалося, так тішився товариству, що було б неґречно і невдячно відмовлятися.

Віз поволі сунув до Донкастера по сільських стежках, підкрадаючись до сіл і заїздів із несподіваних боків, ніби щоб заскочити їх зненацька. Сюди вони з візником доставили каркас ліжка, туди — кекс із родзинками, а ще забрали звідусіль силу-силенну пакунків усіх форм і розмірів. Якось вони спинилися біля малесенького будиночка, що стояв самотньо за високим живоплотом посеред лісу, і прийняли з рук старезної служниці велику, старовинну й чорну пташину клітку з крихітною канаркою. Візник повідомив Стівенові, що пташка належала старій леді, яка нещодавно померла, а тепер дістанеться її онуці в других, що мешкає на південь від Селбі.

Невдовзі по тому, як канарку сховали в дальньому кутку критого возу, звідти несподівано долинуло грімке хропіння, що вразило Стівена. Навряд чи маленька пташка могла видавати такі гучні звуки, тож Стівен прийшов до висновку, що у возі є ще одна людина, якої він досі не мав честі бачити.

Візник дістав із кошика великий пиріг зі свининою і кусень сиру, розрізав пиріг великим ножем і вже збирався було простягнути шматок Стівенові, аж раптом засумнівався:

— А чорні хлопи їдять те саме, що й ми? — спитав він, ніби запідозривши, що ті харчуються травою або місячним сяйвом.

— Так, — відказав Стівен.

Тоді візник дав йому шматок пирога й сиру.

— Дякую. А інший ваш пасажир хіба не хоче їсти?

— Мо’, й схоче. Як прокинеться. Я підібрав його в Ріпоні. У нього грошей геть нема. Я помислив було, що матиму, з ким потеревенити. Спершу він був дуже охочим до балачки, але біля Барбріджа заснув й досі дає хропака.

— Вельми непоштиво з його боку.

— Та мені байдуже. Тепер я можу побазікати з тобою.

— Мабуть, він дуже стомився, — припустив Стівен. — Він проспав постріл, яким ви добили мого коня, проспав, як ми заїжджали до того дурнуватого фермера, проспав ліжко і канарку — власне, проспав увесь день. А куди він прямує?

— Він? Нікуди. Вештається з місця на місце. Не може ніде затримуватися надовго, бо його переслідує якийся знаний у Лондоні хлоп — і тепера попихач того вельможі йде по сліду бідаки й може його схопити.

— Справді?

— Він синій, — зауважив візник.

— Синій? — спантеличився Стівен.

Візник кивнув.

— Але чому? Посинів від холоду? Чи його побили, й тепер він весь у синцях?

— Ні ж бо, хлопче. Він синій, як ото ти чорний. Овва! У мене на возі чорний хлоп і синій хлоп. Нігди раніше я про теє не чув. Що ж, коли стрінеш чорного типа — це на щастя, ну, мабуть, як із котами. То коли чорний хлоп і синій жевжик разом сидять в однім місці — це має щось та значити. Але що?

— Можливо, щось це і означає, — припустив Стівен, — але не для вас. Можливо, для нього. Або для мене.

— Ні, то не може буть правдою, — заперечив візник. — Це ж усе стається зі мною.

Стівен замислився про дивний колір шкіри незнайомця і запитав:

— А раптом він хворіє?

— Всяко може буть, — мовив на те візник, не бажаючи нічого твердити напевно.

Попоївши, візниця закуняв і скоро поснув, не випускаючи з рук віжки. Віз і далі спокійно собі котився дорогою під проводом коня — надзвичайно розсудливої та виваженої тварини.

Подорож виснажила Стівена. Печальне заслання леді Поул і втрата Фіренце гнітили, тож він тішився нагоді ненадовго перепочити від балаканини візника.

Раптом Стівен почув якесь бурмотіння: то, мабуть, прокинувся синій чоловік. Спершу Стівен не міг розібрати, що ж той каже, а тоді почув дуже чітко: «Безіменний раб стане королем у чужій країні».

Від цих слів Стівен здригнувся; вони нагадали обіцянку джентльмена проголосити його королем Англії.

Споночіло. Стівен спинив коня, спустився й засвітив три старожитні ліхтарі, що висіли по боках воза. Він уже збирався повертатися на місце, аж раптом обідраний чоловік зіскочив з возу на скуту морозом землю і став перед Стівеном. Поглянув на Стівена у світлі ліхтарів і хрипко спитав:

— Ми вже там?

— Де — там? — не зрозумів Стівен.

Незнайомець хвильку подумав, а тоді вирішив спитати інакше:

— Де ми?

— Ніде. Гадаю, десь між місциною під назвою Аллескелф і чимось відомим як Торп Віллоубі.

І хоча дивний чоловік поставив запитання, схоже, відповідь його не дуже й цікавила. Брудна сорочка незнайомця була розхристана по пояс, тож Стівен побачив, що опис візника був хибним. Чоловік не був синім у тому самому сенсі, як Стівен — чорним. То був сухоребрий і шахраюватий тип, чия шкіра не мала би відрізнятися від шкіри будь-якого іншого англійця, проте її чомусь вкривав химерний візерунок із синіх ліній, закарлючок, крапок і кіл.

— Ти знайомий із Джоном Чилдермассом, маговим слугою?

Стівен збентежився — як і кожен, хто почув би від незнайомців одне й те саме питання двічі на день.

— Побіжно. Ми з ним ніколи не розмовляли.

Чоловік осміхнувся й підморгнув.

— Він уже вісім років шукає мене. Досі так і не знайшов. Я навідувався якось до будинку його господаря у Йоркширі. Садиба стоїть посеред великого парку. Варто було би що-небудь там поцупити. А коли я заходив до його лондонського дому, то скуштував там пирога.

Стівенові було трохи ніяково перебувати в товаристві людини, яка сама себе визнала злодієм, проте він не міг не відчути певної симпатії до чоловіка, який хотів пограбувати мага. Зрештою, якби не м-р Норрелл, вони з леді Поул ніколи би не стали жертвами чарів. Він опустив руку в кишеню й витягнув звідти дві крони.

— Тримай! — мовив він.

— І нащо це? — підозріливо перепитав незнайомець (але гроші таки взяв).

— Мені тебе шкода.

— Чому?

— Бо коли те, що я чув, правда, у тебе немає дому.

Чоловік знову осміхнувся й почухав брудну щоку.

— А коли те, що я чув, правда, то у тебе немає імені!

— Що?

— У мене є ім’я. Вінкулюс. — Він схопив Стівена за руку. — Чому ти сіпаєшся?

— Це не так, — заперечив Стівен.

— Та ні, таки сіпався. Ось щойно.

Стівен завагався:

— Твоя шкіра має незвичний колір і дивні позначки. Я подумав, що ти переніс якусь хворобу.

— Моя шкіра означає дещо інше, — відказав Вінкулюс.

— Означає? — перепитав Стівен. — Яке дивне слово ти вжив. А втім, ти маєш рацію — шкіра може багато чого означати. Моя означає, що будь-хто може вдарити мене прилюдно, не боячись наслідків. Що мої друзі не завжди хочуть, аби нас бачили разом на вулиці. Що скільки би книжок я не прочитав і скільки би мов не опанував, мені довіку судилося бути тільки чудасією — на кшталт балакучої свині чи коня зі здібностями до математики.

Вінкулюс осміхнувся:

— А моя шкіра означає протилежне. Вона означає, що ти сягнеш висот, Безіменний Королю. Означає, що твоє королівство чекає на тебе, а ворога твого буде знищено. Означає, що час майже настав. Безіменний раб одягне срібний вінець, безіменний раб стане королем у чужій країні…

І, міцно тримаючи Стівена за руку, Вінкулюс виголосив усе пророцтво.

— Ну ось, — мовив він, коли завершив, — тепер я повідомив його обом магам і тобі. Першу частину мого завдання виконано.

— Я не маг, — заперечив Стівен.

— А я такого й не казав, — відповів Вінкулюс.

Без попередження він відпустив Стівенову руку, щільніше загорнувся в подерте пальто, пірнув у темряву, куди не сягало сяйво ліхтарів, і зник.

Через кілька днів джентльмен із будяковим волоссям висловив несподіване бажання помилуватися полюванням на вовка, чим він не займався ось уже кілька століть.

Якраз одне таке полювання саме відбувалося на півдні Швеції, тож джентльмен негайно перенісся туди разом зі Стівеном. Вони стояли на величезній гілці старовинного дуба посеред засніженого лісу. Звідти відкривався чудовий краєвид на галявинку, де височів увігнаний у землю дерев’яний стовп. До його вершечку хтось причепив старе дерев’яне колесо від воза, на якому жалібно мекала міцно прив’язана молода коза.

З-за дерев, скрадаючись, вийшла родина вовків. Їхня шерсть іскрилася від налиплого снігу, а голодні погляди були прикуті до кози. Щойно вони з’явилися, як з усіх куточків лісу долинув собачий гавкіт і поміж дерев майнули вершники, блискавично наближаючись до галявини. Зграя мисливських псів вилетіла на галявину; двоє найближчих собак скочили на вовка — і три істоти сплелися в гаркітливий клубок тулубів, ніг і зубів, що рвали, кусали й били одне одного. Одразу ж підскочили мисливці й застрелили вовка. Інші вовки кинулися під захист темних дерев, а собаки й люди помчали навздогін.

Коли полювання зникло з очей, джентльмен магічно переніс себе і Стівена туди, де розвага була в самому розпалі. Так вони перелітали з одного дерева на інше, з пагорба на скелю — раз навіть опинилися на вершині дзвіниці у селі з дерев’яними будиночками, де вікна і двері мали химерні, казкові обриси, а дахи вкривав розсипний сніг, який виблискував на сонці.

Тепер вони чекали на появу мисливців у тихій частині лісу, аж раптом повз їхнє дерево пробіг один-єдиний вовк. То була найпрекрасніша тварина у своєму роду, із шляхетними темними очима й хутром синювато-сірої барви. Звір поглянув угору, на дерево, і звернувся до джентльмена мовою, що звучала немов плюскіт води об каміння, немов спів вітру в голому гіллі, немов потріскування вогню, який пожирає опале листя.

Джентльмен відповів йому тієї самою мовою, а тоді безтурботно засміявся і жестом прогнав геть.

На прощання вовк кинув на джентльмена останній, сповнений докору позирк і побіг далі.

— Він благає мене врятувати його, — пояснив джентльмен.

— А ви могли би це зробити, сер? Мені боляче дивитися, як гинуть ці шляхетні створіння!

— Мій добросердний Стівене! — розчулено мовив джентльмен. Проте вовка не врятував.

Стівену взагалі не подобалося полювання на вовків. Що й казати, мисливці були сміливими, а їхні пси — вірними й завзятими, проте з утрати Фіренце минуло ще надто мало часу, аби він міг насолоджуватися смертю будь-якої істоти — особливо такої сильної і прекрасної, як вовк. Думка про Фіренце нагадала Стівенові, що він іще не розповів джентльмену про зустріч із синьошкірим чоловіком на возі та його пророцтво. Тому розповів тепер.

— Справді? Оце так несподіванка! — вигукнув джентльмен.

— Сер, чи доводилося вам чути це пророцтво раніше?

— Так, звісно! Я чудово його знаю. Як і весь мій народ. Це пророцтво виголосив… — Тут джентльмен промовив слово, якого Стівен не зрозумів[295]. — Ви його знаєте під англійським іменем Джон Ускґласс, Король Крук. От тільки я не уявляю, як же воно збереглося в Англії. Не думав, що англійці досі цікавляться такими речами.

— Безіменний раб! Отже, це я, сер? А пророцтво твердить, що я стану королем!

— Звичайно, станеш! Я сам так сказав, а в таких речах я ніколи не помиляюся. Проте, як би щиро я не любив тебе, Стівене, це пророцтво узагалі тебе не стосується. Воно здебільшого оповідає про відродження англійської магії, а частина, яку ти щойно згадав, — взагалі не пророцтво. Король пригадує, як він прийшов у три свої королівства — одне в Англії, друге у Фейрі й третє в Пеклі. Безіменним рабом він називає себе. Це він був безіменним рабом у Фейрі — маленьке християнське дитя, сховане в бругу дуже лихим фейрі, що викрав його з Англії.

Стівен відчув дивне розчарування, хоч і сам не розумів його причини. Зрештою, він ніде не хотів владарювати. Він не був англійцем — і не був африканцем. Не належав до жодної з країн. Слова Вінкулюса ненадовго дарували йому відчуття причетності до чогось, немовбито він частина задуму або ж його існування має мету. Але то все лише ілюзія.

48

Гравюри

кінець лютого — березень 1816 року

— Ви змінилися. Досі не можу спам’ятатися, як побачив вас.

— Невже? Ви мене подивували. Ну, хіба що трохи схуд, ніяких інших змін я не помічаю.

— Ні. Ваше обличчя, ваш настрій, ваше… не знаю що.

Стрейндж усміхнувся. Точніше кажучи, щось на обличчі скривилося, і сер Волтер припустив — це така усмішка. Він навіть не міг пригадати, якою ця усмішка була раніше.

— Це все через чорний одяг, — проказав Стрейндж. — Я наче залишенець після похорону, приречений довіку блукати містом і лякати людей, нагадуючи їм про їхню минущість.

Вони сиділи у кав’ярні Бедфорда на Ковент-Ґардені. Сер Волтер її обрав, бо раніше їм тут було добре й весело і він сподівався, що зможе так хоч трошки збадьорити Стрейнджа. От тільки в такі вечори, як цей, навіть у Бедфорда панував пригнічений настрій. Надворі пронизливий чорний вітер шарпав перехожих і заливав їм очі рясним чорним дощем. Всередині кав’ярню обсіли промоклі нічому не раді джентльмени, наганяючи сирість і туман, який офіціантам не вдавалося побороти ні додатковим угіллям, підсипаним у вогнище, ні свіжим глінтвейном, підлитим у келихи відвідувачам.

Коли сер Волтер зайшов усередину, то побачив, що Стрейндж гарячково щось нотує в своєму блокнотику. Він кивнув на книжечку та поцікавився:

— Отже, магію ви не закинули?

Стрейндж розсміявся.

Сер Волтер вирішив, що це означає згоду, і зрадів, бо вважав, що чоловік обов’язково повинен мати якесь заняття, а послідовні вправи у корисному фаху здатні подужати чимало бід, на які немає інакшої ради. От тільки цей сміх йому не сподобався: голосний і гіркий — такого раніше від Стрейнджа він не чув.

— Просто ви казали… — почав був він.

— Я багато чого казав! Мені в голову лізли найхимерніші думки. Надмір горя зводить людей із розуму не гірше від будь-якого іншого надміру. Правду кажучи, останнім часом я був сам не свій. Правду кажучи, я просто шаленів. Але, як бачите, все минулося.

Проте — правду кажучи — сер Волтер цього геть не помітив.

Мало сказати, що Стрейндж змінився. У якомусь сенсі він лишився таким же, яким його всі знали. Усміхався не менше, ніж раніше (попри те, що змінився сам усміх); розмовляв іронічно й зверхньо, звично для себе колишнього (хоч і справляв враження людини, яка мало приділяє уваги власним словам). Його репліки та його обличчя були такими самими, як їх пам’ятали Стрейнджеві друзі, з однією тільки переміною: людина, якій вони належали, немовбито стала виконувати чужу роль, поки її думки й серце лишалися деінде. Він поглядав на співрозмовників, ховаючись за саркастичним посміхом, але нікому не було дано знати, про що він зараз думає. Тепер він значно більше скидався на справжнього мага. Це було дуже дивно, й ніхто не розумів, як із ним поводитися далі. В чомусь він усе більше прибирав подоби Норрелла.

На безіменному пальці лівої руки Стрейндж носив жалобний перстень, в якім було тонке пасмо каштанового волосся. Сер Волтер помітив, що маг постійно його торкається і крутить.

Вони замовили добру вечерю: черепаховий суп, три-чотири біфштекси під соусом зі смальцю молодої гуски, трохи міног, устричних ескалопів й буряковий салат.

— Я радий, що повернувся, — промовив Стрейндж. — Тепер, коли я тут, мороки від мене буде значно більше. Норреллу надто довго сходило з рук, що все навкруг відбувається тільки так, як він забажає.

— Його аж тіпає, варто лиш загадати про вашу книжку. Випитує у всіх повсякчас, чи хто знає, про що в ній ідеться, чи ні.

— Так я ж її тільки почав! І писати її щонайменше кілька місяців. Зате буде виходити новий часопис. Маррі не хоче з ним баритися ні хвилини. Він буде якнайвищої якості. Називатиметься «Фамулюс»[296]. Новий журнал висвітлюватиме мої погляди на магію.

— І сильно вони різняться від Норреллових?

— Як небо і земля! Моя головна думка: раціональне дослідження магії повинне відбуватися без будь-яких обмежень і заборон, що їх накладає Норрелл. Я певен, таке переосмислення швидко розширить наш світогляд та відкриє цілі нові напрями дослідження. Адже якщо замислитися, то чого ми добились із нашим так званим відродженням англійської магії? Що ми з Норреллом такого зробили? Трохи марев та ілюзій із використанням хмар, дощу й диму? Що може бути легше! Змушували ожити й заговорити неодухотворені об’єкти? Гаразд, визнаю, це була тонка робота. Насилали бурі й негоду на наших супротивників? Мені й слів забракне пояснити, наскільки це примітивна магія. Що ще? Викликання видив? Так, це може бути вражаючим, якщо виконати з належною майстерністю, якої не маю ні я, ні Норрелл. От! Порівняйте цей жалюгідний перелік зі звершеннями авреатів. За їхніми намовляннями дубові й сикоморові ліси йшли в бій проти ворогів; вони вичакловували собі дружин і слуг із квітів; вони перекидалися на мишей і лисів, на дерева й ріки; вони плели кораблі з павутиння, будинки з трояндових кущів…

— Так-так! — перебив його сер Волтер. — Я розумію, що вам кортить спробувати всі ці ґатунки магії. От тільки, як не прикро мені це визнавати, але ж Норрелл може й мати рацію. Не всі чари для нас доречні нині. Усі ці штуки з перевертнями — справа давно минулих днів. Цікавий історичний прецедент, безперечно. Але ж, Стрейндже, невже ви хотіли би це спробувати й собі? Джентльменові не годиться перекидатись. Джентльмен зневажає все, через що може стати несхожим на неджентльмена. От вам же не хотілось би здаватись яким-небудь кондитером чи ліхтарником?..

Стрейндж розреготівся.

— Не кажучи вже про те, — правив далі сер Волтер, — наскільки ганебнішим було би перекинутись на собаку чи свиню[297].

— Ви ж навмисне добираєте такі приземлені приклади.

— Хіба? Ну, тоді, на лева! Вам би хотілося стати левом?

— Імовірно. Не виключаю. Мабуть, ні. Та хіба в цім суть?! Я згоден, мистецтво перевертання вимагає обережності, але це не означає, що ми не знайдемо способів його корисного застосування. Спитайте в герцога Веллінґтона, чи хотів би він перетворювати офіцерів-вивідувачів на лисів чи мишей і запускати їх у французькі табори. Смію вас звірити, його світлість не злегкодушив би.

— Не думаю, що вам би вдалося переконати Кегуна Ґранта перекинутись на лиса[298].

— Ой, та Ґрант був би не проти й лисячої подоби, аби тільки мундир дозволили носити. Ні-ні, нам конче потрібно ретельніше вивчати авреатів. Ще більше сил і завзяття — витрачати на вивчення життя й магії Джона Ускґласса, і коли ми…

— Цього ні в якому разі робити не можна. Навіть не думайте про це.

— Та ви про що взагалі?

— Я кажу цілком серйозно, Стрейндже. Я нічого не маю проти авреатів. Навпаки, в цілому підтримую вашу думку. Стародавня магія англійців — це наша гордість. Бог-у-поміч, Стоксі, Пейл і решта. І публіці не до вподоби читати в газетах, що Норрелл так легковажить їхніми досягненнями. З іншого боку, ви от-от зробите протилежну помилку. Захоплені розмови про інших королів нервуватимуть уряд. Особливо зараз, коли нападу йоанітів[299] можна чекати з дня на день.

— Йоанітів? Хто такі «йоаніти»?

— Що? Боже мій, Стрейндже! Ви геть не читаєте газет?

Маг аж трохи образився:

— Дослідження забирають більшість мого часу. Точніше — весь. Крім того, як ви знаєте, минулого місяця особливі обставини відволікли мою увагу.

— Та ж ми говоримо не про минулий місяць. Йоаніти навісніють у північних графствах от уже чотири роки.

— Та хто ж вони взагалі такі?

— Ремісники, які поночі залазять у мануфактури й руйнують там усе. Палять власність мануфактурників і навіть їхні оселі. Ворохобники серед простого люду, підбурюють його на бунт, грабують ринки й базари[300].

— А, то ви про трощителів машин[301]? Так-так, тепер зрозуміло. Мене просто спантеличила їхня дивна назва. Але який вони мають стосунок до Короля Крука?

— Багато хто з них називає себе його послідовниками. Залишають його знаки на всіх стінах у зруйнованій власності. Їхні провідники розгулюють із патентами, нібито одержаними від самого Джона Ускґласса, та проголошують його скоре повернення на престол у Ньюкаслі.

— То уряд вірить їх словам? — приголомшено запитав Стрейндж.

— Ні, звичайно! Цього нам ще бракувало! Ми переймаємося через значно прозаїчніші причини — коротко кажучи, через революцію. Стяг Джона Ускґласса замайорів по всій півночі, від Ноттінґема до Ньюкасла. Безперечно, ми маємо власних агентів і вивідувачів, які нам доносять про ідеї та вчинки йоанітів. Ні, далеко не всі вони вірять у близьке повернення Джона Ускґласса. Більшість — такі самі розважливі люди, як ви чи я. Та їм добре відома сила цього імені серед простолюду. Скажімо, Роулі Фішер-Дрейк, член парламенту від Гемпширу, пропонує видати білль, яким заборонити прапор Летючого Крука. Але ж ми не можемо обмежити законне право людей здіймати власний прапор, прапор їхнього законного короля[302]. — Сер Волтер зітхнув і поколупався виделкою в біфштексі. — В інших країнах теж є історії про короля, що повернеться в часи нужди й потреби. І тільки в Англії це складова конституції.

Стрейндж нетерпляче помахав виделкою перед обличчям міністра:

— Це все політика. І вона мене не обходить. Я не збираюся закликати до відновлення королівства Джона Ускґласса. Моє єдине бажання — спокійне й розважливе вивчення його магічних досягнень. Хіба можна відновити англійську магію, не розуміючи суті того, що ми хочемо відновити?

— Тоді займіться авреатами, а Джонові Ускґлассу залиште забуття, в яке його скинув Норрелл.

— Норреллова балаканина отруїла ваші голови. Він усіх налаштував проти Джона Ускґласса, — помотав головою Стрейндж. — Зачаклував.

Якийсь час вони їли в тиші, аж раптом Стрейндж промовив:

— Я вам розповідав, що у Віндзорському замку висить його портрет?

— Чий?

— Ускґлассів. Фантастична сцена на стіні одного з парадних залів, намальована якимсь італійським художником. На ній Едуард III і Джон Ускґласс, король-воїн і король-маг, сидять поруч. Минуло майже чотириста років, як Джон Ускґласс покинув Англію, а англійці й досі ніяк не вирішать: вартий він їхнього захоплення чи ненависті.

— Ха! — вигукнув сер Волтер. — На півночі все давно вже вирішено. Мали би змогу, так уже завтра проміняли би врядування Вестмінстеру на його владу[303].

За тиждень чи близько того перший номер «Фамулюса» побачив світ, і завдяки сенсаційності одного з матеріалів весь наклад розкупили за два дні. М-р Маррі, який незабаром мав публікувати перший том «Літопису й чину англійської магії», вже радісно передчував великий прибуток. Стаття, що спричинила такий розголос, описувала, як маги викликають померлих, аби дізнатися від них щось корисне. Тема була настільки приголомшливою (і напрочуд цікавою), що, подейкували, юні леді вмлівали, лише почувши, що примірник «Фамулюса» з’явився в їхній оселі[304]. Важко було уявити, щоби таку публікацію схвалив м-р Норрелл, тому геть усі, хто його недолюблював, із особливим задоволенням купували примірник газети.

А на Гановер-сквер Ласеллз зачитував статтю вголос для м-ра Норрелла:

— «…Коли ж магові бракує знань чи вмінь (вважайте, геть усім новочасним чарівникам, адже мусимо з прикрістю констатувати, що Геній Нашого Народу пасе задніх порівняно з часами давнішими), радимо йому чи їй удатися до спілкування з пробудженим до життя духом якогось мага минувшини або хоч особи, котра мала схильність до цього мистецтва. Бо як не знайдемо свого шляху самі, краще спитатися в людини більш обізнаної, спроможної зустріти нас, так би мовити, на півдорозі».

— Він же все поруйнує! — знавісніло скрикнув Норрелл. — Він же вирішив мене знищить!

— Безперечно, справа вельми серйозна, — мовив Ласеллз якнайспокійнішим тоном. — Враховуючи те, що він присягнувся серу Волтеру, ніби облишив магію після смерті дружини.

— Пхе! Ми всі помремо, пів Лондона зникне з лиця землі, але Стрейндж однаково займатиметься магією. Інакше він не може. Надто глибоко занурився у чарування, щоб зараз покинути свої заняття. А займатиметься він тільки лихою магією, і я не знаю, як цьому запобігти!

— Благаю, заспокойтеся, містере Норрелле, — промовив Ласеллз. — Певен, ви що-небудь придумаєте.

— Коли має вийти його книжка?

— У своїй рекламці Маррі пише, що на початку серпня буде готовий перший том.

— Перший том!

— О, так! А ви не знали? Це буде трактат у трьох томах. У першому на розгляд публіки буде представлена повна історія англійської магії. Другий додасть точне тлумаченнями її природи, а третій закладе підвалини майбутньої практики.

М-р Норрелл голосно застогнав і сховав обличчя в долоні.

— Узагалі, — замислено проказав Ласеллз, — попри безперечну шкідливість самої книги, я значно більше стурбований гравюрами до неї…

— Гравюрами? — нажахано перепитав м-р Норрелл. — Якими ще гравюрами?

— А! Стрейндж познайомився з якимось емігрантом, що був учився в найліпших італійських, французьких та іспанських майстрів, і за геть казкові гроші найняв його виготовити гравюри.

— Про що? На яку тему?

— І справді ж, на яку тему? — позіхнув Ласеллз. — Не маю ані найменшої гадки.

Він знову взяв у руки «Фамулюс» і заходився мовчки його читати.

Якийсь час м-р Норрелл замислено сидів, гризучи нігті. А потім дзвінком викликав Чилдермасса.

На схід від центру Лондона розкинувся район Спіталфілдс, де виробляють знамениті на всю країну прекрасні шовкові тканини. В Англії немає і ніколи не буде шовку ліпшого від того, що можна знайти в Спіталфілдсі. У давніші часи тут зводили добрі будинки, де селилися продавці шовку, майстри-ткачі й фарбувальники, які заможнішали від торгівлі шовком. В наші дні шовк, що ткачі виробляють на своїх горищах, нічим не гірший від колишнього, проте сам Спіталфілдс украй занепав. Будинки стоять ветхі й брудні. Заможне купецтво перебралося до Іслінґтона, Кларкенвелла або (якщо вони й справді багаті) до парафії Марлібон подалі на захід. Нині мешканці Спіталфілдсу — це вбогий простолюд, а його бич — зграйки малих хлопчаків, крадії та інші особи, що порушують мирне існування городян.

Одного особливо похмурого дня, коли холодний сірий дощ падав на брудну бруківку, збираючись калюжами, по спітафілдській вулиці Елдер-стрит прокотилася карета, зупинившись біля високого вузького будинку. Кучер і лакей, що приїхали на ній, були вбрані в строгий жалобний одяг. Лакей зістрибнув із козлів, розкрив чорну парасольку і лиш потім відчинив дверцята, із яких вийшов Джонатан Стрейндж.

Маг трохи постояв на тротуарі, поправляючи чорні рукавички й озираючись в обидва боки Елдер-стріт. Як не рахувати двох бродячих собак, які старанно порпалися в купі покиді, на вулиці не було ні душі. Але Стрейндж однаково усе уважно роздивлявся, аж поки не помітив якісь двері через дорогу.

Це був найзвичайнісінький ґанок — вхід до якогось купецького складу абощо. До масивних чорних дверей солідних габаритів під острішкуватим карнизом вели три зачовгані сходинки. Двері вкривав шар подраних оголошень та афішок, які ставили до відома своїх читальників, що такого й такого дня у такій-то й такій корчмі відбудеться розпродаж майна м-ра Такого-то, есквайра (банкрутство).

— Джордже, — гукнув лакея із парасолькою Стрейндж, — ти малюєш?

— Перепрошую, сер?

— Ти вчився коли-небудь малювати? Розумієшся на засадничих принципах? Передній план там, композиція, або перспектива? Таке всяке?

— Я, сер? Ні, сер.

— Шкода. А мене вчили. Я можу накидати пейзаж чи портрет — цілком управно і цілком банально. Як і будь-який інший освічений аматор. Твоя покійна хазяйка не мала таких переваг, як я, — вона не навчалася в дорогих майстрів пензля, — проте таланту в неї, я певен, було значно більше. Її акварельні портрети й картини з дітьми вжахнули би модного маляра. Неживі фігури, занадто яскраві кольори. Та місис Стрейндж мала геніальну здатність уловлювати вираз обличчя, поворот постави, шарм і розум у найбуденніших сценах[305]. В її картинах є щось таке живе й прекрасне, чого… — Стренйдж не договорив і якусь мить мовчав. — Про що це я? Ах, про малювання… Воно вчить уважному спостереженню і завжди матиме пожиток. От візьмімо для прикладу ці двері…

Лакей перевів погляд на двері.

— …Сьогодні холодно, похмуро, й дощить. Дуже мало світла, а тому немає і тіней. Похмуро й темно має бути за дверима; а онде тіні бути не повинно. Я маю на увазі ту густу тінь, що падає зліва направо, від чого все ліворуч ховається в кромішній чорноті. І думаю, не буде помилкою таке припущення: тінь падала би в тому ж напрямку, навіть якби сьогодні було сонячно й світло. Ні, ця тінь абсолютно дивна. Абсолютно неприродна.

Лакей зиркнув на кучера, немовби просив про допомогу, але той вирішив не втручатися й дивився кудись у далечінь.

— Я розумію, сер!

Стрейндж і надалі замислено й зацікавлено розглядав двері, а потім гукнув до них:

— Чилдермассе, це ви?

Якусь мить нічого не відбувалося, аж раптом чорна тінь, яка так не сподобалася магу, ворухнулася. Вона відлипнула від дверей, наче мокре простирадло від ліжка, і водночас перемінилася, скулилась й обернулася на чоловіка — Джона Чилдермасса.

— Що ж, сер, — криво всміхнувся він, — не варто мені було сподіватись на те, що від вас удасться довго ховатись.

— Я чекав на вас тиждень, якщо не більше, — пирхнув Стрейндж. — Де ви пропадали?

— Хазяїн відіслав мене тільки вчора.

— І як ведеться вашому хазяїну?

— Кепсько, сер, дуже кепсько. Його обсіли застуди, головний біль і дрож у кінцівках. Усі звичні симптоми, коли йому хтось допікає. А ніхто не дошкуляє йому так, як ви.

— Радий це чути.

— До речі, сер, збирався вам сказати. На Гановер-сквер в мене лежать ваші гроші. Гонорари Скарбниці та Адміралтейства за останній квартал чотирнадцятого року.

Стрейндж аж витріщив із подиву очі:

— І Норрелл справді збирається віддати належну мені частку? Я-то думав, з грошима можна попрощатися.

— Містеру Норреллу про них нічого не відомо, — вишкірився Чилдермасс. — Принести гроші сьогодні ввечері?

— Звісно. Вдома мене не буде. Але можете залишити їх Джеремі. Скажіть мені, Чилдермассе, одну річ. Мені от цікаво, Норрелл знає, що ви здатні обертатися невидимцем і ховатися в тінь?

— Ет, я набрався цього вміння трохи там, трохи сям. Хіба жарт — двадцять шість років на службі в містера Норрелла? Тільки справжній тугодум нічому би не навчився.

— Безперечно. Але я питав не про це. Норрелл знає?

— Ні, сер. Підозрює, та йому зручніше вдавати, що не знає. Маг, який збуває своє життя в оточенні книг, повинен мати когось, хто займався би його справами в світі. Далеко не все можна побачити у срібному тарелі з водою. І вам це відомо.

— Гм-м-м. Що ж, ходімо! Час подивитись на те, для чого вас сюди послали!

Будинок був геть занедбаним, майже запустілим. Брудні вікна, брудна фарба на стінах, закриті віконниці. Стрейндж і Чилдермасс чекали на тротуарі, поки лакей стукав у двері. Стрейндж мав парасольку, а Чилдремасс, здавалося, взагалі не зважав на дощ.

Якийсь час нічого не відбувалося, аж раптом лакей поглянув кудись униз і повів розмову з кимось, невидимим для Стрейнджа та Чилдермасса. Хто би то не був, та на Стрейнджевого лакея особливого враження не справив; те, як він супився у відповідь і впирав руки в боки під час розмови, виказувало страшенну нетерплячість.

Невдовзі двері відчинила дрібна, бруднюща і страшенно перелякана дівчинка. Джонатан Стрейндж, Чилдермасс і лакей зайшли всередину, і кожен, переступаючи поріг, зиркав на неї згори вниз, так що вона, сердешна, аж похолола зі страху від таких високих і поважних людей.

Стрейндж не потурбувався повідомити господарів про своє ім’я — однаково маленьку служничку навряд чи вдалося би переконати це зробити. Натомість маг наказав Чилдермассу йти за ним, побіг угору сходами й, не гаючись, знайшов потрібну кімнату. Тут, у тьмяному світлі численних свічок, що горіли в тумані, — здавалося, будинок творить власну погоду — вони зустріли гравірувальника, мсьє Мінервуа, та його помічника, мсьє Форкальк’є.

Мсьє Мінервуа був невисоким чоловіком і мав тендітну конституцію. А ще — довге волосся, тонке, темне, лискуче і м’яке, ніби коричнева шовкова пряжа. Пасма лежали на плечах і застилали очі, коли він схилявся над роботою — тобто майже повсякчас. Надзвичайно виразними були й очі, що видавали південне походження свого власника, — великі, лагідні й карі. Вигляд мсьє Форкальк’є становив разючий контраст до неземної краси власника будинку. Грубе обличчя з глибоко посадженими очами, поголена голова, на якій уже відросла бліда щетина. Та попри трупний вигляд — майже подобу до скелета, — манери він мав напрочуд поштиві.

Вони були французькими біженцями, щоправда, межу між біженцем і ворогом у Спіталфілдсі відчували дуже непевно. Всі навколо мали мсьє Мінервуа та мсьє Форкальк’є за французьких шпигунів. І на кожному кроці вони відчували тягар своєї несправедливої репутації: зграйки спіталфілдських хлопчаків і дівчат вважали за найліпшу розвагу в будь-яке свято дочекатися в засідці обох французів, відлупцювати їх і виваляти в болоті, яке в достатку водилося у місцевій окрузі. В будні дні сусіди французів просто частували їх своєю набурмосеністю, свистіли вслід та відмовлялися продавати їм будь-що, чого вони бажали чи потребували. Стрейнджу вдалося трохи полегшити їхнє становище. Так, він виступив посередником у спілкуванні мсьє Мінервуа з господарем орендованого будинку; цього джентльмена Стрейнджеві вдалося переконати трохи справедливіше ставитися до вдачі та життєвих обставин мсьє Мінервуа. Він відправив Джеремі Джонса гуляти по всіх навколишніх тавернах, де той пив джин, встрягав у розмови з тутешнім людом і повідомляв, що відомі їм французи — протеже одного з двох англійських магів. «І, — так Стрейндж настановляв Джонса, здійнявши палець, — якщо тобі скажуть, мовляв, Норрелл із цих двох могутніший, ти не заперечуй, але зрони поміж іншим, що в мене запальніший характер і я значно чутливіший до знаків зневаги, які виказують моїм друзям». Мсьє Мінервуа та мсьє Форкальк’є були вдячні Стрейнджеві за його труди, але за таких відчайдушних обставин найбільше здружилися з бренді, який вони регулярно вшановували протягом дня.

Мешкали вони собі замкнено на Елдер-стрит і не відчиняли віконниці ні вдень, ні вночі, боронячись од недоброзичливців. Жили й працювали при свічках, обірвавши всі стосунки з годинниками. Стрейнджа та Чилдермасса вони зустріли з неабияким подивом, адже були певні, що надворі глупа ніч. Прислужувала їм одна-єдина людина — крихітна дівчинка-сирота, яка їх не розуміла і страшенно боялася; її імені вони не відали. Французи поводилися з нею добре, хоча й недбало і зверхньо: віддали їй маленьку кімнатку з пуховою периною та льняними простирадлами, і похмурий будинок став здаватися служці справжнісіньким раєм. В головні її обов’язки входило приносити їм їжу, бренді та опій, якими вони ділилися з нею; точніше, віддавали їй більшу частину їжі, залишаючи бренді та опій собі. Дівчинка гріла й тягала для них воду на миття й гоління, бо обидва були вельми марнославними. До бруду й безладу вдома їм виявилося геть однаково, і дівчинку-сироту це цілковито влаштовувало, бо на домашньому господарстві вона розумілася не краще, ніж на гебрейській мові.

Усе навколо застилали аркуші цупкого паперу та промоклі в чорнилах клапті. Поруч стояли цинові мисочки зі стародавніми шкуринками сиру та горнятка з перами й вуглинами для малювання. Поруч валявся жмут немолодої селери, який давно віджив своє безладне життя в надто близькому товаристві вугілля. Всю панельну обшивку стін та брудні шпалери прикрашали гравюри та рисунки. На одному із зображень, вельми вдалому, був сам Стрейндж.

На задньому дворі, маленькому та засміченому, росла яблуня — колись сільське дерево, але з часом прийшов сірий Лондон і поглинув усіх її милих зелених сусідів. Одного разу хтось невідомий і надто старанний позривав із яблуні всі яблука та порозкладав їх на підвіконнях, де ті лежали от уже кілька років: спершу як старі яблука, потім — як набубнявілі трупики яблук і нарешті — лише як привиди яблук. У будинку ширяв особливий дух — суміш запахів чорнил, паперу, викопного вугілля, бренді, опію, яблучної гнилизни, свічок, кави — і все це на тлі унікального амбре двох чоловіків, удень і вночі зайнятих роботою в тіснім приміщенні, де за жодних обставин ніколи не відчинялося вікно.

Правда в тім, що Мінервуа та Форкальк’є взагалі часто забували, що існують такі місця, як Спіталфілдс або Франція. Вони день за днем жили у крихітному всесвіті гравюр, які готували для Стрейнджевої книжки, — воістину чудернацьких гравюр.

Там були величезні коридори, збудовані радше з тіней, аніж будь-чого іншого. Чорні отвори в стінах вказували на існування інших коридорів, так що гравюри наче зображували якийсь лабіринт. На деяких малюнках широкі східці вели вниз до похмурих підземних каналів. На інших рисунках розкинулися темні пустища, якими звивався безлюдний шлях. Схоже, глядач дивився на них із великої висоти. Далеко-далеко попереду на цім шляху виднілася тінь — не більше ніж подряпинка на блідій поверхні дороги, — надто далека, щоб сказати, чоловік це, жінка, а чи дитина, чи, може, взагалі не людська подоба, але хай там як, та її поява в такім знелюдненім місці бентежила розум.

Ще на одній ілюстрації щось схоже на самотній міст перекинулося через безмежну й туманну порожнечу — певно, саме небо. І попри те, що змуровано його було із таких самих масивних брил, що й коридори чи канали, обабіч спускалися тендітні спіральні східці, учепившись за великі підпори моста. Сходи здавалися вкрай крихкими, неначе будували їх із меншою майстерністю, аніж сам міст, але було їх багато, і зникали вони всі бозна-де, за хмарами внизу.

Стрейндж схилився, розглядаючи їх із не меншим зосередженням, ніж сам Мінервуа, ставив питання, критикував і пропонував. Між собою маг і двоє граверів говорили по-французьки. На превеликий подив Стрейнджа, їх чудово розумів Чилдермасс, який і собі поставив одне-два питання інородцю. На жаль, Чилдермассова французька звучала з таким густим йоркширським акцентом, що Мінервуа нічого не зрозумів і перепитав Стрейнджа, чи його супутник часом не голландець.

— Звичайно ж, — зауважив маг Чилдермассові, — їхні сцени аж надто романські, аж надто схожі на роботи Палладіо чи Піранезі[306], але немає на те ради. На них вони учились. Від власної науки не втечеш. Як маг я направду ніколи не буду Стрейнджем, точніше кажучи, я буду не лише Стрейнджем — в мені забагато Норрелла.

— Так ось, що ви бачили на Королівських Шляхах? — запитав Чилдермасс.

— Так.

— І в якій же це країні перекинуто такий міст?

Стрейндж зміряв Чилдермасса іронічним поглядом:

— Не знаю, о магу! А ви що скажете?

Чилдермасс знизав плечима:

— Гадаю, у Фейрі.

— Не виключено. От тільки мені останнім часом здається, те, що ми звемо Фейрі, насправді складається з багатьох різних країн. Можна було би відповісти: «Деінде», — і ця відповідь була би не менш точною.

— І далеко до цих країв?

— Не дуже. Я потрапив туди із Ковент-Ґардену і за півтори години їх усі оглянув.

— Складна була магія?

— Ні, не дуже.

— Розкажете мені?

— Навіть не уявляєте, із якою охотою. Потрібне заклинання об’явлення — я користувався Донкастеровим. І ще — заклинання, щоб розчинити поверхню дзеркала. У книгах, які мені траплялися, їх безліч, та наскільки можу судити, всі вони безпорадні, тому довелося скласти власне. Коли хочете, можу його записати. Ну, і нарешті, обидва заклинання потрібно пов’язати у всеохопне закляття-знайдислід. Це важливо, інакше звідти й не повернутися. — Стрейндж на хвильку замовк і поглянув на Чилдермасса: — Встигаєте за мною?

— Цілком, сер.

— Добре. — За якусь мить Стрейндж продовжив: — Чилдермассе, а може, прийшов вам час покинути службу в містера Норрелла і перейти до мене? Не буде ніяких дурниць щодо «прислуги». Ви просто будете моїм учнем і помічником.

Чилдермасс розреготався:

— Ха-ха-ха! Дякую, сер, красно дякую! Але ми з містером Норреллом ще не закінчили. Принаймні поки що. Крім того, учень із мене нікудишній. Гірший од вас!

Стрейндж усміхнувся і трохи замислився.

— Достойна відповідь, — нарешті мовив він, — але, боюся, не найкраща. Я не вірю, що ви здатні щиро підтримувати сторону Норрелла. Один маг на всю Англію! Одна думка на всю Англію! Хіба ви на таке пристанете? У вашому характері суперечностей не менше, ніж у моєму. Тож чому би вам не суперечити разом зі мною?

— Але тоді, сер, мені доведеться погоджуватися з вами? Я не знаю, чим закінчиться ваша історія з Норреллом. Спитав у моїх карт, але відповідь одержав двозначну. Майбутні події надто заплутані, і карти не здатні їх вияснити, а я не знаю, які саме запитання ставити. Я скажу вам, що я робитиму. Я вам дам обіцянку. Якщо ви зазнаєте поразки, а Норрелл виграє, я покину його службу. Прийму вашу сторону, опиратимуся йому з усіх сил і знайду найдошкульніші аргументи. І в Англії лишиться два маги, і лишаться дві думки про магію. Та якщо програє він, а ви візьмете гору, я робитиму те саме проти вас. Ну що, краща відповідь?

Стрейндж усміхнувся.

— Так, найкраща. Вертайтеся до містера Норрелла і переказуйте йому мої вітання. Сподіваюся (так можете і сказати), його вдовольнять мої відповіді, що ви сьогодні почули. Якщо йому закортить дізнатися щось іще, завтра я буду вдома приблизно о четвертій.

— Дякую, сер. Ви дуже щирі й відкриті.

— Чому би мені таким не бути? Це Норрелл завжди криється з таємницями. Не я. Нічого такого, чого би не було в моїй книжці, я вам не повідомив. Десь за місяць всі чоловіки, жінки й діти в королівстві зможуть це прочитати і скласти власну думку. Не бачу, як Норреллу вдасться мені перешкодити.

49

Нестям і безумство

березень 1816 року

Через кілька днів після візиту до граверів Стрейндж запросив сера Волтера та лорда Портісгеда на вечерю. Обидва джентльмени не раз обідали зі Стрейнджем, але тепер вперше переступили поріг дому на Сого-сквер після смерті місис Стрейндж. Все у маговому домі прикро змінилося: Стрейндж, схоже, повернувся до холостяцьких звичок. Столи та стільці тонули під стосами паперу. На недописані розділи Стрейнджевої книжки можна було натрапити в кожному закуті дому, а у вітальні маг робив нотатки навіть на шпалерах.

Сер Волтер спробував прибрати стос книжок зі стільця.

— Ні, ні! — закричав Стрейндж. — Не руште їх! Вони лежать у певному порядку.

— Але де мені тоді сісти? — трохи недомислено запитав сер Волтер.

Стрейндж роздратовано пирхнув, наче гість запитав про щось нечуване. Утім, він переклав книги деінде й лише раз відволікся, щоб зазирнути в одну з них. Двічі перечитавши цікавий абзац та зробивши нотатку на шпалерах, маг знову звернув увагу на гостей.

— Мілорде, я такий радий знову бачити вас тут, — звернувся він до Портісгеда. — Я всіх розпитую про Норрелла — як і він, гадаю, розпитує про мене. Сподіваюся, вам є що мені розповісти.

— Я, здається, все вже вам розповів, — сумно зауважив сер Волтер.

— Так, так. Ви розповіли мені, де Норрелл бував, з ким розмовляв та як його приймали міністри, але я питаю вашу милість про магію, а ваших знань про неї заледве…

— …вистачить на квадратний дюйм шпалер? — закінчив сер Волтер.

— Саме так. Ну ж бо, мілорде. Розкажіть мені. Що містер Норрелл поробляє останнім часом?

— Що ж, — мовив лорд Портісгед, — на прохання лорда Ліверпуля він розробляє заклинання, які б завадили Буонопарте знову втекти. Також він вивчає «Міркування про Королівство Світла та Королівство Пітьми». Він вважає, що зробив кілька відкриттів.

— Яких іще? — стурбовано скрикнув Стрейндж. — Щось нове в «Міркуваннях»?[307]

— Він щось знайшов на 72 сторінці видання Кромфорда. Якесь нове застосування закляття, що прикликає смерть. Я не все до пуття зрозумів[308]. Схоже, містер Норрелл вважає, що цей принцип можна застосувати до лікування хвороб у людей і тварин — прикликати хворобу, аби вона вийшла з тіла, наче біс.

— А, це? — з полегшенням вигукнув Стрейндж. — Так, так! Тепер я розумію, про що ви. Цю паралель я провів ще минулого червня. Отже, Норрелл додумався до цього тільки зараз? Чудово!

— Багатьох здивувало, що після вас він нікого не взяв собі в учні, — продовжив лорд Портісгед, — хоча мені відомо, що до нього неодноразово із цим зверталися. Він нікого не взяв. Ба більше, наскільки я розумію, Норрелл не говорив із жодним претендентом і не відповідав на їхні листи. Сер, його стандарти настільки високі, що ніхто, крім вас, йому не підійшов.

Стрейндж усміхнувся.

— Що ж, саме цього я й сподівався. Він заледве терпить існування другого мага. Поява третього, певно, його б убила. Зовсім скоро я візьму над ним гору. У боротьбі за визначення долі англійської магії сили розподіляться дуже нерівно. У лавах норреллітів буде лише один маг, а от стрейнджитів — десятки. Чи хоча би стільки, скільки я зможу навчити. Я міркую над тим, щоб зробити із Джеремі Джонса такого собі анти-Чилдермасса. Він може мандрувати країною, шукаючи тих, кого Норрелл із Чилдермассом віднадили вивчати магію, а я би переконував їх повернутися до справи. Я вже мав розмову з кількома юнаками. Двоє чи троє вельми перспективні. Другий син лорда Чалдекотта, Генрі Пурфуа, вже прочитав купу поганеньких книг про магію та безліч іще гірших біографій магів. Розмовляти з ним досить втомливо, але навряд чи це його провина. Крім нього ще є такий собі Вільям Гедлі-Брайт, що був одним із ад’ютантів Веллінґтона при Ватерлоо, та дивний чоловічок на ім’я Том Леві — він зараз служить вчителем танців у Норіджі.

— Вчитель танців? — сер Волтер насупився. — Хіба таку людину варто заохочувати до магії? Хіба це ремесло — не прерогатива джентльменів?

— Не розумію, чого б це? До того ж, Леві серед них мені подобається найбільше. Вперше за багато років стрічаю людину, якій магія приносить радість, а ще він єдиний з трьох претендентів, кому вдалися хоч якісь чари. Це він змусив віконну раму пустити гілки та листя. Певно, ви вже подивувалися, чому вона така чудернацька.

— Щиро кажучи, — промовив сер Волтер, — у кімнаті стільки чудасій, що я й не помітив.

— Звісно, Леві не збирався лишати все в такому стані, — продовжив Стрейндж. — Але йому не вдалося магією зробити вікно, яким воно було, — та й мені теж не вдалося. Мабуть, треба сказати Джеремі, щоб покликав теслю полагодити раму.

— Радий, що ви знайшли стількох підхожих юнаків, — зауважив сер Волтер. — Це лише на користь англійській магії.

— До мене звертаються і юні леді, — додав Стрейндж.

— Леді! — вигукнув лорд Портісгед.

— Авжеж! Не розумію, чому би жінкам не вивчати магію. Це ще одна Норреллова помилка.

— Гм-м. Щось вони ростуть як гриби після дощу, — зауважив сер Волтер.

— Хто?

— Норреллові помилки.

— Що ви маєте на увазі?

— Нічого! Нічого! Не вважайте за образу, але, як я помітив, ви не згадували, що взяли в науку якихось дівчат.

Стрейндж зітхнув.

— Питання суто практичне. І не більше. Маг та його учень мають багато часу проводити разом, читаючи та обговорюючи прочитане. Якби Арабелла не померла, я би, мабуть, взяв і учениць. Але тепер мені довелося би мати справу з компаньйонками та подібною нудотою, а на них мого терпіння зараз не вистачить. На першому місці мають стояти мої дослідження.

— А що за новий різновид магії ви хочете нам продемонструвати, містере Стрейндже? — жваво спитав лорд Портісгед.

— О! Радий, що ви спитали! Я багато міркував про це. Якщо відродженню англійської магії судилося тривати — а точніше, якщо воно не лишиться під опікою винятково Ґілберта Норрелла, — тоді я мушу вивчити щось нове. Але відшукати нову магію не так просто. Я міг би вийти на Королівські Шляхи, щоб дістатися тих країн, де магія правило, а не виняток.

— Боже правий! — вигукнув сер Волтер. — Ви знов своєї! Ви втратили ґлузд? Я гадав, що ми дійшли згоди: Королівські Шляхи надто небезпечні, аби…

— Так, так! Ваша думка мені добре відома. Ви досить довго читали мені на цю тему нотації. Але ж ви не дали мені доказати! Я лиш окреслюю можливості. Я не ступлю на Королівські Шляхи. Я дав слово моїй… Арабеллі, що не ступлю[309].

Ненадовго запала тиша. Стрейндж зітхнув, і обличчя його спохмурніло. Без сумніву, тепер він звертався в думках до чогось — або когось — іншого.

Сер Волтер тихо мовив:

— Я завжди дуже поважав розсудливість місис Стрейндж. Дослухатися її поради — це найкраще, що ви можете вчинити. Стрейндже, я щиро вам співчуваю. Звичайно, що ви прагнете творити нову магію — як і будь-який вчений, — але ж єдиний безпечний шлях пізнання магії пролягає через книжки?

— Та у мене ж немає ніяких книжок! — вигукнув Стрейндж. — Боже правий! Присягаюсь, я буду смиренним і домашнім, наче незаміжня тітонька, якщо уряд законом зобов’яже Норрелла впустити мене до книгозбірні! Але оскільки уряд не має наміру виявляти до мене такої ласки, то я не маю іншого вибору, як поглиблювати свої знання всіма доступними мені шляхами.

— То що ж ви робитимете? — запитав лорд Портісгед.

— Викличу фейрі, — жваво відказав Стрейндж. — Я вже робив кілька спроб.

— Але ж містер Норрелл стверджує, що викликати фейрі — то надто небезпечно! — зауважив сер Волтер.

— На думку містера Норрелла, майже все на світі надто небезпечно, — трохи роздратовано відказав Стрейндж.

— І то правда, — задоволено погодився сер Волтер. Зрештою, викликання фейрі — давня традиція англійської магії. Усі авреати вдавалися до цього, а всі арґентуми — мріяли вдатися.

— Але сер, невже ви певні, що це взагалі можливо? — запитав лорд Портсігед. — Більшість авторитетів тримаються тої думки, що фейрі більше не навідують Англію.

— Ця думка справді загальноприйнята, — погодився Стрейндж, — але я майже певен, що побував у товаристві фейрі у листопаді 1814 року, за місяць чи два до нашого з Норреллом розриву.

— Та невже? — вигукнув лорд Портісгед.

— Ви ніколи не згадували про це раніше, — зауважив сер Волтер.

— Я й не мав змоги згадати про це раніше, — пояснив Стрейндж. — Якби я хоч словом про таке прохопився, то більше не був би Норрелловим учнем. Його жахають найменші натяки на фейрі.

— Містере Стрейндже, а яким він був на вигляд? — запитав лорд Портісгед.

— Фейрі? Не знаю. Я не бачив його, лише чув. Він награвав мелодію. Там був іще дехто, і от він, гадаю, і бачив, і чув фейрі. Тільки-но уявіть, скільки переваг дало би знайомство з такою особою! Жоден маг, живий чи покійний, не навчить мене стільком речам. Фейрі — джерело всього, що жадають маги. Магія — це їхній природний стан! Щодо недоліків такої справи, то я бачу лише один: геть не уявляю, як тих фейрі викликати. Я накладав десятки заклять, робив усе, про що чув або читав, аби повернути того фейрі, але все марно. Хоч убийте, не можу збагнути, чому Норрелл витрачає стільки сил, щоб заборонити те, чого неможливо досягнути. Мілорде, може, хоч ви знаєте яке-небудь закляття для виклику фейрі?

— Знаю, і чимало, — відказав лорд Портісгед, — але я певен, містере Стрейндже, що всі їх ви вже пробували. Сер, ми дивимося на вас із надією на відновлення втраченого.

— Іноді, — зітхнув Стрейндж, — мені здається, що нічого не втрачено. Істина в тому, що все сховано в бібліотеці Гертф’ю.

— Ви казали, що з вами був іще хтось — той, що чув і бачив фейрі? — спитав сер Волтер.

— Так.

— І, смію припустити, то був не Норрелл?

— Ні.

— Це ж чудово. І що сказав той хтось?

— Він… був не при собі. Він гадав, що бачить янгола, — утім, з огляду на його триб життя і розумовий склад, це здивувало його не так сильно, як ви могли подумати. Прошу мені пробачити, та честь не дозволяє мені нічого більше розповісти про ту справу.

— Так, так! Звісно! Але ваш супутник побачив фейрі. Чому?

— Причина-то мені відома. Він має певну особливість, завдяки якій здатний бачити фейрі.

— Що ж, а чи не могли б і ви якось нею скористатися?

Стрейндж замислився.

— Не зовсім розумію, як саме. Це просто випадковість: як те, що в одного сині очі, а в другого — карі. — Він змовк на мить, міркуючи. — Хоча, може, й не зовсім так. Може, ви маєте рацію. Якщо добре поміркувати, то ідея не така вже й дивна. Тільки подумайте про авреатів! Чимало з них у нестямі та безумі могли дорівнятися до фейрі! Згадайте про Ральфа Стоксі і його слугу-фейрі Кола Тома Синя! Коли Стоксі був іще юнаком, їх важко було відрізнити одне від одного! Можливо, я надто сумирний, надто домашній, як на мага. Але як можна роздобути трохи божевілля? Мені щодня трапляються божевільні на вулиці, але ніколи й на думку не спадало поцікавитися, як вони стали такими. Можливо, мені слід повештатися самотніми пустищами й безлюдними берегами. Це найпопулярніші місцини серед причинних — принаймні, в романах і п’єсах. Можливо, дика Англія допоможе мені збожеволіти.

Стрейндж підвівся й підійшов до вікна вітальні, наче вже звідти сподівався побачити дику Англію — хоча весь краєвид зводився до звичної Сого-сквер, огорнутої густою мрякою.

— Ви наштовхнули мене на дуже цікаву ідею, Поуле.

— Я? — вигукнув сер Волтер, збентежившись від того, куди можуть завести його зауваги. — Я й не думав нічого такого вам пропонувати!

— Але ж, містере Стрейндже, — лагідно мовив лорд Портісгед. — Ви ж не можете справді мати таке на думці. Щоб людина таких знань, як у вас, намислила стати… волоцюгою. Сер, це ж просто нечувано.

Склавши руки на грудях, Стрейндж іще раз поглянув на Сого-сквер і мовив:

— Що ж, сьогодні я нікуди не піду. — А тоді всміхнувся, ніби кепкуючи з себе, і став на мить майже собою колишнім. — Я зачекаю, доки не скінчиться дощ[310].

50

«Літопис і чин англійської магії»

квітень — кінець вересня 1816 року

Друзі Стрейнджа були раді пересвідчитися, що той не має наміру покидати свою затишну домівку, достаток і прислугу, не поступиться ними перед циганським життям попід вітром і дощем, — та мало хто з них змирився з новою його поведінкою. Вони мали достатні підстави боятись, що Стрейнджа тепер нічого не стримує і він готовий пуститись у магію всіх видів та родів. Обіцянка, дана колись Арабеллі, не пускала його на Королівські Шляхи, та жодна з осторог сера Волтера не втнула йому язика, й балачки про Джона Ускґласса і його підданців-фейрі не знали ні кінця, ні краю.

Наприкінці квітня всі троє нових Стрейнджевих учнів — вельмишановний Генрі Пурфуа, Вільям Гедлі-Брайт і вчитель танців Том Леві — облаштувалися на Сого-сквер. Вони щодня навідували будинок мага, де навчалися його мистецтву. В перервах між учителюванням Стрейндж працював над своєю книжкою та виконував магічні завдання від армії та Ост-Індійської компанії. Також про його послуги клопотали муніципальна корпорація Ліверпуля й Товариство заморських купців Бристоля.

М-ру Норрелу допікало, що послуг Стрейнджа потребують повноважні особи та державні установи (та, зрештою, яка різниця, хто!), і він навіть поскаржився лорду Ліверпулю — самому прем’єр-міністру.

Співчуття в нього знайти не вдалося:

— Генералам ніхто наказувати не стане, містере Норрелле. Як вам, безперечно, відомо, уряд не втручається у справи військових[311]. Вони багато років користувалися послугами містера Стрейнджа, якого вважають своїм магом, і не бачать жодної причини переривати свої відносини через вашу з ним сварку. Що ж стосується Ост-Індійської компанії, то мені доповіли, що її представники найперше зверталися до вас, але ви відмовили їм у допомозі.

На те м-р Норрел аж закліпав очима:

— Найбільше мого часу забирає саме робота на уряд, тобто на вас, мілорде. Я не настільки безсовісний, щоб знехтувати нею заради приватної компанії.

— І повірте мені, містере Норрелле, ми надзвичайно вдячні. Та навряд чи мені потрібно нагадувати вам, наскільки важливим для нашої держави є успіх і процвітання Ост-Індійської компанії, а її потреба в магічній допомозі нагальна. Вона має велетенський торговий флот, що мусить покладатися на ласку буревіїв та кепської погоди; вона несе відповідальність за управління величезними територіями, за війська, яким безнастанно докучають індійські князьки і бандити. Містер Стрейндж узяв на себе погоду біля мису Доброї Надії та в Індійському океані і порадив, як найкраще застосувати магію у ворожих краях. Директори Ост-Індійської компанії вважають, що досвід містера Стрейнджа, набутий під час Піренейської війни, безцінний. Ось вам і черговий доказ, наскільки велика потреба Британії в нових магах. Містере Норрелле, хоч які ви старанні, та не можете бути водночас повсюди й брати на себе всі обов’язки. Власне, ніхто від вас цього й не чекає. Я чув, що містер Стрейндж взяв собі учнів, тож я був би безмежно втішений, якби ви зробили те саме.

Попри схвалення лорда Ліверпуля, наука всіх трьох нових магів Генрі Пурфуа, Вільяма Гедлі-Брайта і Тома Леві — просувалася не простіше від навчання самого Стрейнджа шість років тому. Єдина різниця полягала в тому, що тоді Стрейнджеві доводилося мати справу з неохотою Норрелла, а тепер цим джентльменам дошкуляв поганий настрій мага та його бентежність.

Тож коли на початку червня він завершив перший том «Літопису й чину англійської магії» й передав рукопис м-ру Маррі, нікого не здивувала його заява наступного ж дня про те, що всім їм — Генрі Пурфуа, Вільяму Гедлі-Брайту й Тому Леві — треба зробити перерву в магічному навчанні, оскільки сам Стрейндж має намір вирушити в закордонну подорож.

— Як на мене, прекрасний план! — одразу сказав сер Волтер, щойно почув про цей задум. — Змініть оточення. Змініть товариство. Я би вам те саме прописав. Їдьте же! Їдьте!

— Не думаєте, що я кваплюсь? — схвильовано перепитав Стрейндж. — Я ж лишаю Лондон на поталу Норреллу, так би мовити.

— Гадаєте, ми настільки забудькуваті? То смію вас запевнити, ми докладемо всіх зусиль, щоб не забути вас за ці кілька місяців. Крім того, скоро побачить світ ваша книжка, от вона й нагадуватиме, як нам погано без вас.

— І те правда. Книжка вже є. В Норрелла підуть місяці на те, щоб спростувати сорок шість розділів, а поки він закінчить, я встигну повернутися.

— Вже вирішили, куди відправитись?

— Мабуть, в Італію. Мене завжди напрочуд вабили країни південної Європи. В Іспанії були дивовижні місця й природа — вірніше, вони, мабуть, здавались би дивовижними, якби не трупи й пороховий дим.

— Ви хоч інколи мені писатимете? Трохи поділитеся своїми враженнями?

— О! Не ждіть від мене милосердя. Всякий мандрівець має право за найменшої нагоди виливати свої прикрощі у листах до друзів. Чекайте довгих описів усього на світі!

Як часто траплялося в ті дні, настрій Стрейнджа раптово погіршився. Враз кудись поділися його легкість та іронія. Він насупився й прикипів поглядом до відерця з вугіллям.

— Я тут подумав був… хотів би попросити, чи могли би ви… — нарешті спромігся він, дратуючись од власної нерішучості. — Чи не передали би ви від мене звістку для леді Поул? Був би вельми вдячний. Арабелла дружила з нею, і я певен, вона засмутилась би, якби я поїхав з Англії, нічого не повідомивши леді Поул.

— Звісно. Що мені їй сказати?

— Просто передайте щире побажання якнайскорішого одужання. Перекажіть словами, які вам здадуться найбільш доречними. Конкретні фрази значення не мають. Лиш уточніть, що це вістка від чоловіка Арабелли. Я хочу, аби її милість знала, що чоловік її подруги не забув про неї.

— Із найбільшою радістю, — відповів сер Волтер. — Дякую вам.

Стрейндж очікував, що сер Волтер запропонує йому самому зробити це, але той мовчав. Ніхто не відав, чи леді Поул іще мешкає на Гарлі-стрит. У місті подейкували, ніби сер Волтер заслав її кудись подалі в село.

Не один Стрейндж у ті дні збирався закордон. Раптом іноземні подорожі ввійшли в моду. Надто довго британці сиділи замкнені у себе на острові через війни з Буонапарте. Надто довго мусіли вдовольняти свої бажання знайомитись із новими краєвидами та цікавими людьми в шотландській Верховині, англійському Озерному краї чи дербіширських узгір’ях південних Пеннін. Тепер же, із завершенням війни, їм був відкритий Континент, що притягував цілковито інакшими горами й цілковито інакшими взмор’ями. Можна було на власні очі подивитись знамениті шедеври мистецтва, досі приступні тільки в книжках і на гравюрах. Дехто їхав закордон у надії на дешевше, ніж у Британії, життя. Дехто тікав од боргів і скандалів, а дехто, як Стрейндж, — у пошуках спокою, втраченого на Островах.

Джонатан Стрейндж — Джонові Сеґундусу

Брюссель,

12 червня 1816 року

Наскільки можна судити, від лорда Байрона я відстаю на місяць[312]. У кожнім містечку по нашій дорозі ми зустрічаємо корчмарів, форейторів, чиновників, бюргерів, служок і найрізноманітнішого ґатунку дам, котрі й досі, здається, ніяк не прийдуть до тями після коротких зустрічей із його милістю. Мої подорожні товариші не оминають нагоди повідомляти кожному стрічному, що я — ота жахлива істота, себто англійський маг, проте я однаково й нігтя не вартий англійського поета. Куди б я не подався, мене переслідує слава — повірте мені, цілком несподівана — спокійного сумирного англійця, що поводиться тихше води, й нікому не завдає клопотів…

Того року випало химерне літо. Точніше, літа так ніхто й не дочекався. Зима засиділася аж до серпня[313]. Сонце майже не визирало з-за хмар. Небо вкривали густі сірі хмари; понад міськими вулицями й жовклими ланами дули пронизливі вітри; всю Європу накрили бурі з градом, що їх подекуди пожвавлювали грози й блискавиці. Багато в чому це було значно гірше зими: довгі дні відмовляли людям у радощах темряви, яка могла би хоч на короткий час вкрити полудою весь цей злиденний краєвид.

Людності в Лондоні поменшало вдвічі. Парламент розпустили, і законодавці роз’їхалися по своїх сільських маєтностях, звідки дивитися на дощі було трохи ліпше. М-р Джон Маррі, видавець, сидів у своєму будинку на Албермарл-стрит. В інші часи апартаменти м-ра Маррі були найлюднішими в цілому Лондоні: там товклися поети, публіцисти, оглядачі — літературний цвіт королівства. От тільки тепер літературний цвіт королівства весь виїхав за місто. У шибки тарабанив дощ, а в комині стогнав вітер. М-р Маррі підкинув вугілля в огонь і сів за стіл читати сьогоднішню кореспонденцію. Він брав кожного листа й близько підносив до лівого ока (бо праве нічого не бачило).

І сталося так, що саме цього дня надійшло два послання з Женеви. Перший лист був од лорда Байрона, в якому той скаржився на Джонатана Стрейнджа, а другий — від Стрейнджа, де той скаржився на Байрона. Ці двоє познайомилися у м-ра Маррі й кілька разів тут бачилися, однак досі близько зазнайомитися їм не вдавалося. Кілька тижнів тому Стрейндж наніс візит Байрону в Женеві. Успішним його назвати не випадало.

Мага (який саме зараз перебував у тому настрої, щоб найбільше цінувати матримоніальні справи і все те, що він утратив зі смертю Арабелли) збентежило домашнє життя Байрона. «Його милість мешкає у прекрасній віллі на березі озера. Мешкає не сам. Товариство йому складає інший поет на прізвище Шеллі, а ще — місис Шеллі та інша дама — ще зовсім дівчинка, направду, — котра називається місис Клермонт і чиї відносини з обома чоловіками я так і не збагнув[314]. Якщо вам вони відомі, то не кажіть мені. Також був у них іще один молодий дивак, що повсякчас молов якусь нісенітницю, — такий собі м-р Полідорі[315]».

Лорд Байрон же вп’явся у Стрейнджів манір убиратися. «Він усе ще носить жалобу. Хіба його дружина не на Різдво померла? Може, він просто вважає, що так має загадковіший і магічніший вигляд?»

Не сподобавшись одне одному з першого погляду, чоловіки поступово дійшли в розмові до політики й пересварились остаточно. Стрейндж писав: «Не розумію, як так сталося, що мало не з порогу ми заговорили про битву під Ватерлоо. Невдалий вибір, бо я маг на службі герцога Веллінґтона, якого вони всі терпіти не можуть, а натомість обожнюють Буонапарте[316]. З усією зухвалістю вісімнадцятирічної місис Клермонт навіть була спитала, чи не соромно мені, що я виступив знаряддям, яке скинуло таку велику людину з п’єдесталу. Я відповів, що ні».

Писав Байрон: «Він — великий шанувальник та оборонець герцога В. Тільки заради вас, мій любий Маррі, я все ще маю надію, що його книжка цікавіша від нього самого».

Стрейндж підсумував: «У людей дуже дивні уявлення про магів. От мене просили розповісти про вампірів[317]!»

М-рові Маррі було прикро, що двоє його авторів не дійшли порозуміння, але, подумавши, рішив, що зрештою це було неминуче, адже обоє славилися своїми сварками: Стрейндж із Норреллом, а Байрон — практично з усіма[318].

Дочитавши листи, м-р Маррі вирішив спуститись у книгарню. Він надрукував велику кількість примірників книжки Джонатана Стрейнджа, і йому кортіло знати, як та продається. Крамницею завідував чоловік на прізвище Шеклтон, котрий мав саме такий вигляд, якого ви сподіваєтеся від продавця книжок. За жодного іншого крамаря він нізащо би не зійшов — особливо за галантерейника чи торговця капелюшками, бо ті мають бути елегантнішими від своїх покупців. А от для книгопродавця він був бездоганний: невизначеного віку, худий, припорошений та вкритий розсипом дрібних чорнильних плям. Навколо себе він поширював дух ученості і водночас неуважності. Його ніс прикрашали окуляри, за вухом Шеклтон носив заткнутим перо, а на голові — недочесану перуку.

— Шеклтоне, скільки сьогодні продали примірників книжки містера Стрейнджа? — вимогливо спитав м-р Маррі.

— Шістдесят або сімдесят екземплярів, по-моєму.

— Прекрасно! — зрадів м-р Маррі.

Шеклтон насупився і поправив окуляри на носі.

— Може, й так. Зрештою, чому би й ні?

— Що ви маєте на увазі?

Шеклтон дістав перо з-за вуха.

— Багато людей приходило й купувало по другому примірнику.

— Так це ж іще краще! З такими темпами книжка невдовзі обійде Байронового «Корсара»[319]. З такими темпами її вже наприкінці наступного тижня треба буде додруковувати. — Та, побачивши, що похмурий вигляд Шеклтона нікуди не подівся, м-р Маррі додав: — Що вже не гаразд? Хіба не можуть купувати другий примірник на подарунок друзям?

Шеклтон так завзято помотав головою, що задригалися всі розтріпані волосини його перуки:

— Це якась чудасія. Ніколи нічого подібного не бачив.

Тут двері крамниці відчинилися, і зайшов молодий чоловік, дрібний і субтильний. Він мав правильні риси обличчя, й кажучи правду, міг би навіть зійти за красеня, якби не щонайприкріший його стан. Молодик належав до тієї категорії людей, чиї думки надто жваві, щоби втриматися в голові, тому вони вихлюпуються в навколишній світ на лихо випадковим перехожим. Він говорив сам до себе, постійно міняючись на виду. В одну й ту саму мить він здавався подивованим, ображеним, рішучим і злим, напевно, внаслідок жвавих бесід із уявними співрозмовниками в своїй голові.

До крамниць, особливо лондонських, божевільні навідуються часто, а тому м-р Маррі й м-р Шеклтон одразу насторожились. Їхні підозри анітрохи не погамувались, коли молодик встромив у Шеклтона пронизливий погляд яскравих блакитних очей і скрикнув:

— Ось таке у вас ставлення до клієнтів! Ось така ваша шляхетність! — І, повернувшись до м-ра Маррі, промовив: — Слухайте моєї поради, сер! Не купуйте тут книжок. Це брехуни й злодії!

— Брехуни й злодії? — здивувався м-р Маррі. — Ні, ви помиляєтеся, сер. Я впевнений, що зможу вас переконати.

— Ха! — молодик косо зиркнув на м-ра Маррі, даючи йому зрозуміти, що дарма вважав його спершу таким саме покупцем.

— Я власник книгарні, — квапливо пояснив м-р Маррі. — Ми не грабуємо людей. Поясніть мені, в чім річ, і я радий буду послужити вам, як зможу. Впевнений, ідеться про якесь непорозуміння.

Та чемні слова м-ра Маррі молодика геть не заспокоїли, і він згукнув:

— Хіба, сер, ви станете заперечувати, що ваш заклад звертається по послуги мага-шахрая, негідника на ймення Стрейндж?

М-р Маррі почав був щось пояснювати про те, що Стрейндж — один із його авторів, але молодик його не дослухав:

— Хіба ви, сер, станете заперечувати, що містер Стрейндж наклав спеціальне закляття на свої книжки і тепер вони зникають, аби читачі мусили знов їх купувати? А потім знов! — Він хитро помахав пальцем на Шеклтона: — Зараз ви, мабуть, скажете, що не пам’ятаєте мене!

— Ні, сер, не скажу. Ви були одним із перших джентльменів, які придбали «Літопис і чин англійської магії», а потім за тиждень вернулися по інший примірник.

Молодик витріщив очі:

— Я мусив його купити! — гнівно крикнув він. — Адже перший зник!

— Зник? — спантеличено перепитав м-р Маррі. — Якщо ви загубили свою книжку, містере… е-е… то мені, звісно, дуже прикро, але я не розумію, до чого тут книгопродавець?

— Сер, моє прізвище — Ґрін. І я не загубив свою книжку. Вона зникла. Двічі. — М-р Ґрін глибоко зітхнув, неначе людина, якій доводиться мати справу з дурнями та недоумками. — Першу книжку я відніс додому, — пояснив він, — і поклав на столі, на коробку, де тримаю леза та інше голярське приладдя.

М-р Ґрін удав, ніби кладе книжку на коробку.

— А згори на неї поклав газету, спижевий підсвічник і яйце.

— Яйце? — перепитав м-р Маррі.

— Круто зварене яйце! Та варто було мені відлучитись — хвилин на десять, не довше! — газета вже лежала на самій коробці, а книжки десь не стало! Яйце й підсвічник лишались на своїх місцях. Минув тиждень, і я прийшов по новий примірник, як і говорить ваш продавець. Відніс додому. Поклав на камінну поличку разом із «Куперовим словником практичної хірургії», а згори поставив заварник. Та сталося так, що коли я готував собі чай, то пересунув книжки, й обидві впали у кошик для брудних речей на прання. У понеділок Джек Бут, мій слуга, поклав у кошик брудну білизну. А у вівторок, коли по неї прийшла праля, то на дні під простирадлами знайшла тільки «Куперовий словник практичної хірургії», а от «Літопис і чин англійської магії» зник!

Розповідь м-ра Ґріна давала надію, що з огляду на певні дивацтва його домашнього господарства, зникнення книжок удасться якось пояснити.

— А ви не могли переплутати, куди саме складали книжки? — припустив м-р Шеклтон.

— Може, це праля випадково прихопила примірник разом із брудною білизною? — висунув версію м-р Маррі.

— Ні, ні! — заявив м-р Ґрін.

— Може, хтось позичив? Або переклав деінде? — правив далі Шеклтон.

— Хто? — щиро здивувався м-р Грін.

— Я… я гадки не маю. Може, місис Ґрін? Ваш слуга?

— Немає ніякої місис Ґрін! Я живу сам один! Маю лиш Джека Бута, але той неграмотний!

— Може, хтось із друзів?

Здавалося, м-р Ґрін зараз скаже, що й друзів у нього немає.

М-р Маррі зітхнув:

— Шеклтоне, видайте містерові Ґріну інший примірник і поверніть гроші за другу книжку. — І, повернувшись до відвідувача, промовив: — Я радий, що книжка вам настільки сподобалася, що ви вирішили знову її придбати.

— Сподобалася! — м-р Ґрін здивувався, як іще ніколи раніше. — Та я не маю найменшої гадки, сподобалася вона мені чи ні. Я її навіть розгорнути не встиг!

Коли відвідувач пішов геть, м-р Маррі ще затримався в крамниці, відпускаючи жарти про кошики з брудною білизною та круто зварені яйця, але м-ра Шеклтона (зазвичай ласого до анекдотів) вони чомусь не звеселяли. Він ходив смутний і замислений, повторюючи, що коїться якась чудасія.

Минуло пів години. М-р Маррі стояв у себе в кабінеті й розглядав книжкову шафу, як до нього піднявся Шеклтон.

— Він повернувся, — промовив він.

— Що?

— Ґрін. Він знову загубив книжку. Вона лежала в нього у правій кишені, та поки він дістався Ґрейт-Палтні-стрит, її вже не стало. Звичайно же, я пояснив йому, що в Лондоні повно злодіїв, та ви маєте визнати…

— Так-так! Забудьте! — перебив його м-р Маррі. — Мій примірник зник! Гляньте! Він стояв ось тут, між «Дурничками» Ісаака д’Ізраелі[320] та «Еммою» міс Остін[321]. Бачте, ось лишилося навіть вільне місце, де я його залишив. Що ж це таке, Шеклтоне?

— Магія, — впевнено відповів Шеклтон. — Я вже трохи думав про це і вважаю, Ґрін має рацію. На ці книжки, як і на нас, накладено якесь закляття.

— Закляття! — Очі м-ра Маррі полізли з орбіт. — Певно, що так! Мені ще ніколи самому не доводилося мати справу з магією. Не сказав би, що мені кортить пережити це знову. Дуже химерні й незвичні відчуття. Звідки людині взяти знаття, що в таких випадках робити, коли все не так, як годиться?

— Що ж, — промовив Шеклтон, — на вашому місці, я би найперше спитав, як ідуть справи в інших книгарів, дізнався, чи не зникали в них книжки. Тоді ми принаймні знатимемо, наш це клопіт чи загальний.

Це здалося доброю порадою. Тож м-р Маррі й Шеклтон залишили в крамниці конторського хлопчину, а самі, вдягнувши капелюхи, вийшли надвір під дощ і вітер. Найближча книгарня була на Піккаділлі й належала Едвардсу й Скіттерінґу. На порозі довелося пригальмувати, випускаючи з дверей лакея в блакитній лівреї. У руках той ніс високий стіс книжок.

М-рові Маррі і сам лакей, і його ліврея здалися знайомими, але не встиг він над цим замислитись, як слугу вже наче вітром здуло.

Усередині вони заскочили м-ра Едвардса за серйозною розмовою з Джоном Чилдермассом. Коли з’явилися книгарі, м-р Едвардс озирнувся з винуватим виразом, а Чилдермасс поводився, як зазвичай.

— О, містере Маррі! Радий вас бачити, сер. Ви мене врятували від прогулянки під дощем.

— Що це коїться? — вимогливо звернувся до них м-р Маррі. — Що ви робите?

— Робимо? Просто містер Норрелл придбав декілька книг. От і все.

— Ха! Якщо ваш хазяїн надумав задушити книжку містера Стрейнджа в зародку та скупити всі її примірники, мушу вас розчарувати. Хоч містер Норрелл і вельми заможна людина, та навіть його статкам настане край, бо книжки я можу друкувати так швидко, як він спорожнятиме крамницю.

— Ні, — сказав Чилдермасс. — Не зможете.

М-р Маррі звернувся до м-ра Едвардса:

— Роберте, Роберте! Навіщо ти їм дозволяєш збиткуватися над собою?

— Пробачте, містере Маррі, — відповів сердешний м-р Едвардс, — але книжки постійно зникали. Я мусив повернути гроші понад тридцятьом людям. Мені загрожував величезний збиток. Аж ось нагодився містер Норрелл і запропонував викупити весь мій запас Стрейнджевої книжки за хорошу ціну, тому я…

— Хорошу ціну? — не витримав Шеклтон. — Хорошу? Що в ній, по-вашому, хорошого? Хто їх, по-вашому, закляв, щоб вони зникали?

— Чиста правда! — згодився м-р Маррі і, повернувшись до Чилдермасса, промовив: — Ви ж не будете заперечувати, що це все справа Норреллових рук?

— Ні-ні, навіть навпаки. Містер Норрелл залюбки визнає свою відповідальність. На це він має цілу низку причин і з радістю їх повідомить усім, хто воліє слухати.

— Що ж це за причини? — холодно поцікавився м-р Маррі.

— Смію припустити, все ті ж самі, — відповів Чилдермасс, чи не вперше уникаючи чужого погляду. — Він саме готує лист, у якому все пояснить.

— І гадаєте, я вдовольнюся тою відповіддю? Лист із вибаченнями?

— Вибаченнями? Боюся, якраз вибачень там буде небагато.

— Я поговорю зі своїм адвокатом, — промовив м-р Маррі. — Сьогодні же.

— Звичайно, поговоріть. На менше ми й не розраховували. Та хай там як, а містер Норрелл не хотів би, щоб ви через усе це втрачали гроші. Щойно ви надасте мені відомості, скільки вам коштував цілий наклад книжки містера Стрейнджа, я вповноважений виписати на ваше ім’я вексель для відшкодування всієї суми.

Це було несподівано. М-р Маррі розривався між бажанням нагрубити Чилдермассу та усвідомленням того, що м-р Норрелл позбавляв його грошей і мав би чесно їх відшкодувати.

Шеклтон крадькома тицьнув м-ра Маррі під ребро, щоби той не гарячкував.

— А як же мої прибутки? — запитав м-р Маррі, намагаючись виграти час.

— Ви хотіли б і це врахувати? Думаю, це справедливо. Я поговорю з містером Норреллом.

Чилдермасс відкланявся й покинув книгарню.

Ніяких причин баритися не було і в м-ра Маррі з Шеклтоном. Тільки вони ступили надвір, видавець звернувся до книгаря й промовив:

— Біжіть на Темз-стрит… — (На тамтешніх складах м-р Маррі зберігав свій товар.) — …і з’ясуйте, чи лишилась хоч одна книжка містера Стрейнджа. Джексонові на слово не вірте. Нехай покаже, ви маєте все побачити на власні очі. Скажіть, я велів усе перелічити, а за годину чекаю повний звіт.

Коли м-р Маррі повернувся на Албермарл-стрит, то застав у крамниці трьох молодих людей, які тинялися по ній без діла. Забачивши власника, вони вмить позакривали книжки, оточили його і заговорили водночас. Природно, м-р Маррі припустив, що вони прийшли в тій же справі, що й м-р Ґрін, і позаяк двоє з відвідувачів були дуже високі, і всі троє — обурені, він занервував та подав знак конторському хлопчині, щоб той біг по допомогу. Хлопчина навіть не зрушив із місця: він із незвичною для себе цікавістю спостерігав, як розгортаються події.

Молоді люди видавали розлючені крики, як-от «Останній мерзотник!» і «Негідний паскудник!», від яких м-р Маррі бентежився тільки сильніше. За якусь мить книгопродавець нарешті збагнув, що адресовано ці знущання не йому, а м-ру Норреллу.

— Перепрошую, джентльмени, — промовив він, — якщо вам не завдасть великого клопоту, не могли би ви власкавити мене хоч якимсь поясненням, хто ви такі.

Молоді люди здивувалися. Їм здавалося, все ж таки їх знають трохи краще. Вони представились. Це були троє наказних спудеїв Стрейнджа: Генрі Пурфуа, Вільям Гедлі-Брайт і Том Леві.

Генрі Пурфуа і Вільям Гедлі-Брайт були високі й вродливі, а Том Леві — дрібний і субтильний, з чорною чуприною та очима. Як вище вже мовилося, перші належали до високородної англійської аристократії, а от пращури Тома, колишнього вчителя танців, усі були родом з гебреїв. На щастя, ні Гедлі-Брайт, ні Пурфуа не переймалися ні рангами, ні походженням. Вони знали, що Том найбільш обдарований поміж них, покладалися на його думку в усіх питаннях магічної науки, а також, як не рахувати звертання до нього на ім’я (тоді, як він їх називав лише «містер Пурфуа» і «містер Гедлі-Брайт») та очікувань, що він попідбирає всі забуті ними книжки, ставились до нього як до рівні.

— Ми не можемо сидіти склавши руки поки цей мерзотник, ця потвора нищить шедевр містера Стрейнджа! — заявив Генрі Пурфуа. — Дайте нам якесь завдання, містере Маррі! Більшого ми не просимо!

— І якби це завдання дозволяло ненароком проштрикнути містера Норрелла гострою шаблею, то ціни б йому не було, — додав Вільям Гедлі-Брайт.

— Може хтось із вас рушити за містером Стрейнджем і вернути його назад? — запитав м-р Маррі.

— Аякже! У нас для цього є Гедлі-Брайт! — проголосив Генрі Пурфуа. — Він же колись служив ад’ютантом герцога під Ватерлоо. І найбільше в світі любить ганяти верхи на карколомній швидкості.

— Вам відомо, куди вирушив містер Стрейндж? — запитав Том Леві.

— Два тижні тому він був у Женеві, — відповів м-р Маррі. — Сьогодні вранці я одержав від нього листа. Можливо, він досі там. Або вже вирушив до Італії.

Відчинилися двері, і всередину зайшов Шеклтон, перука якого вкрилася краплями, ніби численними скляними намистинками.

— Усе гаразд, — заявив він з порога м-ру Маррі. — Усі книжки в тюках.

— Ви їх бачили на власні очі?

— Звісно. Смію припустити, навіть у магічний спосіб не так легко змусити щезнуть десять тисяч книжок.

— Мені би вашого оптимізму, — проказав Том Леві. — Перепрошую, містере Маррі, та все, що я чув про містера Норрелла, доводить, що він не покладатиме рук, поки справу не буде зроблено. В нас немає часу ждати на повернення містера Стрейнджа.

Шеклтон здивовано озирнувся на людину, яка так упевнено говорила про магічні справи.

М-р Маррі поквапно представив йому трьох учнів Стрейнджа.

— Як ви гадаєте, скільки ми маємо часу? — поцікавився він у Тома.

— День? Щонайбільше, два. Скільки б не було, до повернення містера Стрейнджа ми не дотягнемо. Думаю, містере Маррі, ви повинні доручити це нам, а ми вже спробуємо щось вичаклувати супроти Норреллової магії.

— А такі закляття існують? — М-р Маррі з сумнівом подивився на магів-новачків.

— О, сотні! — відповів Генрі Пурфуа.

— І вони вам відомі? — запитав м-р Маррі.

— Нам відомо про них, — озвався Гедлі-Брайт. — Можливо, разом нам удасться скласти яке-небудь пристойне заклинання. От би зрадів містер Стрейндж, якби нам вдалося, поки він повернеться з материка врятувати його книжку! Ото б у нього з подиву очі на лоба полізли!

— А як щодо отієї Пейлової чаровницької штуки, як там її? — запитав Генрі Пурфуа.

— Я зрозумів, про що йдеться, — закивав Вільям Гедлі-Брайт.

— Це дуже сильний засіб доктора Пейла, — пояснив Генрі Пурфуа м-ру Маррі. — З його допомогою закляття можна обернути проти того, хто його наклав. Почнуть зникати книжки в самого містера Норрелла, або ж їхні сторінки спорожніють! Зрештою, саме на це він і заслуговує!

— Не думаю, що містер Стрейндж зрадіє, коли, повернувшись додому, дізнається, що ми знищили найціннішу магічну книгозбірню в усій Англії, — проказав Том. — Крім того, Пейлові віддзеркалення та захист потребують квіліфона[322].

— Чого? — перепитав м-р Маррі.

— Квіліфона, — пояснив Вільям Гедлі-Брайт. — У трактатах доктора Пейла повно апаратів для чарування. Здається, квіліфон — то ніби покруч сурми і двозубої виделки…

— …а згори в нього чотири металеві кулі, які постійно обертаються, — додав Генрі Пурфуа.

— Зрозуміло, — проказав м-р Маррі.

— На квіліфон піде забагато часу, — твердо заявив Том. — Мені здається, краще звернути увагу на профілаксис[323] де Чипа[324]. Він не потребує багато часу, і якщо його правильно накласти, то він стримає Норреллову магію на досить тривалий час і дасть нам змогу доправити звістку Стрейнджу.

Цієї миті відчинилися двері, і в крамницю зайшов неохайний на вигляд парубійко в шкіряному фартуху. Він трохи зніяковів від того, що погляди зусібіч звернулися до нього. Тому смикнувся, ледве вклонившися, передав Шеклтону клаптик паперу і хутко зник.

— Що там, Шеклтоне? — запитав м-р Маррі.

— Повідомлення з Темз-стрит. Там зазирнули до книжок. Вони всі порожні — на сторінках не лишилося ні слова. Мені шкода, містере Маррі, але «Літопису й чину англійської магії» більше не існує.

Вільям Гедлі-Брайт глибоко запхав руки в кишені й тихо присвиснув.

Спливали години, і невдовзі стало зрозуміло, що в обігу не збереглося жодного примірника Стрейнджевої книжки. Вільям Гедлі-Брайт і Генрі Пурфуа наполягали на тому, щоби викликати містера Норрелла на дуель, але їм пояснили, що м-р Норрелл — літній джентльмен, який рідко займається фізичними вправами, і його зроду не бачили ані з шаблею, ані з пістолем. І якщо його викличе на дуель чоловік у розквіті сил (чи навіть солдат), це за жодних обставин не назвуть ані відстоюванням справедливості, ані захистом честі. Гедлі-Брайт і Пурфуа прийняли цей довід із гідністю, та Пурфуа все одно не хотів здаватись і обвів кімнату сповненим надії поглядом, шукаючи персону настільки ж немічну, як і м-р Норрелл. Він довго розглядав Шеклтона.

Інші друзі Стрейнджа тимчасом висловлювали м-ру Маррі свої співчуття, а подекуди й давали волю гніву на м-ра Норрелла. Приїжджав лорд Портісгед і розповів, що листом повідомив м-ра Норрелла про кінець їхньої дружби, а Ласеллза — про свою відставку з посади редактора «Друзів англійської магії» та відмову від передплати.

— Відтак, джентльмени, — повідомив він учнів Стрейнджа, — я тепер належу винятково до вашої партії.

Стрейнджеві учні запевнили його милість, що він учинив правильно і ніколи про це не пошкодує.

О сьомій прибув Чилдермасс. Він зайшов у переповнену кімнату стриманий і спокійний, немовби переступив поріг церкви.

— Які ваші збитки, містере Маррі? — запитав він, дістав записник, взяв перо зі столу видавця та вмочив його в чорнило.

— Заберіть свого нотатника, містере Чилдермассе, — промовив м-р Маррі. — Мені не потрібні ваші гроші.

— Справді? Стережіться, сер. Ви надто піддаєтеся впливу цих джентльменів. Дехто з них іще молодий і не несе ніякої відповідальності ні за що… — Чилдермасс подарував холодний погляд трьом Стрейнджевим учням і кільком офіцерам в одностроях, що були тут же в кімнаті. — Інші й без того багаті, і сто фунтів доходу чи витрат їм однаково байдужі. — Тут Чилдермасс поглянув на лорда Портісгеда. — Але ви, містере Маррі, людина ділова, тому думати мусите по-діловому.

— Ха! — М-р Маррі схрестив руки на грудях й тріумфально поглянув на Чилдермасса єдиним здоровим оком. — Вам здалося, ніби я конче потребую коштів? Та ви помилилися. Цілий вечір друзі містера Стрейнджа пропонують мені гроші в кредит. Гадаю, мені би навіть вистачило почати все з нуля, якби в цьому була потреба! Та я хочу передати вами звістку для містера Норрелла. А саме: врешті-решт йому доведеться заплатити, але вже на наших умовах. Не його. І ми маємо намір змусити його оплатити нове видання. Він оплатить рекламу книжки свого суперника. Гадаю, це завдасть йому болю дошкульнішого, ніж будь-що інше.

— Звісно! Ну що ж, чекайте-чекайте, — сухо відказав Чилдермасс і розвернувся до дверей. Але завмер, розглядаючи килим, неначе сперечався сам із собою. — Скажу вам так. Книжку знищено не остаточно, що б ви собі не думали. Я розклав свої карти й запитав їх, чи лишилися якісь примірники. Карти говорять, що два. Один у Стрейнджа й один у Норрелла.

Весь наступний місяць у Лондоні тільки й говорили про дивовижу, вчинену м-ром Норреллом, щоправда думки містян поділилися: вони не могли погодитися, що гірше — шкідливість Стрейнджевої книжки, а чи злостивість м-ра Норрелла. Покупці, які втратили свої примірники, не тямилися з люті, і магу не вдалося поправити своєї репутації, хоча він відправив слуг до оселі кожного з ображених із гінеєю (вартістю книжки) та листом, де він пояснював причини, з яких повинен був змусити примірники щезнути. Чимало кого це образило ще більше, й вони негайно позверталися до своїх адвокатів, щоб ті подали на м-ра Норрелла в суд[325].

У вересні міністри повернулися в Лондон зі своїх заміських резиденцій, і цілком природно, що екстраординарна поведінка м-ра Норрелла стала однією з гарячих тем їхньої першої зустрічі.

— Коли ми тільки найняли містера Норрелла займатися магією від нашого імені, — заявив один із них, — то не надали йому права втручатися заклинаннями в приватне життя людей та їхню власність. Я навіть почасти шкодую, що ми так і не запровадили той магічний суд, про який він завжди торочить. Як там зветься?..

— Cinque Dragownes, — відповів сер Волтер Поул.

— Він же, певно, винен у якомусь магічному злочині?

— Звичайно! Але я не маю ані найменшої гадки, що то за злочин. Можливо, це відомо Джонові Чилдермассу, та я сумніваюся, що він нам скаже.

— Це не має ніякого значення. У загальних судах проти нього вже є кілька справ за крадіжку.

— Крадіжку! — здивовано повторив інший міністр. — Я приголомшений, що людину, яка так добре послужила своїй батьківщині, будуть судити за такий ниций злочин!

— Чому ж? — перепитав перший. — Він сам у всьому винний.

— Проблема полягає в тому, — спробував пояснити сер Волтер, — що на свій захист у суді він обов’язково щось скаже про природу англійської магії. А фахово заперечити йому не зможе ніхто, крім Стрейнджа. Думаю, нам варто зберігати терпіння й чекати, поки Стрейндж не повернеться.

— Звідси наступне питання, — втрутився інший міністр. — В Англії лише двоє магів. Як можна вирішити, хто з них має рацію? Хто винесе вирок про це?

Міністри збентежено перезирнулись.

І тільки лорд Ліверпуль, прем’єр-міністр, здавалося, зберігав незворушність.

— Пізнаємо їх, як і всіх інших людей, — проголосив він, — «по їхніх плодах»[326].

Запанувала тиша, і міністри замислилися про досадні плоди, якими вже розродився м-р Норрелл: гординю, крадіжку й злобу.

Дійшли згоди про таке: найперше, в приватному порядку, міністр внутрішніх справ переговорить із м-ром Ласеллзом та попросить його передати м-ру Норреллу, що прем’єр-міністр та всі інші міністри вкрай невдоволені його вчинками.

Нібито більше тут обговорювати було нічого, але міністри не могли перейти до іншої теми, не поласувавши дрібкою чуток. Усі вже знали, що м-ра Норрелла покинув лорд Портісгед. А сер Волтер поділився новиною про те, що Чилдермасс (який усе ще справляв враження тіні свого хазяїна) став дрейфувати в сторону від м-ра Норрелла і як незалежна особа завірив був зібрання друзів м-ра Стрейнджа в тому, що не всі примірники книжки знищено. Сер Волтер глибоко зітхнув:

— Ніяк не можу спекатися думки, що в багатьох відношеннях це найгірший знак з усіх. Норрелл і раніше погано розбирався в людях, і тепер його покинув Стрейндж, за ним — Джон Маррі і тепер от Портісгед. Якщо й Чилдермасс розсвариться із Норреллом, лишиться один Генрі Ласеллз.

Того вечора всі Стрейнджеві друзі сіли й написали йому сповнені гніву листи. До Італії пошта йтиме два тижні, але Стрейндж так часто переїжджав, що на його пошуки в листонош могло піти ще стільки ж часу. Спершу Стрейнджеві друзі були певні, що як тільки маг прочитає послання, то вмить вирушить додому, в Англію, розпалений люттю і готовий змагатися із Норреллом по судах та газетах. Проте вересень приніс їм звістку, яка змусила припустити, що повернення Стрейнджа доведеться ще почекати.

Поки маг подорожував у напрямку Італії, складалося враження, що він переважно в доброму гуморі. Його листи сповнювали веселі дурнички. От тільки з прибуттям на місце його настрій вельми змінився. Уперше після Арабеллиної смерті він не мав ніякої роботи, і його нічого не відволікало від думок про удівство. Стрейнджа нічого не звеселяло, і кілька тижнів складалося враження, ніби він знаходив хоч якусь розраду в постійних переїздах[327]. У вересні маг дістався Ґенуї. Це місто сподобалося йому трохи більше від інших, і він тут пробув майже тиждень. В його готель поселилася англійська родина. І хоча раніше він заявляв серу Волтеру, що має намір уникати товариства геть усіх англійців за кордоном, Стрейндж завів із ними знайомство. Вже скоро в Англію полетіли листи, сповнені похвал вихованості, розуму й доброті Ґрейстілів. Наприкінці тижня він подався у Болонью, але та його нічим не порадувала, тому маг незабаром повернувся в Ґеную, де прожив із Ґрейстілами до кінця місяця, коли вони всі гуртом вирішили їхати до Венеції.

Звісно, Стрейнджеві друзі дуже зраділи, що він знайшов собі таке приємне товариство, але їх не могли не заінтригувати згадки про доньку цього сімейства, юну й незаміжню, чиє товариство маг, схоже, цінував понад будь-яке інше. Одна й та сама думка одночасно вигулькнула в головах одразу кількох його друзів: а раптом Стрейндж знов ожениться? Вродлива молода дружина могла зцілити його похмурий настрій краще від усього іншого. І що найважливіше — вона могла відволікти його думки від темної бентежної магії, яку він, схоже, твердо вирішив пізнати.

А от шлях м-ра Норрелла видався тернистішими від Стрейнджевого. Такий собі джентльмен на прізвище Найт відкрив школу для магів на Генріетта-стрит у Ковент-Ґардені. Сам м-р Найт магії не практикував і навіть не вдавав, що вміє це. У своїй рекламі він пропонував молодим джентльменам «ретельне вивчення теоретичної магії та англійської магічної історії за тими самими принципами, які сповідував Найясніший Маг, м-р Норрелл, під час настановлення свого Блискучого Учня, Джонатана Стрейнджа». М-р Ласеллз написав м-рові Найту гнівного листа, в якому заявив, що школа м-ра Найта не може сповідувати вищеозначені принципи, оскільки відомі вони лише м-ру Норреллу і м-ру Стрейнджу. Ласеллз погрожував м-рові Найту викриттям його шахрайства, якщо той негайно не розпустить свій заклад.

У відповідь м-р Найт склав якнайчемнішого листа, в якому просив дозволити йому не погодитись. За його словами, якраз навпаки, учительська система м-ра Норрелла добре відома. Він скерував увагу м-ра Ласеллза на сторінку 47 осіннього числа «Друзів англійської магії» за 1810 рік, де лорд Портісгед проголошував, що єдиною основою для освіти магів, яку схвалював м-р Норрелл, була система Френсіса Саттон-Ґроува. Називаючи себе палким шанувальником м-ра Норрелла, м-р Найт придбав був примірник трактату Саттон-Ґроува «De Generibus Artium Magicarum Anglorum» і ретельно його вивчив. Користуючись нагодою, він цікавився, чи не відмовить м-р Норрелл стати гостьовим викладачем школи і читати в ній лекції. М-р Найт мав намір навчати чотирьох молодих людей, але його засипали клопотаннями про навчання в школі і тепер він мусив орендувати додатковий будинок, щоб було де усіх розмістити, а також найняти більше вчителів на роботу. Він також планував організувати схожі школи в Баті, Честері та Ньюкаслі.

Гірше від шкіл були крамниці. Кілька закладів у Лондоні взялися торгувати приворотами, магічними дзеркалами й срібними тарелями, які, за словами виробників, були створені спеціально для показу видінь. М-р Норрелл робив усе що міг, аби спинити цю торгівлю, писав проти неї інвективи у «Друзях англійської магії», переконував редакторів усіх інших магічних видань, на які він мав хоч якийсь уплив, друкувати статті з поясненнями, що ніколи й ніде не існувало такої речі, як магічне дзеркало і що для магії з допомогою дзеркал (різновидів якої і так небагато, а м-р Норрелл не схвалював жодного) магам потрібні звичайні люстерка. Але магічний крам розлітався немов гарячі пиріжки — продавці тільки й встигали виставляти його на полицях. Дехто навіть став подумувати, чи не покинути звичайний для своїх магазинів товар і не перейти на торгівлю винятково магічними речами.

51

Сімейство на ймення Ґрейстіл

жовтень — листопад 1816 року

Джонатан Стрейндж — серові Волтеру Полу

Кампо Санта-Марія-Дзобеніго, Венеція

16 жовтня 1816 року

У Местрі ми залишили terra firma[328] на двох ґондолах. Міс Ґрейстіл із тітонькою мали попливти на одній, а ми з доктором — на іншій. Але чи моя італійська була плутаною, і ґондольєри не зрозуміли мене до пуття, чи коробки та валізи міс Ґрейстіл вимагали інакшого розташування — направду не знаю, — але сталося зовсім не так, як ми планували. Перша ґондола плавно вислизнула з лагуни з усіма Ґрейстілами, а я все ще лишився на березі. Доктор Ґрейстіл, вистромивши голову з човника, горланив щирі вибачення, поки сестра, яка, схоже, трохи побоювалася води, не затягнула його назад. Випадок цей хоч і був цілком дрібничковим, все ж засмутив мене і на кілька хвилин я зробився жертвою найхворобливіших страхів та видив. Я дивився на ґондолу, що лишилась. Знаю, багато вже мовилося про похоронний її вигляд — щось середнє між труною та човном. Але тоді мені думку спало дещо зовсім інше. Я збагнув, ґондола нагадує мені пофарбовані в чорне і чорними ж завісами прикрашені скриньки фокусників з мого дитинства. У такі скриньки лжечародії складали взяті у сільського люду носовички, монети та медальйони. Часом предмети зникали назавжди, через що чародій завжди неабияк побивався, «бо ж, сер, духи-фейрі — створіння легковажні та капосні». У кожної відомої мені в дитинстві няньки чи кухарки обов’язково була тітка, що знала жінку, сина двоюрідної сестри якої засунули в таку скриньку і більше ніколи не бачили. Коли я стояв на причалі в Местрі, то вжахнувся, уявивши, як Ґрейстіли прибудуть до Венеції та, зазирнувши до ґондоли, яка мала би доправити мене, нічого там не знайдуть. Думка ця так заволоділа моєю уявою, що кілька хвилин у голові не було нічого, крім неї, а в очах стояли сльози — що, певно, яскраво засвідчує, яким я зробився знервованим. Вельми смішно для чоловіка турбуватися тим, що він може зникнути. День хилився до вечора, ґондоли були чорними, як ніч, і такими само сумними, хоча небо сповнила найхолодніша та найблідавіша блакить. Стояла цілком безвітряна погода, і море було дзеркалом неба. Безкраї простори холодного світла розгорталися і над нами, і під нами. А місто, до якого ми наближалися, не освітлювали ані відблиски неба, ані мерехтіння лагуни, й воно здавалося нагромадженням тіней веж та шпилів, що стоять в осяяній воді й виблискують крихітними вогниками. Що ближче до Венеції ми підпливали, то більше траплялося усілякого сміття — трісок, жмутків сіна, помаранчевих шкурок та капустяних качанів. Я поглянув униз і на мить — лише на одну мить — помітив примарну руку. Утім, я справді повірив, що там, під товщею брудної води пливе жінка, яка намагається виринути на поверхню. Звісно, то була лише біла рукавичка, але страх мене сповнив неабиякий. Та нема чого хвилюватися за мене. Я собі маю добре заняття, працюю над другим томом «Літопису та чину», а вільний час переважно проводжу у товаристві Ґрейстілів. Ці люди вам би сподобались — вони веселі, незалежні та освічені. Зізнаюсь, я трохи дратуюся через відсутність звісток про те, як прийняли перший том. Я цілком певен, що на нього чекає справжній тріумф, — я точно знаю, що коли Н. прочитає мою книжку, то впаде додолу у нападі ревнощів з піною на губах, — але так хочеться, щоб хтось написав мені про це.

Джонатан Стрейндж — Джонові Маррі

Кампо Санта-Марія-Дзобеніґо, Венеція

27 жовтня 1816 року

…від вісьмох різних людей про те, що зробив Норрелл. О, я міг би розлютитися. Я міг би, наважуся сказати, змусити й себе, і своє перо до розлогої тиради — але для чого, зрештою? Я більше не буду слідувати забаганкам цього безсоромного людця. Я повернуся до Лондона на початку весни, як і планував, і тоді ми випустимо нове видання. Ми звернемося до адвокатів. Не він один має друзів. Хай пояснить у суді (якщо наважиться), чому він вирішив, ніби англійці — малі діти, яким не варто знати те, що знали їхні предки. А коли він знову посміє використати проти мене магію, то я відповім так само, і ми нарешті побачимо, хто насправді Найвеличніший Маг цієї Доби. Гадаю, містере Маррі, вам найліпше буде видрукувати значно більший наклад, ніж досі: про горезвісну Норреллову магію знають уже всі, тож переконаний, що люди захочуть поглянути на книгу, яка призвела до такого. До речі, перш, ніж ви друкуватимете нове видання, нам треба буде внести деякі правки. У книжку закралося кілька неприпустимих помилок. Шостий та сорок другий розділи геть погані…

Сер Волтер Поул — Джонатанові Стрейнджу

Гарлі-стріт, Лондон

1 листопада 1816 року

…Тітус Воткінс, що торгує книгами біля собору святого Павла, надрукував безглузду книженцію і видає її за втрачений Стрейнджів «Літопис і чин англійської магії». Лорд Портісгед каже, що половина тексту списана з Абсалома[329], а інша — цілковита дурниця. Портісгед гадає, що для вас образливіше, — Абсалом чи нісенітниця? Як добрий друг Портісгед, де тільки може, викриває цю підробку, але дуже багато людей вже повірили Воткінсу й він, без сумніву, на цьому добряче нажився. Я радий, що вам так подобається міс Ґрейстіл…

Джонатан Стрейндж — Джонові Маррі

Кампо Санта-Марія-Дзобеніґо, Венеція

16 листопада 1816 року

Мій любий Маррі,

Гадаю, вас потішить звістка, що хоча б частково знищення «Літопису і чину англійської магії» вийшло на добро — я замирився з лордом Байроном. Його милість нічого не знає про великі суперечності, які роздирають англійську магію надвоє, та йому й відверто байдуже до того. Але він вельми шанує книжки. Він розповів, що завжди сторожко пильнує, аби ваше надміру обережне перо, містере Маррі, не змінило ані рядка у його віршах чи не поставило замість викличного словечка якесь поважніше. Коли лорд Байрон почув, що за допомогою магії ворог автора стер з лиця землі цілу книгу, він так обурився, що годі й описати. Він надіслав мені довге послання, в якому кляне Норрелла останніми словами. З усіх листів, які я отримував з цієї прикрої нагоди, Байронів — мій улюблений. Жоден англієць не зрівняється з його милістю в мистецтві образ. Близько тижня тому він прибув до Венеції, і ми зустрілися у Флоріана[330]. Визнаю, я побоювався, що він приведе з собою цю пихату молоду особу, місис Клермонт, але вона, на щастя, так і не з’явилася. Вочевидь, лорд Байрон нещодавно порвав із нею стосунки[331]. Нашу нову дружбу скріпила любов до більярду. Я граю, коли міркую про магію, а він, коли пише вірші…

Сонячне світло було холодним і чистим, наче дзенькіт ножа об вишуканий келих для вина. У цьому сяйві стіни церкви Санта-Марія-Формоза біліли, як мушлі чи кості, а тіні на бруківці синіли, ніби море.

Двері церкви прочинилася, і на площу вийшла невеличка компанія. Леді та джентльмени щойно оглядали внутрішнє оздоблення церкви, її вівтарі й реліквії, а тепер ступили на вулицю. Їм кортіло поговорити, тож вони розбавили плюскотливу тишу голосною, радісною розмовою. Кампо Санта-Марія-Формоза їм дуже сподобалася. Фасади споруд так вражали пишністю, що, здавалося, годі підібрати влучні слова для їхнього опису. А ветхість, якої зазнали будинки, мости й церкви, навіть додавали їм шарму. Ці люди були англійцями, тож занепад інших народів видавався їм найприроднішою річчю на світі. Вони належали до нації, благословенної трепетною увагою до власних талантів (і настільки ж великими сумнівами щодо чеснот інших), і геть не здивувалися б, дізнавшись, що самі венеційці були цілковито байдужі до принад власного міста, аж поки не з’явилися англійці і не розповіли їм, наскільки воно чарівне.

Одна леді, висловивши до краю свій захват, заговорила з іншою про погоду.

— Люба, знаєш, коли ми були в церкві, трапилася химерна річ: доки ви з містером Стрейнджем розглядали картини, я визирнула за двері — і чомусь мені здавалося, що дощить. Я ще дуже злякалася, що ти намокнеш.

— Ні, тітонько. Самі погляньте: каміння геть сухе. На ньому нема ні крапельки.

— Що ж, люба, сподіваюся, вітер тобі не дошкуляє. Так і дме у вуха. Якщо тобі незатишно, можемо попросити тата і містера Стрейнджа іти трохи швидше.

— Дякую, тітонько, та мені добре й затишно. Мені подобається бриз, подобається запах моря — він освіжає розум і чуття. Проте, можливо, вам, тітонько, не дуже приємно?

— О ні, люба. Для мене це все такі дрібниці. Я нечутлива, лише за тебе хвилююся.

— Знаю, тітонько, — відповіла дівчина.

Імовірно, юна леді розуміла, що сонячне проміння й бриз, які так вдало підкреслювали красу Венеції, надавали її каналам такої глибокої блакиті, а її мармуру — таємничого блиску, так само — чи майже так само — підкреслювали й дівочу красу. Ніщо не могло так привернути увагу до майже прозорої шкіри міс Ґрейстіл, як швидка гра світла і тіні. Ніщо так не пасувало до її білої муслінової сукні, як легкий бриз, котрий розвівав її.

— А тепер, — мовила тітонька, — тато показує містерові Стрейнджу ще якусь цікавинку. Флоро, люба, чи не хочеш і собі подивитися?

— Я вже надивилася. Ходіть самі, тітонько.

Тітка хутенько перейшла на інший бік невеликої площі, а міс Ґрейстіл повільно ступила на маленький білий міст просто біля церкви, і почала роздратовано тицяти кінчиком білої парасольки поміж каменями бруківки, шепочучи до себе:

— Я вже надивилася. О, як я вже надивилася!

Утім, здається, від повторення цього таємничого вигуку дівчині легше не стало: вона тільки поринула у ще глибшу меланхолію й частіше зітхала.

— Ви сьогодні дуже тихі, — зненацька мовив Стрейндж.

Дівчина була вражена: вона й не знала, що маг так близько.

— Справді? Я не помічала.

Вона уважно розглядала краєвид і якийсь час мовчала. Стрейндж сперся на місточок, склав руки на грудях і пильно дивився на міс Ґрейстіл.

— Тихі, — повторив він, — і, гадаю, трохи засмучені. Тож я просто мушу з вами поговорити.

Міс Ґрейстіл мимоволі всміхнулася.

— Мусите? — перепитала вона. Але, здавалося, сама потреба говорити й усміхатися завдавала болю, а тому вона зітхнула і знову відвернулася.

— Звісно. Бо коли на мене нападає меланхолія, ви беретеся розповідати всілякі веселі історії, що лікують тугу, тож тепер я маю так само подбати про вас. Саме такою і є дружба.

— Відкритість і щирість, містере Стрейндже. Ось на чому, гадаю, має ґрунтуватися дружба.

— Схоже, ви вважаєте мене замкнутим. На вашому обличчі написано, що таки вважаєте. Може, й ваша правда, проте я… Річ у тім, що… Ні, смію припустити, таки ваша правда. Гадаю, мій фах трохи схиляє до…

Міс Ґрейстіл урвала його.

— Я не мала наміру робити закиди в бік вашого фаху. У жодному разі. Кожна справа має свої таємниці. Якраз це, на мою думку, дуже природно.

— Тоді я не розумію вас.

— Це не має значення. Ходімо до тата й тітоньки.

— Ні, зачекайте, міс Ґрейстіл, так діла не буде. Хто ж наставить мене на шлях праведний, коли я з нього зійду, якщо не ви? Скажіть-но: кого, на вашу думку, я обдурюю?

Трохи помовчавши, міс Ґрейстіл мимохіть відповіла:

— Може, вашу вчорашню подругу?

— Мою вчорашню подругу? Що ви маєте на увазі?

Міс Ґрейстіл мала дуже нещасний вигляд.

— Молоду жінку в ґондолі, яка так прагнула поговорити з вами і яка — цілих пів години — не хотіла нікого підпускати.

— А! — Стрейндж усміхнувся і похитав головою. — Ні, ви зовсім хибно все витлумачили. Ця жінка — не моя подруга, а лорда Бай-рона.

— Ой… — міс Ґрейстіл трішки зашарілася. — Ця юна леді здалася доволі схвильованою.

— Її засмучує поведінка його милості, — знизав плечима Стрейндж. — Та й кого б вона тішила? Тож вона хотіла дізнатися, чи можу я якось вплинути на його милість, і знадобилося чимало зусиль, аби переконати її, що в усій Англії навряд чи вистачить магії для такого діяння.

— Ви образилися.

— Зовсім ні. Гадаю, тепер ми трохи ближче до розуміння, яке ви вважаєте ґрунтом справжньої дружби. Потиснете мені руку?

— Залюбки, — відповіла вона.

— Флоро? Містере Стрейндже? — вигукнув, підійовши до них, доктор Ґрейстіл. — А це що таке?

Міс Ґрейстіл трохи збентежилася. Для неї надзвичайно багато важило, щоб тітонька і батько були про м-ра Стрейнджа високої думки. Дівчина не хотіла, аби вони дізналися, що вона сама запідозрила його в непорядності. Міс Ґрейстіл вдала, що не почула батькового запитання, й почала жваво розповідати про картини у Скуолі ді Джорджо дельї Ск’явоні, які їй кортіло побачити.

— Направду це зовсім поруч. Ми можемо сходити просто зараз. Сподіваюся, ви підете з нами? — запитала вона у Стрейнджа.

Стрейндж сумно всміхнувся до неї:

— На мене чекає робота.

— Ваша книга? — поцікавився д-р Ґрейстіл.

— Не сьогодні. Я прагну з’ясувати магію, яка могли би викликати мені на службу духа-фейрі. Я вже збився з ліку, скільки разів намагався цього домогтися — і скількома способами. І, звісно ж, без найменшого успіху. Така вже лиха доля новочасного мага! Закляття, до яких колись без зусиль вдавалися найдрібніші англійські чарівники, нині настільки недоступні, що ми б’ємося у відчаї, аби їх повернути. У Мартіна Пейла було двадцять вісім слуг-фейрі. А я вважав би за щастя мати хоча б одного.

— Фейрі! — вигукнула тітонька Ґрейстіл. — Але всі кажуть, що вони дуже підступні створіння! Невже ви певні, містере Стрейндже, що хочете обтяжити себе таким лихим супутником?

— Люба тітонько! — заперечила міс Ґрейстіл. — Містер Стрейндж знає, що робить.

А проте тітка Ґрейстіл твердо заповзялася підкріпити свою думку прикладом, тому завела оповідку про річку, що протікала в дербіширському селі, де вони з д-ром Ґрейстілом виросли. Давно колись ту річку зачарували фейрі, тож зі шляхетного потоку вона обернулася на тихий струмочок; і хоча трапилося те сотні років тому, місцевий люд усе пам’ятав і обурювався. Селяни досі говорили про майстерні й заводи, які могли б тут заснувати, якби річка була досить потужною[332].

Стрейндж поштиво вислухав, а коли тітонька Ґрейстіл договорила, відказав:

— О, певно, це так і було! Фейрі від природи сповнені злостивості, та й керувати ними вельми непросто. Якщо я таки досягну успіху, то, безперечно, ретельно дбатиму, з ким матиме справу мій фейрі — чи мої фейрі. — Він кинув погляд на міс Ґрейстіл. — Проте їхні знання й сили настільки великі, що маг не може легковажно відкидати їхню допомогу — звісно, якщо це не Ґілберт Норрелл. Кожен фейрі, що коли-небудь жив на білім світі, має більше магії у голові, руках і серці, аніж найвеличніша з магічних бібліотек[333].

— Невже? — здивувалася тітка Ґрейстіл. — Що ж, вельми цікаво.

Д-р Ґрейстіл і тітка Ґрейстіл побажали Стрейнджеві успіху в магічних справах, а міс Ґрейстіл нагадала, що він обіцяв якось сходити з нею поглянути на фортепіано, яке нібито здавав у оренду один антиквар, що мешкав неподалік від Кампо Сант-Анджело. По тому Ґрейстіли вирушили далі, насолоджуватися принадами дня, а Стрейндж повернувся до свого помешкання біля Санта-Марії-Дзобеніґо.

Більшість англійських джентльменів, що нині відвідують Італію, зазвичай пишуть вірші чи подорожні нотатки про свою мандрівку — або ж малюють шкіци. Італійцям, які воліють здавати помешкання таким гостям, радять надавати їм кімнати, де зручно досхочу віддаватися цим заняттям. Стрейнджів хазяїн, наприклад, запропонував магові маленьку затінену кімнату попід дахом. Там стояли старовинний столик, якому правили за ніжки чотири різьблені грифони, капітанське крісло, розфарбований дерев’яний сервант, схожий на церковний, і дерев’яна фігура заввишки два чи три фути, що височіла на постаменті. То була постать усміхненого чоловіка, який тримав у руці щось кругле і червоне — може, яблуко, може, гранат, а може — взагалі червоний м’яч. Важко було навіть уявити, звідкіля цей джентльмен міг взятися: він був надто життєрадісним як на святого, але недостатньо кумедним як на вказівник до кав’ярні.

Стрейндж виявив, що сервант вологий і запліснявілий, а тому не чіпав його й поскладав книжки та папери стосами на підлозі. Проте з дерев’яною фігуркою він подружився і, працюючи, часом звертався до неї із питаннями на кшталт «А ти якої думки?», «Донкастер чи Беласіс? Що запропонуєш?»[334] чи «Ну, і? Ти його бачиш? Я — ні», а іноді, впадаючи у відчай, кричав: «Та ти можеш помовчати?».

Стрейндж витягнув папірець, на якому нашкрябав закляття. Поворушив губами, як те завжди роблять маги, промовляючи чарівні слова. Завершивши, він роззирнувся кімнатою, немовби трохи сподівався побачити ще когось. Та кого б він не хотів побачити, кімната лишалася порожня. Стрейндж зітхнув, зім’яв закляття в кульку й жбурнув у дерев’яну фігурку. Потім витягнув інший аркуш паперу, зробив кілька нотаток, зазирнув у книжку, підняв з підлоги перший папірець, розрівняв його, повивчав із пів години, постійно смикаючи себе за волосся, а тоді знову зібгав папірець і викинув його у вікно.

Десь удалині задзеленчав дзвін. Похмуре, самотнє відлуння навіювало кожному, хто чув його, думки про покинуті краї, темні небеса й пустища. Певно, щось таке спало на думку й Стрейнджеві, адже він відволікся, припинив працювати і визирнув із вікна, наче хотів пересвідчитися, що Венеція не обернулася на порожню, мовчазну руїну. Та надворі панували звичні метушня й гамір. Сонячні промені вигравали на синій воді. На площі юрмилися люди: венеційські дами йшли до Санта-Марії-Дзобеніґо, пліч-о-пліч крокували австрійські солдати, роззираючись навкруги, власники крамничок нахвалювали свій товар, вуличні хлопчиська чубилися й випрошували милостиню, а коти рушали у своїх таємних справах.

Стрейдж повернувся до роботи. Зняв сурдут і засукав рукави сорочки. Потім вийшов з кімнати й повернувся з ножем і невеликою білою посудиною. Він легенько різонув ножем по руці — й пішла кров. Поставив на стіл посудину, націдив туди крові й зазирнув, ніби перевіряв, чи достатньо. Однак втрата крові вплинула на мага сильніше, ніж він гадав, і в мить слабкості Стрейндж ударив по столу, скинувши миску додолу. Маг вилаявся італійською (дуже вдатна мова для лайки) і роззирнувся, шукаючи, чим би витерти кров.

Неподалік на столі лежав згорнутий шматок білої матерії. То була нічна сорочка, яку Арабелла пошила в перші роки їхнього шлюбу. Не розуміючи, що то, Стрейндж потягнувся до сорочки. Він майже схопив її, аж тут із тіні вийшов Стівен Блек і подав йому ганчірку. Свій рух Стівен супроводив легким напівпоклоном — друга натура добре вишколеного слуги. Стрейндж узяв ганчірку й почав витирати кров (безрезультатно), проте зовсім не помітив Стівенової присутності. Стівен підняв нічну сорочку, розрівняв згини й охайно склав її на стільці в кутку.

Стрейндж упав у крісло, вдарився порізаною рукою об край столу, знову вилаявся і сховав обличчя у долоні.

— Та що ж він узагалі намагається зробити? — пошепки запитав Стівен Блек.

— О, він намагається викликати мене! — заявив джентльмен із будяковим волоссям. — Він хоче поставити мені купу запитань про магію! Утім, любий Стівене, можна й не шепотіти. Він тебе не чує і не бачить. Які ж вони кумедні, ці англійські маги! Усе ходять колами. Коли він намагається отак чарувати, то ніби сідає їсти вечерю, вдягнувши сурдут задом наперед, зав’язавши очі й начепивши відро на голову! Ти коли-небудь бачив, аби я робив такі дурниці? Пускав собі кров і шкрябав слова на папері? Коли я бажаю щось зробити, то просто звертаюся до повітря — чи до каміння — чи сонячного проміння — чи до моря — або ще до чогось і чемно прошу мені допомогти. А оскільки я уклав угоди з цим потужними силами ще тисячі років тому, вони радо виконають усе, про що б я не просив.

— Розумію, — мовив Стівен. — І все ж, яким би нетямущим не був цей маг, йому вдалося досягти успіху. Зрештою, ви ж тут, сер.

— Так, мушу визнати, — роздратовано відповів джентльмен. — Утім, це геть не скасовує, що магія, з допомогою якої мене сюди викликано, груба й незграбна! Та і яка йому з того користь? Ніякої! Я вирішив йому не показуватися, а він не знає жодних чарів, які би змусили мене це зробити. Стівене! Хутко! Перегорни сторінки он тієї книжки! У кімнаті немає протягу, і це його, певно, спантеличить. Ха! Ти поглянь, як він витріщається! Він підозрює, що ми тут, але не бачить нас! Ха-ха! Як же він розлютився! А вщипни-но його добре за шию! Він подумає, що це комар!

52

Стара дама з Каннареджо

кінець листопада 1816 року

Якийсь час перед тим, як д-р Ґрейстіл покинув Англію, він одержав листа від шотландського друга, який уклінно просив, щоб у разі, коли подорож заведе його аж у Венецію, він неодмінно відвідав одну літню даму, яка там мешкає. За словами шотландського друга, це варто зробити хоча би з доброчинності: колись багата, зараз ця старенька дуже бідувала. Д-р Ґрейстіл подумав, що напевно знає, про кого йдеться, і згадав про її химерний, мішаний родовід: чи то наполовину шотландський, наполовину іспанський, чи то ірландсько-гебрейський.

Д-р Ґрейстіл ніколи не відмовлявся від наміру провідати її, але… заїзди, карети, несподівані переміни планів — й, у Венеції він раптом з’ясував, що лист десь загубився, а його зміст він пам’ятав досить туманно. Ніде не збереглося навіть імені старенької дами — лише куций клаптик паперу із вказівкою, де її шукати.

Тітонька Ґрейстіл заявила, що за таких скрутних обставин старенькій дамі найліпше буде заздалегідь послати листа з проханням дозволу провідати її. Хоча безсумнівно, додала вона, те, що вони не знають її імені, здаватиметься дуже дивним і виставить їх усіх у невигідному світлі — мовляв, які ж легковажні ці люди. Д-р Ґрейстіл занервував і довго й ображено сопів та метушився, проте кращого плану не придумав, тому вони негайно склали потрібну записку й хазяйкою передали старенькій дамі.

Тоді сталася перша чудасія, бо їхня хазяйка, прочитавши вказівки на адресу дами, насупилася і з причин, яких д-ру Ґрейстілу не вдалося зрозуміти, відправила записку своєму зятю на острів Джудекка.

За кілька днів цей самий зять — елегантний невисокий венеційський адвокат — особисто зустрівся з д-ром Ґрейстілом і повідомив, що передав записку, як д-р Ґрейстіл і просив, але йому варто знати, що дама мешкає в тій частині міста, яка зветься Каннареджо, — в єврейському гетто. Записку передали особисто в руки поштивому гебрейському джентльмену, але ніякої відповіді не надійшло. Що мав намір далі робити д-р Ґрейстіл? Низенький венеційський адвокат радий був послужити д-р Ґрейстілу в будь-який прийнятний для нього спосіб.

Пізно пополудні міс Ґрейстіл, тітонька Ґрейстіл, д-р Ґрейстіл та адвокат (на ім’я синьйор Тозетті) пливли містом у ґондолі — по тій частині, що зветься на честь святого Марка, де жінки й чоловіки готувалися до вечірніх розваг, — проминаючи причал біля Санта-Марія-Дзобеніґо, де міс Ґрейстіл озирнулася, задивившись на свічку у віконці, яке могло належати Джонатану Стрейнджу, — проминаючи Ріальто, де тітонька Ґрейстіл заходилася цокати язиком і зітхати, нарікаючи на зграйки босоногих дітей, яким би не завадило взутись.

Вони покинули ґондолу в Ґетто-Нуово. Навіть на тлі старої та химерної архітектури Венеції тутешні будинки здавалися древніми й химородними, ніби чудернацькість і старожитність були єдиним доступним крамом для місцевих торговців, так що з них і спорудили житло. Меланхолійні вулиці Венеції відрізнялися тут особливим характером, неначе єврейська та ґойська зажура готуються за різними рецептами. Все навколо виглядало дуже просто, і навіть двері, в які постукав синьйор Тозетті, були досить темними й скромними, щоб зійти за вхід до будинку зібрань англійських квакерів.

Відчинив слуга, гості пройшли в темні покої, обшиті пересохлими, старими на вигляд дерев’яними панелями, що пахли нічим іншим як морем.

Із кімнати далі вели ледве прочинені двері. Зі свого місця д-р Ґрейстіл бачив старовинні пошарпані книжки в тонких шкіряних оправах, срібні канделябри зі значно більшою кількістю свічок, ніж прийнято в Англії, та загадкові коробочки з полірованого дерева, певно, якось пов’язані з релігією гебрейського джентльмена. На стіні, похнюпившись, так що обличчя зовсім не було видно, висіла лялька чи маріонетка розміром зі справжнього чоловіка, з велетенськими долонями й ступнями, але вбрана, як жінка.

Слуга вислизнув у ці двері поговорити з хазяїном. Д-р Ґрейстіл шепнув сестрі, що слуга справляє пристойне враження. Так, відповіла йому тітонька Ґрейстіл, за винятком того, що той не носить сурдута. Також тітонька Ґрейстіл відзначила, що, за її спостереженнями, слуги-чоловіки інколи виходять до гостей у самій сорочці, й тим частіше це трапляється, коли вони служать в неодружених хазяїв, котрі забувають боротися з такою звичкою. Причини цього тітонька Ґрейстіл збагнути не могла. Вона припустила, що гебрейський джентльмен — удівець.

— О! — вигукнув д-р Ґрейстіл, зазираючи в дверну шпарину. — Ми перебили йому вечерю.

Солідний гебрейський джентльмен був убраний в довгий, запилюжений чорний сурдут, мав густу кучеряву бороду зозулястої барви і чорну ярмулку на маківці. Він сидів за довгим столом, засланим білосніжною скатертиною, чималий край якої джентльмен заткнув собі за пазуху замість серветки.

Тітонька Ґрейстіл обурилася тим, що д-р Ґрейстіл підглядає і шпигує через дверні щілини, і спробувала припинити це неподобство, ткнувши брата парасолькою в бік. Однак д-р Ґрейстіл приїхав, аби якнайкраще роздивитися Італію, і не розумів, чому треба зробити виняток для особистих апартаментів гебрейського джентльмена.

Останній, схоже, не планував переривати свою трапезу заради казна-якої англійської сім’ї і, здається, саме напучував слугу, що і як сказати гостям.

Слуга повернувся в кімнату й переговорив із синьйором Тозетті, а той низько вклонився тітоньці Ґрейстіл і пояснив, що потрібна їм дама зветься Дельґадо і вона живе на останньому поверху цього будинку. Синьйора Тозетті дещо роздратувало небажання слуг гебрейського джентльмена провести їх нагору до старенької та повідомити про їхній візит, проте, як він зауважив, такі зухвалі авантюристи й шукачі пригод безсумнівно можуть і самотужки знайти верхній поверх.

Д-р Ґрейстіл і синьйор Тозетті взяли по свічці. Сходи звивалися кудись у темряву. Гості проминули чимало дверей — усі, хоча й величні на вигляд, водночас якісь приземкуваті. Оскільки будинки в гетто, які давали притулок багатьом людям, пнулися під саме небо й мали стільки поверхів, скільки власники ризикували нагромадити один на одного. Платити доводилось висотою стелі, якої дещо бракувало. Спершу прибулі чули за дверима якісь розмови, потім — сумну пісню незрозумілою мовою, що її виводив чоловічий голос. Далі були відчинені двері, з темряви яких тягло холодним затхлим духом. Аж урешті англійці опинились перед потрібними, зачиненими, дверима. На стук ніхто не відповів. Вони гукнули, що прийшли у справах до місис Дельґадо. Ніякої відповіді. Після чого, заявивши, що нерозумно, здолавши таку відстань, розвернутися й просто піти геть, тітонька Ґрейстіл спонукала чоловіків штовхнути двері й зайти.

Кімната — насправді, просто мансарда — зазнала усіх прикрощів похилого віку та крайнього зубожіння. Все тут було поламаним, надщербленим або порваним. Усі кольори повигорали, потьмяніли або посіріли після невідомих змін. Надвечірнє повітря проникало всередину крізь єдине прочинене віконце, в якому виднівся місяць, хоч і дивно, що його чистий білий лик і пальці власкавили своєю появою таку малу брудну комірчину.

Та не це стривожило д-ра Ґрейстіла, не це змусило його смикнути нашийну хустину, то бліднути, то червоніти, хапаючи ротом повітря. Понад усе на світі він не терпів котів, а їх у комірчині виявилася незліченна кількість.

Посередині моря котів на вкритому пилом дерев’яному стільці сиділа худюща людина. І, як сказав синьйор Тозетті, Ґрейстілам пощастило, що вони такі зухвалі авантюристи й шукачі пригод, бо сам вигляд місис Дельґадо неодмінно вразив би до глибини душі осіб зі слабшими нервами. Попри те, що сиділа вона дуже рівно (зі сторони навіть здавалося, наче вона нашорошилась в якомусь очікуванні), роки лишили на ній стільки потворних знаків, що дама почала втрачати людську подобу, а натомість прибирала схожості з іншими живими істотами. Складені на колінах руки, щедро помережані старечими плямами, скидалися на дві риби. Біла, майже прозора шкіра, тонка й зморшкувата, наче павутиння, вкрита синіми вузликами вен, свідчила про поважні літа хазяйки.

Вона не піднялася при появі гостей і навіть нічим не виказала, що взагалі їх помітила. Може, вона просто не почула їх. Хоча в кімнаті було тихо, однак тиша в помешканні з півсотнею котів — дуже особлива, як ніби п’ятдесят тихих комірчин нагромадили одна на одну.

Ґрейстіли та синьйор Тозетті, люди практичні, посідали в жахливій комірчині, а тітонька Ґрейстіл, яку ніколи не залишали добра усмішка й турбота, щоб усім навколо було зручно й приємно, звернулася до старої дами:

— Сподіваюся, моя люба місис Дельґадо, ви нам пробачите це вторгнення, але ми з племінницею маємо за честь нанести вам візит.

Тітонька Ґрейстіл зробила паузу, аби стара дама мала змогу відповісти, але та змовчала.

— У вас тут таке чудове, таке свіже повітря, мем! Моя люба подруга, міс Вайлсміт, теж завела собі помешкання під дахом, у крихітній кімнатці в будинку на Квінс-сквер у Баті — дуже схожій на вашу, місис Дельґадо, — так от, вона запевняє, що влітку нізащо не обміняла би цю кімнатку на найліпші апартаменти в місті. Адже її обвіває легіт, недоступний нікому іншому, і в кімнатці завжди свіжо, тоді як багатії давляться від задухи в своїх апартаментах. У неї завжди так охайно й прибрано, і все потрібне завжди напохваті. Єдине її нарікання — на дівчину по сусідству, котра повсякчас виставляє на сходи свої гарячі чайники. А випадково зачепитися за них ногою — як ви прекрасно знаєте, місис Дельґадо, — не велике задоволення. У вас бувають такі неприємні пригоди на сходах, мем?

Відповіддю знову була тільки тиша. Вірніше, минуло кілька секунд, сповнених дихання п’ятдесятьох котів.

Д-р Ґрейстіл промокнув хустиною лоба й трохи посовався.

— Мем, — почав він, — ми завітали на особливе прохання містера Джона Маккіна з Абердінширу. Він не хоче, щоб ви його забували, сподівається, що у вас усе гаразд, і зичить вам здоров’я.

Д-р Ґрейстіл говорив голосніше, ніж зазвичай, бо запідозрив, що стара дама глуха, але нічого цим не добився, хіба що потурбував деяких котів, які раптом стали скрадатися кімнатою, тертися одне об одного та пускати снопи іскор у присмерк. На спинку крісла, де сидів д-р Ґрейстіл, звідкілясь упав чорний кіт і пройшовся нею, немов канатоходець.

Отямившись, д-р Ґрейстіл запитав:

— Що нам зволите переказати про ваші стан і здоров’я містеру Маккіну, мем?

Стара дама не відповіла.

Наступною спробувала щастя міс Ґрейстіл:

— Я рада, мем, — сказала вона, — бачити вас в оточенні добрих друзів. Вочевидь, вони ваша велика розрада. А ця медової масті кицька біля ваших ніг — яка ж вона вишукана! Так делікатно вмивається! Як її звуть?

Стара дама нічого не сказала.

Побачивши прохання в очах д-ра Ґрейстіла, низенький венеційський адвокат узявся переповідати все сказане італійською. Але нічого не відбулося, хіба що раніше стара дама дивилася на відвідувачів, а тепер прикипіла поглядом до великого сірого кота, який, своєю чергою, дивився на білого кота, який, своєю чергою, витріщався на місяць.

— Скажіть, я приніс їй гроші, — звернувся до адвоката д-р Ґрейстіл. — Скажіть, це дарунок від імені Джона Маккіна. Скажіть, мені не треба подяк… — і лікар так завзято помахав рукою, ніби слава щедрого дарувальника скидалася на докучливого комара, якого він завбачливо намагався позбутись.

— Містере Тозетті, — озвалася й тітонька Ґрейстіл, — вам зле. Ви сполотніли, сер. Хочете склянку води? Я впевнена, що місис Дельґадо не пошкодує вам склянки води.

— Ні, мадаміна Ґрейстіл, мені не зле. Мені… — Синьйор Тозетті крутив головою навсібіч, намагаючись підібрати потрібне йому слово. — …страшно, — прошепотів він.

— Страшно? — прошепотів у відповідь д-р Ґрейстіл. — Чому? Від чого?

— А, синьйоре дотторе, це жахливе місце! — пошепки правив далі італієць, переляканим поглядом водячи по кімнаті. Він дивився то на одного з котів, що вилизував лапу й готувався вмиватись, то на стару даму, неначе готовий був побачити, як те саме виконає і вона.

Міс Ґрейстіл прошепотіла, що, надумавшися засвідчити місис Дельґадо свою увагу, вони прийшли великим товариством і зненацька об’явились на її порозі. Цілком очевидно, що вони — її перші гості за багато років. То хіба варто дивуватися невеличкому потьмаренню її розуму?! Не варто її судити строго!

— Ох, Флоронько! — прошепотіла тітонька Ґрейстіл. — Подумати тільки! Збувати рік за роком без найменшого товариства!

Д-ру Ґрейстілу видалося сміхотворним, що вони перешіптуються у такій маленькій кімнатці, де стара дама сидить заледве в трьох футах од них. Не знаючи, що ще можна зробити, він почав дратуватись через своїх супутників і наштовхнув сестру й доньку на думку, що найліпше буде усім їм зараз піти.

Тітонька Ґрейстіл наполягла, що попрощатися зі старою дамою треба ретельно й люблячи, пообіцявши, що вони повернуться, щойно їй стане краще, а це — сподівалася тітонька Ґрейстіл — трапиться зовсім скоро.

Уже за порогом вони озирнулись. Тієї самої миті на підвіконні з’явився новий кіт із чимось задубілим та наїжаченим у пащі — начебто з дохлою пташкою. Стара дама радісно скрикнула і вискочила зі свого крісла з несподіваною спритністю. Світ іще не чув такого химерного крику, який менше всього нагадував людську мову. Синьйор Тозетті теж перелякано заволав і зачинив двері, сховавши від очей Ґрейстілів те, що стара дама зібралася робити далі[335].

53

Маленька мертва сіра мишка

кінець листопада 1816 року

Наступного вечора Ґрейстіли та Стрейндж вечеряли в кімнаті, де було надзвичайно романтично, а венеційський присмерк та венеційська пишність принадно перемішалися. Потерта та розтріскана мармурова підлога мінилася усіма барвами венеційської зими. Голова тітоньки Ґрейстіл у чепурному білому чепчику виділялася на тлі величезних темних дверей, які виднілися позад неї. Вкриті похмурим різьбленням, вони нагадували надгробок у зловісних тінях. На стінах лишилися привиди фресок, написані привидами фарб, що прославляли старовинний венеційській рід, чий останній нащадок потонув багато років тому. Нинішні власники були бідними, як церковні миші, і за багато років так і не спромоглися полагодити дім. На вулиці дощило й, що найдивніше, всередині також: звідкись із кімнати долинав тоскний плюскіт води об меблі та підлогу. Але Ґрейстіли не збирались ані журитись, ані відмовлятися від вечері через такі дрібниці. Вони розігнали цвинтарні тіні яскравим сяйвом свічок, а дріботіння дощу заглушили сміхом та розмовами. Той закут кімнати, де вони сиділи, осяяла бадьора англійськість.

— Ніяк не збагну, — сказав Стрейндж, — хто дбає про ту стару жінку?

Доктор Ґрейстіл відповів:

— Гебрейський джентльмен, вочевидь, — дуже милосердна людина: він дає їй дах над головою, а його слуги ставлять тарілки з їжею внизу сходів.

— Але ніхто не знає напевно, — вигукнула міс Ґрейстіл, — як саме страви потрапляють до неї. Синьйор Тосетті вважає, що їжу старенькій приносять коти.

— Що за дурниці! — заперечив доктор Ґрейстіл. — Де це чувано, щоб коти робили щось корисне?

— Вони можуть украй зверхньо дивитися на людину, — сказав Стрейндж. — Певно, з того може бути якась моральна користь, адже відразу виникає незатишне почуття, що змушує замислитися над власною недосконалістю.

Дивна пригода Ґрейстілів стала єдиною темою розмови на всю вечерю.

— Флоро, люба, — сказала тітонька Ґрейстіл, — містер Стрейндж скоро подумає, що нам більше немає про що говорити.

— О, не переймайтеся мною, — відказав Стрейндж. — Це надзвичайно цікаво, а ми, маги, як відомо, колекціонуємо цікавинки.

— Ви можете зцілити стареньку магією? — запитала міс Ґрейстіл.

— Зцілити божевілля? Ні. Хоча не скажу, що не намагався. Колись мене попросили навідатися до одного старого джентльмена і поглянути, чи можна йому якось допомогти. Я накладав найсильніші заклинання, які тільки міг, та після мого візиту він був таким само причинним, як і раніше.

— Але ж мають бути рецепти для зцілення божевілля, хіба ні? — завзято перепитала міс Ґрейстіл. — Наважуся сказати, авреати могли їх знати.

Міс Ґрейстіл почала цікавитись історією магії, тому її мова останніми днями повнилася словами на кшталт «авреати» та «арґентуми».

— Можливо, — погодився Стрейндж, — але навіть коли так, то приписи за сотні років згубилися.

— Хоч би й тисяча років, я певна, що вам це не стане на заваді. Ви ж стільки разів розповідали, як наново відкривали втрачені заклинання.

— Ваша правда, але зазвичай я бодай приблизно розумів, з чого почати. Я ніколи не чув, щоб авреати зцілювали божевілля. Вочевидь, їхнє ставлення до цієї недуги розуму сильно різнилося від нашого. Вони вважали причинних ясновидцями й пророками, тому вельми уважно слухали їхні балачки.

— Як дивно! Але чому?

— На думку містера Норрелла, це тому, що божевільним співчували фейрі. Окрім того, причинні можуть бачити духів-фейрі, навіть коли інші на це не здатні.

Стрейндж змовк ненадовго.

— То, кажете, ця старенька зовсім не при собі? — поцікавився він.

— О так! Жодних сумнівів.

Після вечері д-р Ґрейстіл міцно заснув у кріслі. Тітонька Ґрейстіл також куняла, але час від часу прокидалась, перепрошувала за свою сонливість і знову засинала. Тож міс Ґрейстіл тішилася усамітненій розмові зі Стрейнджем решту вечора. Вона мала багато чого сказати йому. За маговою порадою вона нещодавно прочитала Портісгедову «Історію Короля Крука для дітей» і дуже хотіла розпитати про неї. Однак Стрейндж був неуважним, і кілька разів у дівчини виникало неприємне враження, що він її не слухає.

Наступного дня Ґрейстіли відвідали Арсенал, який вразив їх своїми розмірами та похмурістю, потім годину чи дві тинялися крамницями старожитностей, де продавці були такі ж древні, як і їхній крам, і, зрештою, поїли морозива в кондитерській біля церкви Сан-Стефано. М-ра Стрейнджа запрошували приєднатися до розваг, але рано-вранці тітонька Ґрейстіл отримала коротку записку, де чарівник щонайлюб’язніше дякував, але відмовлявся від пропозиції, бо випадково натрапив на новий шлях дослідження і не міг ним знехтувати, «а як ви знаєте на прикладі власного брата, мадам, вчені — найегоїстичніші істоти у світі: вони вважають, ніби їхня відданість справі виправдовує все…» Не з’явився маг і наступного дня, коли товариство відвідувало Скуола ді Санта Марія делла Каріта. І ще через день, коли Ґрейстіли попливли на ґондолах до Торчелло, самотнього острова, порослого очеретом та закутаного в тумани, де з’явилося перше венеційське місто, що знало роки величі, але спорожніло й занепало дуже, дуже давно.

Хоча Стрейндж сховався у своїх апартаментах поблизу Санта-Марія-Дзобеніго і займався магією, для д-ра Ґрейстіла його відсутність не була аж такою болючою, бо магове ім’я згадувалося повсякчас. Якщо Ґрейстіли проходили повз Ріальто і вид моста надихав д-ра Ґрейстіла говорити про Шейлока, Шекспіра та стан сучасного театру, він одразу ж дізнавався, якої думки про це м-р Стрейндж, бо міс Ґрейстіл достеменно знала магові опінії і була готова боронити їх, наче власні. Якщо у крихітній крамничці старожитностей Ґрейстіли задивлялися на картину з химерним танцюючим ведмедем, це слугувало приводом для міс Ґрейстіл розповісти батькові про Стрейнджевого знайомого, який тримав опудало ведмедя в скляному футлярі. Якщо Ґрейстіли їли баранину, міс Ґрейстіл неодмінно згадувала, як колись м-р Стрейндж розповідав їй, що їв баранину в Лайм-Риджисі.

На третій день увечері д-р Ґрейстіл відправив Стрейнджеві записку з пропозицією випити разом кави та якогось міцнішого італійського напою. Вони зустрілися у Флоріана скоро по шостій.

— Радий вас бачити, — сказав д-р Ґрейстіл. — Але ви дуже блідий. Ви ж не забуваєте їсти? А спати? Робити вправи?

— Здається, я сьогодні їв, — відповів Стрейндж. — Проте не пригадаю напевне, що саме.

Вони трохи поговорили про те, про се, але Стрейндж був неуважним. Кілька разів він відповідав д-ру Ґрейстілу невлад. Потім, допивши останній ковток граппи, він поглянув на кишеньковий годинник і сказав:

— Сподіваюся, ви мені пробачите, що я так скоро залишу вас. У мене зустріч. Тож, гарного вам вечора.

Д-ра Ґрейстіла трохи здивувала така поведінка мага, і йому відразу стало цікаво, що ж то за зустріч. Всюди, буває, люди поводяться неналежно, але, на думку доктора Ґрейстіла, у Венеції такою нагодою користаються частіше і чинять гірше, ніж будь-де. Жодне інше місто не дає стільки можливостей для пустощей, а доктор Ґрейстіл мав підстави турбуватися про бездоганну репутацію м-ра Стрейнджа. Тож він поцікавився з усією безтурботністю, на яку спромігся, чи не з лордом Байроном домовлено про зустріч?

— Зовсім ні. По правді кажучи… — Стрейндж примружився і втаємничено промовив: — Здається, я знайшов того, хто може мені допомогти.

— Вашого фейрі?

— Ні. Людину. Я покладаю великі сподівання на нашу співпрацю. Разом з тим, я маю сумніви, чи ця людина прихильно зустріне мою пропозицію. Ви ж розумієте, що за таких обставин я не можу випробовувати її терпіння.

— Авжеж! — вигукнув доктор Ґрейстіл. — Ідіть! Ідіть!

Стрейндж вийшов з кав’ярні і перетворився на одну з численних безликих чорних фігур на площі, які поспішали залитою місячним сяйвом Венецією. Сам місяць висів серед величезних архітектурних хмар, неначе в небі виросло ще одне місто, яке своєю розкішшю змагалося з Венецією. Неймовірні палаци та вулиці осипалися і розвалювалися, наче це місто створив якийсь химерний дух, що вирішив покпинити із повільного занепаду Венеції.

Тим часом тітонька Ґрейстіл та міс Ґрейстіл, скориставшись відсутністю д-ра, повернулися до жахливої кімнатки під дахом будинку в Гетто. Вони прийшли сюди таємно, підозрюючи, що д-р Ґрейстіл і, можливо, навіть м-р Стрейндж або спробують відмовити їх або захочуть супроводжувати, а чоловічого товариства у цій справі їм не хотілося.

— Вони захочуть про це поговорити, — сказала тітонька Ґрейстіл. — Почнуть міркувати, як же вона докотилася до такого прикрого становища. Та яка користь із тих балачок? Як вони поможуть старенькій?

Міс Ґрейстіл взяла з собою свічки та підсвічник. Вона запалила свічку, аби було видно, що робити. Гості витягли з кошиків апетитне теляче фрикасе, що сповнило затхлу вбогу кімнатку приємним ароматом, кілька свіжих білих булочок, яблука та теплу шаль. Тітонька Ґрейстіл поставила тарілку з телячим фрикасе перед місис Дельґадо, але побачила, що пальці та нігті старенької скоцюрбилися і заклякли, наче пазурі, і вона не може ними навіть взятися за виделку та ніж.

— Що ж, люба моя, — зрештою сказала тітонька Ґрейстіл, — пригощання її зацікавило, тож певна, із цього буде користь. Але, гадаю, нам варто лишити їх на самоті, щоб вона могла поїсти так, як вважає за належне.

Жінки повернулися на вулицю. Щойно вони вийшли з дому, тітонька Ґрейстіл вигукнула:

— Флоро, ти бачила? Вона вже наготувала собі вечерю. Там стояло маленьке порцелянове блюдце — схоже на мій чайний сервіз із трояндовими пуп’янками і незабудками — з маленькою сірою мертвою мишкою!

Міс Ґрейстіл замислилась.

— Дозвольте зауважити, що заправлена соусом варена голівка цикорію, як її готують тут, трохи нагадує мишку.

— Люба моя, ти ж знаєш, що це було зовсім інше…

Вони йшли венеційським Гетто до каналу Каннареджо, аж раптом міс Ґрейстіл відступила в тінь і зникла з виду.

— Флоро! Що трапилося? — закричала тітонька Ґрейстіл. — Що ти там побачила? Не відставай, люба моя. Поміж будинків так темно. Флоро! Мила!

Міс Ґрейстіл ступила на світло так само швидко, як і зникла.

— Нічого, тітонько. Не лякайтеся. Мені просто здалося, ніби хтось покликав мене на ім’я. Я сходила поглянути. Гадала, що то хтось знайомий. Але там нікого не було.

На фондамента їх чекала ґондола. Весляр допоміг їм залізти, а тоді, плавно відштовхуючись веслами, повів човен куди треба. Тітонька Ґрейстіл вмостилася у центрі під навісом. Дощ стукотів по його полотну.

— Може, коли ми повернемося, то застанемо тата і містера Стрейнджа.

— Можливо, — відповіла міс Ґрейстіл.

— Чи, може, він знову пішов грати на більярді з лордом Байроном, — міркувала собі тітонька Ґрейстіл. — Так дивно, що вони стали друзями. Вони такі несхожі джентльмени.

— Справді! Хоча містер Стрейндж розповідав мені, що коли вони вперше зустрілися в Швейцарії, то лорд Байрон сподобався йому значно менше. Його милість водив там дружбу з поетичним людом, котрий настільки полонив його увагу, що він нехтував будь-яким іншим товариством. Містер Стрейндж казав, що лорд Байрон тоді геть здичавів.

— Що ж, це дуже погано. Але в тім немає нічого дивного. Ти б не побоялася глянути на нього, люба? Я маю на увазі лорда Байрона. Я би, мабуть, трошки побоялась.

— Ні, я би не злякалася.

— Це тому, моя люба, що ти розважливіша та сміливіша за інших людей. Я навіть не знаю, чи є на світі щось, здатне тебе злякати.

— Не думаю, що справа в моїй надзвичайній сміливості. І про свою неймовірну доброчесність я теж нічого не можу сказати. Мені в житті ще не траплялись ніякі лихі спокуси. Просто лорду Байрону ніколи не вдалось би вплинути на мої думки чи дії. Це мені не загрожує. Але, можливо, в світі є хтось — і я не кажу, що вже його зустріла, — на кого я часом трошки боятимусь поглянути. Через те, що він буде сумним, розгубленим, замисленим чи — що, певно, найгірше — порине у затаєний гнів чи біль, тож узагалі не знатиме, чи я на нього дивлюся, або йому буде байдуже до того.

На крихітному горищі в Гетто свічки міс Ґрейстіл затріпотіли і згасли. Місячне світло заливало моторошну кімнатку, і старенька з Каннареджо взялася жадібно поглинати теляче фрикасе, яке принесли Ґрейстіли.

Вона якраз ковтала останній шматок, коли зненацька пролунала англійська мова:

— На жаль, мої друзі не лишилися, щоб відрекомендувати нас одне одному. А це ж, мадам, завжди так незручно, коли в кімнаті лишається двоє незнайомців. Мене звуть Стрейндж. А вас, хоча ви цього не знаєте, Дельґадо. Вельми радий зазнайомитися.

Стрейндж сперся на підвіконня і, схрестивши руки на грудях, пильно дивився на стару.

Вона ж звернула на нього не більше уваги, ніж на тітоньку Ґрейстіл, міс Ґрейстіл чи будь-якого іншого гостя, що навідував її цими днями. Міс Дельґадо зауважила мага так само, як коти зауважують тих, хто їх зовсім не цікавить.

— Передовсім дозвольте запевнити вас, — сказав Стрейндж, — я не з тих докучливих відвідувачів, які не знають, нащо прийшли і не мають що сказати. Місис Дельґадо, я хочу зробити вам пропозицію. Нам неймовірно поталанило, мадам, що доля звела нас саме тепер. Я можу виконати ваше найпотаємніше бажання, а ви, натомість, виконаєте моє.

Місис Дельґадо не подала жодного знаку, що почула його. Вона зосередилася на блюдці з мертвою мишою, і вже роззявила свій старечий рот, щоб її проковтнути.

— Годі, мадам! — вигукнув Стрейндж. — Я змушений наполягти, щоб ви ненадовго відклали вечерю і вислухали мене.

Маг нахилився і забрав блюдце. Нарешті місис Дельґадо вперше зауважила присутність Стрейнджа. Вона тихо й невдоволено нявкнула і роздратовано глянула на нього.

— Я хочу, щоб ви навчили мене божевіллю. Ідея ця настільки проста, що я сам дивуюся, як раніше до неї не додумався.

Місис Дельґадо тихо загарчала.

— О, ви гадаєте, що моє рішення невиважене? Мабуть, ваша правда. Бажання збожеволіти — дуже необачне. Наставник, дружина і друзі вельми розсердилися б, якби довідалися про це, — він змовк. Сардонічна усмішка зникла з його обличчя, а легковажність — із голосу. — Але наставника я відрікся, дружина померла, а з друзями нас розділяє двадцять миль холодної води й чимала частина континенту. Вперше, відколи я обрав цей дивний фах, я не мушу ні з ким радитися. То з чого почнемо? Ви маєте мені щось дати — що стане символом і вмістилищем вашого божевілля. — Стрейндж роззирнувся кімнатою. — На жаль, схоже, що у вас немає нічого, окрім вашого вбрання… — Він опустив погляд на блюдце, яке тримав у руці. — І цієї миші. Гадаю, я надам перевагу миші.

Стрейндж почав читати закляття. Кімнату осяяв спалах срібних вогників. То було щось середнє між білим полум’ям і блискітками феєрверку. На мить у повітрі між місис Дельґадо і Стрейнджем зависло марево. Маг махнув рукою, неначе хотів кинути вогники на стару; сяйво підлетіло до неї і на мить вона поринула у срібне мерехтіння. Раптом місис Дельґадо зникла, а на її місці з’явилася серйозна, насуплена дівчинка у старомодній сукні. Потім вона теж зникла, а замість неї виринула прекрасна молода жінка з упертим виразом обличчя. Після неї — старша жінка з владною поставою і блиском невідворотного божевілля в очах. За ту мить у кріслі промиготіли всі жінки, якими лише була колись місис Дельґадо. А тоді не стало нікого.

На кріслі лежала тільки купка зібганого шовку, з якого вилізла маленька сіра кішка. Вона елегантно зіскочила додолу, вигулькнула на підвіконні — і зникла у пітьмі.

— Ну що ж, спрацювало, — мовив Стрейндж. Він підняв напівзогнилу мишу за хвоста, й ним одразу зацікавилися кілька котів, які нявкали, муркотіли й тертися об ноги, щоби привернути його увагу.

Стрейндж скривився:

— Цікаво, на які жертви мусив піти Джон Ускґласс, аби викувати англійську магію.

Стрейнджеві стало цікаво, чи відчує він хоча б якусь різницю. Чи згадає, наклавши закляття, що має з’ясувати, божевільний він уже чи ще ні? А може, він просто стоятиме, намагаючись віддатися божевільним думкам і питаючи себе, чи видаються вони тепер природними? Востаннє поглянувши на світ, він розкрив рота й обережно поклав туди мишу…

Він неначе пірнув у потужний водоспад, неначе дві тисячі труб загриміли у вухах. Усе, про що він думав раніше, усе, що він знав, усе, чим він був, змила велична повінь бентежних емоцій і відчуттів. Світ постав у вогнистих, до болю сліпучих барвах. Мага пронизували нові страхи, нові бажання і нові ненависті. Його оточили величезні видива. Деякі щирилися огидною, повною зубів хижою пащею, й вирячали палаючі очі. Позаду стало дибки щось схоже на страхітливо скаліченого павука — і від нього віяло люттю. Щось лежало у Стрейнджевому роті, і смак неможливо було передати словами. Не в змозі думати, не в змозі знати, маг бозна-де відшукав силу духу — і виплюнув оте «щось». Хтось закричав…

Стрейндж виявив, що лежить на спині й витріщається на плутанину темряви, перекриттів даху й місячного сяйва. У повітрі виринув примарний лик, що дражливо зазирав магові в обличчя — дихання мари було теплим, гнилим і смердючим. Стрейндж не пам’ятав, як опинився долі, — але він узагалі мало що пам’ятав. Лише мляво силкувався збагнути — він у Лондоні чи в Шропширі? Мага охопило дивне відчуття, наче по ньому ходять одразу кілька котів. Та вже за мить він підняв голову — і з’ясував, що так воно й було.

Маг сів, і коти зіскочили геть. Повний місяць сяяв крізь розбиту шибку. Збираючи уламки спогадів, Стрейндж почав по шматочках відтворювати події того вечора. Він пригадав закляття, яке перетворило стару жінку на кішку, і власний план накликати на себе божевілля, щоб побачити фейрі. Спершу все це видавалося таким далеким, що Стрейндж подумав, ніби пригадує події, які відбулися, може, з місяць тому — чи й раніше. Однак він і досі був у кімнаті старої, а один погляд на кишеньковий годинник засвідчив, що минуло ще зовсім небагато часу.

Стрейнджеві вдалося врятувати мишу. На щастя, магова рука впала на неї і сховала від котів. Він запхав мишу в кишеню і поквапом залишив кімнату. Йому не хотілося тут затримуватися ні на мить; кімната від початку здавалася моторошною, а тепер узагалі обернулася на жах, якому й слів не дібрати.

На сходах Стрейндж перетнувся з кількома людьми, але вони не звернули на нього ні найменшої уваги. Маг заздалегідь наклав закляття на мешканців будинку, і тепер вони вважали, ніби бачили Стрейнджа щодня, ніби він постійно приходив сюди і його присутність цілком природна. Але якби в них спитали, хто ж це, вони би не знали, що відповісти.

Стрейндж повернувся до свого помешкання на Санта-Марія-Дзобеніго. Здавалося, він і досі перебував під впливом божевілля старої. Люди, які траплялися йому дорогою, дивно змінилися; вирази їхніх облич здавалися лютими й незбагненними — навіть хода була незграбною і гидкою. «Одне зрозуміло, — подумав маг. — Стара й справді була геть навіженою. Навряд чи я зміг би викликати фейрі у такому стані».

Наступного дня він прокинувся рано й одразу після сніданку взявся перетирати мишу на порох — без кісток, але разом із нутрощами, відповідно до всім відомих магічних принципів. А тоді з пороху зготував тинктуру. Таке рішення мало дві переваги. Перша — і вельми значна — полягала в тому, що проковтнути кілька крапель настоянки — геть не так огидно, як покласти до рота дохлу мишу. По-друге, маг вважав, що таким чином зможе визначати міру божевілля, якої хотів би сягнути.

До п’ятої години вечора він уже приготував темно-коричневу рідину, що пахла майже як бренді (адже саме ним скористався Стрейндж, аби зробити тинктуру). Потім він зцідив її у пляшку, обачно відрахував рівно чотирнадцять крапель у склянку з бренді й випив.

За кілька хвилин він визирнув з вікна на Кампо Санта-Марія-Дзобеніго. Площею туди-сюди сновигали люди. Замість потилиць у них була порожнеча; від облич не лишилося нічого, крім тонких масок. У кожній порожній голові горіла свічка. Тепер це бачилося так ясно, що він дивувався, як не помічав раніше. Він замислився, а що би трапилося, якби він зараз вийшов на вулицю й задмухнув кілька свічок. Від самої думки маг зайшовся реготом. Він сміявся так сильно, що аж не зміг устояти на ногах. Луна від його сміху котилася будинком. Крихта здорового глузду застерегла мага, що не можна, аби про його справи довідались господар і його родина, тому Стрейндж ліг на ліжко і заглушив регіт подушкою, час від часу дригаючи ногами, настільки йому було весело.

Наступного ранку він прокинувся у ліжку повністю одягнений, навіть у черевиках. За винятком незатишного відчуття нечистоти — як завжди буває з людиною, що спала в одязі, — Стрейндж почувався як зазвичай. Він умився, поголився і вдягнув свіжий одяг, а тоді вийшов із дому, щоб чогось перекусити й випити. На розі Калле де ла Кортезія і Кампо Сан-Анджело розташувалася невеличка кав’ярня, яку вподобав Стрейндж. Усе здавалося нормальним, аж доки офіціант не поставив на стіл філіжанку кави. Стрейндж підвів погляд — і побачив зблиск у чоловікових очицях, який скидався на крихітне полум’я свічки. Маг виявив, що не може пригадати, чи в головах зазвичай світяться свічки, чи ні. Він знав напевне, що різниця величезна: одна ідея належала здоровому глузду, а друга ні, проте він хоч ріж не міг їх відрізнити.

Це трохи бентежило.

«Настоянка має єдиний недолік, — подумав він. — Доволі складно збагнути, коли її дія завершується. Я не думав про це раніше. Певно, варто зачекати день чи два, перш ніж пробувати ще раз».

Утім, уже опівдні нетерпіння взяло над магом гору. Він почувався краще й схилявся до думки, що люди таки не носять свічок у головах. «Та зрештою, — думав він, — не має значення, як воно насправді. Це не стосується мого заміру». Маг націдив дев’ять крапель тинктури в келих «Він Санто»[336] — і випив суміш до дна.

Стрейнджа враз охопила певність, що всі буфети у будинку забиті ананасами. Він також не сумнівався, що й під ліжком і під столом у нього лежать ананаси. Ця думка так схвилювала мага, що його кидало то в жар, то в холод — навіть довелося сісти на підлогу. Усі будинки й палацо у місті наповнилися ананасами, а люди на вулицях ховали анананаси під одягом. Він усюди чув запах ананасів — солодкий і різкий.

Невдовзі у двері постукали. Стрейндж здивовано виявив, що вже звечоріло, а в кімнаті темно. Стукіт повторився — то прийшов господар будинку. Він заговорив, але Стрейндж не розумів ні слова. А все тому, що у його співбесідника в роті був ананас. Стрейдж і гадки не мав, як тому вдалося запхати всередину цілий фрукт. Господар щось говорив, і колюче зелене листя то повільно виринало назовні, то заповзало всередину. Стрейндж подумав — може, варто піти по ножа або гак і витягнути ананас, щоб гість раптом не задихнувся. Але водночас маг не дуже тим і переймався. «Зрештою, — трохи роздратовано подумав Стрейндж, — він сам винен. Не треба було пхати до рота ананас».

Наступного дня у кав’ярні на Калле де ла Кортезія офіціант нарізав ананас. Стрейндж, вгледівши це, здригнувся і схилився над своєю кавою.

Він виявив, що свідомо збожеволіти легко — значно легше, ніж можна припустити, — однак ця справа, як і будь-яка магія, приховує чимало перешкод і підступів. Навіть якщо Стрейнджеві вдасться викликати фейрі (у чому він поки вельми сумнівався), то навряд чи маг зможе поговорити з ним. Кожна відома йому книжка про спілкування з фейрі застерігала магів бути особливо обачними. Тобто саме тоді, коли Стрейнджеві знадобиться увесь його глузд, того глузду не буде й крихти.

«І як же мені вразити його своєю неперевершеною магічною майстерністю, коли я тільки й здатен мимрити про ананаси і свічки?» — подумав Стрейндж.

Цілий день він тинявся туди-сюди кімнатою, зупиняючись, щоби дещо нашкрябати на папірцях. Коли настав вечір, маг записав закляття для виклику фейрі і поклав його на стіл. А тоді крапнув чотири краплі тинктури у склянку води і все проковтнув.

Цього разу тинктура вплинула на Стрейнджа інакше. Його не обсідали ніякі дивні ідеї чи страхи. Він давно вже так добре себе не почував — впевненішим, спокійнішим, безтурботнішим. Він збагнув, що магія вже майже не бентежить його. У Стрейнджевій свідомості грюкнули двері — і він вирушив у мандри всередині себе кімнатами й коридорами, в які не навідувався роками. У перші десять хвилин він став таким, як був у двадцять чи двадцять два роки; а тоді обернувся на когось геть іншого — ким завжди мав сили бути, але через різні причини так і не став.

Першим, чого він забажав, випивши тинктуру, було піти до рідотто. Це ж смішно: приїхати у Венецію на початку жовтня, а й досі у жодному не побувати. Але глянувши на кишеньковий годинник, Стрейндж побачив, що була тільки восьма вечора.

— Надто рано, — зауважив він у порожнечу.

Магові кортіло побалакати, і він роззирнувся кімнатою в пошуках співрозмовника. Не знайшовши нікого ліпшого, він звернувся до маленької дерев’яної фігурки в кутку:

— Найближчі три-чотири години ще нікого цікавого там не трапиться.

Аби збавити час, подумав він, можна би знайти міс Ґрейстіл.

— Але, мабуть, її тітка і батько також будуть поруч, — буркнув він роздратовано. — Нудьга! Нудьга! Нудьга! І чому за гарненькими жінками завжди плентається отара родичів? — Він поглянув на себе у дзеркало. — Боже правий! Шийну хустку наче якийсь селюк зав’язав.

Наступні півгодини він зав’язував і перев’язував її, аж доки не вдовольнився. Потім Стрейндж помітив, що нігті в нього довші, ніж йому подобається, ще й забруднилися, тому він взявся шукати ножиці, щоб підстригти їх.

Ножиці лежали на столі. А поруч із ними — ще дещо.

— Що тут у нас? — запитав він. — Папірці! Папірці з магічними закляттями! — Це особливо його розвеселило. — Як не дивно, — звернувся він до дерев’яної фігурки, — але я знаю, хто їх написав! Його звати Джонатан Стрейндж — і тепер, подумавши, я розумію, що ці книжки належать йому. — Стрейндж почитав далі. — Ха! Зроду не вгадаєш, у яку дурницю він уплутався! Накладає закляття, щоб викликати фейрі! Ха-ха! Він каже собі, що робить це, аби роздобути собі слугу-фейрі і таким чином звеличити англійську магію. Але насправді він просто хоче налякати Ґілберта Норрелла! Здолав тисячі миль до найрозкішнішого міста у світі, а переймається тільки думкою якогось лондонського стариганя! Як же смішно!

Він із огидою відклав папірець і взяв у руки ножиці. Повернувся — і мало не вдарився о щось головою.

— Що то за?.. — почав він.

Зі стелі звисала чорна стрічка, а до її кінця було прив’язано крихітні кісточки, пляшечку з темною рідиною — певно, кров’ю — та клаптик паперу з якимись написами. Довжина стрічки була такою, що людина, яка ходить кімнатою, рано чи пізно неминуче вдариться об підвішені речі. Стрейндж похитав головою, ніби не вірячи, що люди можуть бути аж такими дурними. Спершись о стіл, він почав обрізати нігті.

Минуло кілька хвилин.

— А знаєш, у нього була дружина, — повідомив він маленькій дерев’яній фігурці, підносячи руку до свічки, щоб роздивитися нігті. — Арабелла Вудгоуп. Найчарівніша дівчина у світі. Але мертва. Мертва, мертва, мертва. — Він узяв зі столу пилочку і взявся полірувати нігті. — Утім, добре подумавши, я питаю себе, а чи не був і сам у неї закоханий? Гадаю, так і було. Вона так ніжно вимовляла моє ім’я, аж у мене щоразу серце стискалося. — Він засміявся. — Знаєш, це справді дуже смішно, але я ніяк не можу пригадати своє ім’я. Лоренс? Артур? Френк? Шкода, що Арабелли тут немає. Вона би знала. І мені підказала б! Вона не з тих жінок, які люблять дражнитися і перетворюють усе на гру навіть тоді, коли вже нікому не весело. Господи, як би я хотів, аби вона була поруч! Ось тут болить, — він торкнувся грудей там, де серце. — І гаряче й важко тут, — він приклав руку до лоба. — Утім, пів години розмови з Арабеллою усе виправили б, я певен. Мабуть, варто викликати фейрі, що служить цьому хлопу й попросити привести її сюди? Фейрі ж можуть викликати мертвих, так? — Він підняв закляття зі столу й перечитав. — Тут нічого складного. Найпростіша річ на світі.

Він відтарабанив закляття, а тоді повернувся до полірування нігтів, бо йому це чомусь бачилося вельми важливим заняттям.

У затінку біля фарбованої шафи постала особа у сурдуті барви зеленого листя — особа з будяковим волоссям, — на чиєму обличчі грала задоволена і зверхня посмішка.

Стрейндж досі займався нігтями.

Джентльмен із будяковим волоссям поспіхом підійшов туди, де стояв Стрейндж, і простягнув руку, щоб смикнути його за чуприну. Та гість не встиг цього зробити, як Стрейндж глянув просто на нього і сказав:

— Гадаю, навряд чи у вас є понюшка табаки, еге ж?

Джентльмен із будяковим волоссям закляк.

— Я вже обнишпорив усі кишені цього клятого сурдута, — правив далі Стрейндж, геть не помічаючи джентльменового здивування, — але табакерки ніде немає. Навіть не уявляю, про що я думав, виходячи з дому без неї. Зазвичай я беру «Кендал Браун», може, й у вас таке є?

Розмовляючи, Стрейндж знову почав нишпорити в кишенях. Але він забув про маленьку бутоньєрку з крові й кісток, яка звисала зі стелі, тому щойно ворухнувся, як ударився об неї головою. Бутоньєрка хитнулася назад, а тоді вперед — і стукнула мага просто посеред лоба.

54

Коробочка кольору болю сердечного

1 та 2 грудня 1816 року

У повітрі немов щось клацнуло, й одразу пахнуло якимсь леготом, повіяло свіжістю, неначе з кімнати вмить кудись подівся затхлий дух.

Стрейндж кліпнув раз чи два.

Отямившись, він найперше подумав, що його мудрована схема таки спрацювала; перед ним бо хтось стояв — і цей «хтось», безсумнівно, фейрі. Затим Стрейндж подивувався, що взагалі тут робить. Дістав кишеньковий годинник, поглянув, котра година: відтоді, як він проковтнув тинктуру, збігла майже година.

— Перепрошую, — промовив маг. — Розумію, це прозвучить дивно, але я вже встиг вас щось попросити?

— Табаки, — відповів джентльмен із будяковим волоссям.

— Табаки?

— Ви мене попросили понюшку табаки.

— Коли?

— Що?

— Коли я у вас попросив понюшку табаки?

— За мить до цього.

— А! Так. Чудово. Можете не перейматися. Мені вона зараз не потрібна.

Джентльмен із будяковим волоссям уклонився.

Стрейндж розумів, що на його обличчі добре читається збентеженість. Він пам’ятав усі суворі застереження, про які читав: ніяк не можна дозволяти представникам цього хитрого роду підозрювати, ніби вони краще у чомусь обізнані. Своє спантеличення він спробував сховати за саркастичним поглядом. Проте знов-таки пригадав, що зверхність іще небезпечніша, нею легко розгнівати будь-якого духа-фейрі, а тому сховав сарказм за посмішкою. Врешті-решт Стрейндж знову прибрав замороченого вигляду.

Маг не помітив, що джентльменові ніяково не менше, ніж йому самому.

— Я вас викликав, — промовив Стрейндж, — бо давно прагнув зустрітися з представником вашого роду і просити про поміч і науку магії. — Цю невеличку промову він репетирував кілька разів і зараз із удоволенням відзначив, що говорить упевнено й гідно, але негайно ж зіпсував враження, стривожено додавши: — Я ж про це ще з вами не говорив?

Джентльмен змовчав.

— Мене звуть Джонатан Стрейндж. Не чули про мене? І зараз я ступив у якнайцікавішу пору своєї кар’єри. Думаю, я не перебільшу, коли заявлю, що від моїх дій у наступні кілька місяців залежить усе майбутнє англійської магії. Варто вам дати згоду, і ваше ім’я прославиться у віках, як імена Кола Тома Сині чи мастера Вітчерлі[337]!

— Тьху! — гидливо вигукнув джентльмен. — Безрідні нікчеми!

— Невже? — подивувався Стрейндж. — Не мав про це ані найменшої гадки. — Та він уперто правив далі: — Саме ваша… — він довго підбирав слова, — добрість до короля англійського найперше привернула мою увагу. Яка могутність! Яка вигадливість! Сьогоденній англійській магії бракує духу! Бракує завзяття й огню! Не можу вам передати, як мені набридло одними й тими самими нудними закляттями розв’язувати однаковісінькі нудні задачі. Коли я впівока побачив вашу магію, то зрозумів, що вона цілковито іншої природи. Ви змогли мене здивувати. А я прагну дивуватись!

Джентльмен повів бездоганною чарівною бровою, ніби анітрохи не заперечував проти того, щоби дивувати Джонатана Стрейнджа.

Маг захоплено продовжив:

— Я ще хотів би одразу попередити, що в Лондоні є один немолодий чолов’яга на прізвище Норрелл, теж сякий-такий маг, — він не тямитиметься з люті, як тільки дізнається про наш із вами союз. Він докладе всіх зусиль, щоб цьому перешкодити, та смію припустити, вдвох ми йому не по зубах.

Здається, джентльмен покинув слухати. Він оглядав кімнату, неквапливо переводячи погляд з однієї речі на іншу.

— Вам щось не до вподоби в кімнаті? — запитав його Стрейндж. — Тільки скажіть. Припускаю, що ваші магічні чуття значно тонші від моїх. Навіть я не завжди, не за будь-яких обставин здатен чарувати. Гадаю, це стосується всіх магів. Сільничка, горобина, шматочок облатки — все це мені страшенно заважає. Не скажу, що геть не можу займатися магією, коли ці предмети поруч, але мушу їх обов’язково враховувати в заклинаннях. Тож, якщо вас щось дратує, тільки скажіть, і я залюбки приберу цю річ.

Джентльмен якусь мить роздивлявся Стрейнджа, ніби не мав ані найменшої гадки, що той верзе. Аж раптом скрикнув:

— Мої магічні чуття! Так! Дуже слушно з вашого боку! Ви правильно припустили, що мої магічні чуття не знають меж! І от зараз вони мені дають знати, що недавно ви здобули магічний об’єкт надзвичайної сили! Розчаклувальний перстень? Урна з прахом для оприявнення? Щось таке? Мої вітання! Покажіть мені цю річ, і я негайно повідомлю вам її історію та настановлю, як правильно її використовувати!

— Якщо чесно, то нічого такого немає, — подивувався Стрейндж.

Джентльмен насупився. Він уважно розглянув наполовину видну з-під стола нічну вазу, потім — жалобний перстень з мініатюрним образком янгола, намальованим по слоновій кістці, і нарешті фарбований горщик, де колись зберігалися зацукровані персики та сливи.

— Може, ви натрапили на нього випадково? — поцікавився він. — Маги інколи не помічають навіть наймогутніші предмети.

— Чесно, навіть не знаю, що вам сказати, — здвигнув плечима Стрейндж. — Наприклад, оцей горщик я придбав в одного кондитера з Ґенуї. В крамниці стояли десятки таких самих. Навіть не знаю, як один міг бути чарівним, а інші — ні.

— Ваша правда, — погодився джентльмен. — У цій кімнаті справді лише звичайнісінькі речі. Я хотів сказати, — швидко додав він, — звичайні для помешкання такого геніального мага, як ви.

Запала коротка пауза.

— Ви нічого не відповіли на мою пропозицію, — промовив Стрейндж. — Звісно, ви не можете прийняти рішення, поки не дізнаєтеся про мене більше. Справедливо. Матиму за велику честь викликати вас на нову зустріч, і ми обговоримо це знову.

— Це була напрочуд цікава розмова! — проказав джентльмен.

— Сподіваюся, найперша із багатьох, — чемно відповів Стрейндж і вклонився. Джентльмен уклонився у відповідь.

Потім Стрейндж відпустив джентльмена, знявши закляття виклику, і той ураз зник.

Магова радість не мала меж. Здавалося, треба негайно освіжити голову, сісти і по науці докладно описати все, що сталося, але дуже важко було втриматись від танців, сміху й плескання в долоні. Він достоту виконав кілька фігур контрдансу. І якби різьблена дерев’яна фігурка не кріпилася до дерев’яного стовпчика, Стрейндж би напевно зробив її своїм партнером і пустився з нею навкруг кімнати.

Коли ці танцювальні корчі відпустили, магу засвербіли руки написати про своє досягнення Норреллу. Він навіть сів за стіл і почав складати сповненого тріумфу та просякнутого сарказмом листа («Не маю сумнівів, ви втішетеся, коли дізнаєтесь…») А потім передумав.

— Це ж тільки підштовхне його зачаклувати мій дім, аби він зник, чи ще до якоїсь капості. Ха! Як же він розлютиться, коли я повернуся в Англію. Новину треба буде публікувати негайно, щойно з’явлюся в Англії. Я не чекатиму на чергове число «Фамулюса». Це надто довго. Маррі образиться, але в «Таймс» буде найліпше. Цікаво, що за нісенітницю він молов про чаклувальні персні й нічні вази? Мабуть, ніяк не міг збагнути, як мені вдалося закляття виклику.

Навіть якби Стрейндж викликав самого Джона Ускґласса й пів години гречно говорив із ним, він би не тішився більше. Бентежило тільки, що пам’ять про те, яку форму цього разу прийняло його божевілля, верталася уривками та уламками.

— Здається, я перекинувся на Ласеллза чи Дролайта! Гірше й не вигадаєш!

Наступного ранку Стівен Блек ходив у справах для сера Волтера. Він одвідав банкіра на Ломбард-стрит, переговорив із малярем-портретистом на вулиці Літтл-Бритен, передав настанови жінці на Феттер-лейн, яка мала пошити сукню для леді Поул. Далі він мав зайти до одного правника. Тихо падав густий сніг. Стівена огортали звичні звуки лондонського Сіті: хропли й перебирали копитами коні, торохтіли карети, кричали вуличні торговці, грюкали двері й рипіли кроки на снігу.

Стівен стояв на розі Фліт-стрит і Майтер-корт. Він щойно дістав із кишені годинник (дарунок джентльмена з будяковим волоссям), як позникали всі звуки, немов їх обітнули ножем. На якусь мить йому здалося, що він оглух. Та не встигнувши стривожитись, Стівен озирнувся і зрозумів — сталося іще дещо. Вулиця раптово спорожніла. Ні людей, ні котів, ні собак, ні коней, ні птахів. Нікого.

А сніг! Це найхимерніше! Він застиг у повітрі, а велетенські м’які білі сніжинки, завбільшки з соверени, наче хто підвісив на мотузочках.

«Магія!» — з огидою подумав Стівен.

Він пройшов трохи далі по Майтер-корт, зазираючи у вітрини. Світилися лампи; на прилавках громадився різний крам: шовки, тютюн, нотні альбоми; у камінах палахкотіли вогнища, але полум’я неначе завмерло. Дворецький озирнувся і помітив, що в тривимірнім плетиві снігу він ніби пробурив тунель. З усіх дивовиж, які він бачив у житті, це достеменно була найдивніша.

Аж раптом нізвідки пролунав розлючений голос:

— Я гадав, що вбезпечений від нього! Що в нього за фокуси такі?!

Несподівано перед Стівеном об’явився джентльмен із будяковим волоссям, розпашілий од гніву. Очі його палали.

Дворецького так приголомшила його поява, що якусь мить він боявся, що знепритомніє. Проте йому пам’яталося, що джентльмен безмежно цінує врівноваженість і стриманість, а тому він спробував притлумити свої страхи і видихнув:

— Убезпечені від кого, сер?

— Кого ж іще, Стівене? Того мага! Я думав, що він заволодів якимось могутнім артефактом, який виказав мою присутність. Та в його помешканні нічого такого не знайшлося, і він сам заприсягся, що нічим таким не володіє. Я однаково вирішив у цім переконатись і за останню годину облетів навколо світу, перевіряючи, чи добре сховано всі магічні персні, всі магічні чаші й млинки. Так от, усі вони на місці. Саме там, де я думав їх знайти.

Із цих трохи уривчастих зізнань Стівен виснував, що магу, напевно, вдалося закляття виклику, і він говорив із джентльменом з будяковим волоссям.

— Маю певність, сер, — спробував він розрадити джентльмена, — колись вам кортіло допомагати магам, разом із ними займатися магією задля їхньої вдячності. Хіба не заради цього ви порятували леді Поул? Можливо, втіха від такого союзництва виявиться більшою від ваших очікувань.

— Можливо! Але навряд чи. Стівене, я не кажу вже про мороку од того, щоб з’являтися на будь-який його заклик. Але з ним я провів найнудніші пів години за цілу вічність. Я ще ніколи не бачив такої велемовної людини! Ще й настільки самозакоханої. Таким, як він, завжди потрібно говорити без упину, їм немає часу на те, щоб вислухати інших. Мені такі люди огидні.

— Маєте рацію, сер! Дуже неприємний характер. Смію припустити, ви тепер займатиметесь цим магом, і моє сходження на англійський престол доведеться відкласти?

Джентльмен сказав щось напрочуд люте рідною мовою — найпевніше, вилаявся:

— Певно, твоя правда. Я від злості не знаходжу собі місця! — На якусь мить він замислився. — З іншого боку, все не так і погано, як здається на перший погляд. Ці англійські маги зазвичай страшенно дурні. Їм переважно треба одне й те саме. Голота просить нескінченних запасів ріпи й вівсянки; багатії — ще більших багатств або влади над усім світом; ну, а молодші — кохання якої-небудь принцеси чи королеви. Тільки-но він мене про щось таке попросить, то матиме одразу. Собі ж на згубу. Так завжди трапляється. Втратить пильність, і тоді ми з тобою зможемо повернутися до нашого плану, як зробити тебе королем Англії! О, Стівене! Я такий радий, що прийшов до тебе! Ніхто не дає мені кращих порад!

Умить джентльменів гнів зняло як помахом руки, а сам він аж засвітився від радості. Навіть сонце визирнуло з-за хмари, й дивний завмерлий снігопад заблищав та заіскрився навколо них (Стівен так і не збагнув, то був збіг обставин чи це джентльмен постарався).

Він саме збирався сказати, що направду ж нічого особливого не порадив, але джентльмен уже зник. Одразу ж вернулися на свої місця люди, коні, карети, коти й собаки, а Стівен врізався в огрядну жіночку в фіолетовій шубці.

Зранку Стрейндж прокинувся в прекрасному гуморі. Він проспав вісім годин поспіль, і ніщо його не тривожило. Він уперше за кілька тижнів не вставав чарувати глупої ночі. А як винагороду за те, що таки викликав фейрі, він вирішив улаштувати самому собі вихідний. Невдовзі після того, як пробило десяту, він об’явився в палацо, де поселилися Ґрейстіли, і якраз заскочив сім’ю за сніданком. Він залюбки прийняв їх запрошення і сів до столу, частувався гарячими булочками, пив каву і казав, що цілком до послуг міс Ґрейстіл і її тітоньки.

Тітонька Ґрейстіл із задоволенням відмовилася від належної їй уваги на користь племінниці. І та провела залишок ранку разом зі Стрейнджем, читаючи книжки про магію. Якісь він їй позичив, якісь вона придбала за його порадою. Йшлося про Портісгедову «Історію Короля Крука для дітей», Гікманове «Життя Мартіна Пейла» та «Анатомію Мінотавра» Гетер-Ґрея. Стрейндж читав їх усі, коли починав учитися магії, і тепер не без веселощів дивувався їхній майже невинній простоті. Так приємно було їх наново читати разом із міс Ґрейстіл, відповідати на її питання та слухати її думки про прочитане: завзяті, розумні й, здавалося магові, замалим аж надто серйозні.

О першій годині, по легкому підобідку з холодного м’яса, тітонька Ґрейстіл заявила, що вони всі засиділися, тому варто прогулятись.

— Думаю, містере Стрейндже, свіже повітря вас потішить. Учені часто забувають про необхідність рухатися.

— Ми дуже понурий народ, мадам, — весело погодився з нею маг.

Випав гарний день. Вони блукали вузенькими вуличками та провулками, повсякчас натрапляючи на чудні несподіванки: рельєф із собакою, що тримав у пащі кістку, капличку якомусь святому, про якого ніхто з них раніше не чув, ряд вікон, запнутих чимось важким, що спершу здалося найвишуканішим рясним мереживом, а зблизька виявилось павутинням — величезним, переплутаним павутинням, яке засотало геть усю кімнату. З ними не було провідника, який би усе те пояснив, тому мандрівці розважались, самотужки вигадуючи пояснення.

Надвечір вони вийшли на малу, прохолодну, бруковану площу з колодязем посередині. Місце виявилося напрочуд непривітним і порожнім. Старовинне каміння під ногами, на диво нечисленні вікна у стінах. Складалося враження, ніби будинки образились за щось на площу та рішуче повернулися до неї спинами. Тут була тільки одна крамничка, але здається, в ній торгували тільки рахат-лукумом усіх різновидів і відтінків. Крамничку було зачинено, але міс Ґрейстіл і тітонька зазирали у вітрину та вголос розмірковували, коли вона відчиняється і чи зможуть вони відшукати сюди дорогу.

Стрейндж тим часом, ні про що особливе не думаючи, гуляв по площі. В повітрі розлилася приємна прохолода, а над головою засвітилася перша вечірня зоря. Раптом він почув дивне шкрябання й озирнувся подивитись, від чого воно йде.

У найтемнішому закуті щось стояло — щось таке, чого він ніколи раніше не бачив. Воно було зовсім чорним, ніби постало з довколишньої чорноти. Його маківка чи то верхівка скидалася на старожитній портшез, якими подекуди пересуваються вдови по Бату. Віконця було запнуто чорними шторами. А от нижче те щось набувало обрисів тулуба з ногами великої чорної птахи. Видиво мало високий чорний капелюх і тонкий чорний ціпок. Без очей, але Стрейндж був певен, що на нього дивляться. Саме воно й шкрябало гостряком ціпка по каменях бруківки моторошними різкими рухами.

Стрейнджеві здалося, він мав би зараз боятись. Йому здалося, що варто захистити себе в якийсь магічний спосіб. Закляття розпорошення, відсторонення, оборони проносились у його думках, але чомусь він не зміг зачепитися за жодне з них. Хоч од видива й несло злом та лихом, він був майже впевнений, що зараз воно не становить загрози ні йому, ні будь-кому іншому. Це радше знак прийдешніх бід.

Він саме замислився, як таке несподіване жахіття сприймуть Ґрейстіли, коли в його думках щось ворухнулося і моторошна річ кудись поділась. А на її місці стояв кремезний д-р Ґрейстіл — д-р Ґрейстіл у чорнім вбранні, д-р Ґрейстіл із ціпком у руці.

— То як? — озвався до нього д-р Ґрейстіл.

— Я… я перепрошую! — відказав Стрейндж. — Ви щось сказали? Я просто замислився про… про дещо інше.

— Я запитав, чи не хочете ви з нами сьогодні повечеряти!

Стрейндж витріщився на нього.

— У чім річ? Ви занедужали? — запитав д-р Ґрейстіл. Він прискіпливо подивився на Стрейнджа, наче побачив на матовому обличчі або в поведінці якісь бентежні знаки.

— Ні, зі мною все гаразд, запевняю вас, — відказав Стрейндж. — Я залюбки сьогодні складу вам компанію за вечерею. Кращого мені годі й бажати. От тільки я вже пообіцяв лорду Байрону партію в більярд о четвертій.

— Нам варто пошукати ґондолу, якою можна вернутися назад, — промовив д-р Ґрейстіл. — Боюся, Луїза… — (Він мав на увазі тітоньку Ґрейстіл.) — …втомилася сильніше, ніж воліла би визнати. Де ви зустрічаєтеся з його милістю? Куди нам вас доправити?

— Дякую за пропозицію, — вклонився Стрейндж, — але я думав пройтися пішки. Ваша сестра мала рацію, мені потрібні свіже повітря та рух.

Міс Ґрейстіл дещо засмутилася від того, що Стрейндж не вертався з ними разом. Дами й маг прощалися довше від звичного і кілька разів нагадали одне одному, що мають зустрітися вже за кілька годин, аж поки д-ру Ґрейстілу не почав вриватись терпець від них усіх.

Ґрейстіли побрели в бік ріо[338]. Стрейндж трохи від них відстав. Попри його бадьорі запевнення д-ру Ґрейстілу, він почувався розбитим. Він намагався переконати себе в тому, що та мара була лише грою світла й тіні, але даремно. Він мусив визнати, що все скидалося на новий напад божевілля старої дами.

— Яке розчарування! Дія тинктури мала ж геть вивітритися! Хвала Богу, мені не доведеться її пити знов. Якщо цей фейрі відмовиться мені служити, то доведеться шукати іншого способу, як викликати когось іще.

Він вийшов із провулка на ясніше світло ріо й побачив, що Ґрейстіли знайшли собі ґондолу, а якийсь джентльмен допомагає міс Ґрейстіл спускатися в човен. Спершу йому здалося, він уперше бачить цього добродія, але потім роздивився будякову чуприну, яка сяяла на сонці. Маг поквапився назустріч.

— Яка юна красуня! — промовив джентльмен, проводжаючи ґондолу поглядом, поки вона відчалювала. Його очі аж іскрилися. — Мабуть, і танцює вона нівроку?

— Танцює? — перепитав Стрейндж. — Не знаю. Ми збиралися відвідати бал у Ґенуї, але в неї розболівся зуб, і ми нікуди не пішли. Я здивований вас тут зустріти. Не чекав, що ви об’явитеся самі, без мого виклику.

— Ет! Я просто думав був про вашу пропозицію займатися магією разом! І зараз мені цей намір видається просто чудовим!

— Радий це чути, — придушив посмішку Стрейндж. — Але прошу, скажіть. Я кілька тижнів намагався вас викликати. Чому ви явилися тільки зараз?

— О, це все легко пояснити! — І джентльмен пустився в розлогу історію про свого кузена, лихого й напрочуд ревнивого до всіх його чеснот і талантів. Той кузен ненавидить усіх англійських магів і якимсь чином зміг спотворити Стрейнджеву магію, так що джентльмен не знав про виклик аж до минулої ночі. Історія виявилася страшенно плутана, і Стрейндж не повірив жодному слову, але вирішив, що нерозважливо було би показати це, а тому він лише вклонився, приймаючи її до відома.

— А ще, аби засвідчити, як тонко я відчуваю ту високу честь, що ви мені виявили, — додав джентльмен, — я вволю будь-яке ваше побажання.

— Будь-яке? — перепитав Стрейндж і гостро подивився на фейрі. — Наскільки я розумію, то ця пропозиція є зобов’язальною? Ви не зможете мені відмовити, тільки-но я озвучу своє прохання?

— Не зможу і не схочу!

— І я можу просити про багатства? Володарювання над цілим світом? Про всяке таке?

— Звісно! — промовив джентльмен у показному захваті й підніс був уже руки вгору.

— Що ж, нічого такого мені не треба. Головним чином я потребую відомостей. Ким був останній англійський маг, із яким ви мали справу?

Запала пауза.

— Навіщо ж воно вам потрібно?! — заявив джентльмен. — Запевняю вас, нуднішої розмови не придумати. Ану ж бо! Ваше серце ж, мабуть, чогось жадає понад усе? Своє королівство? Прекрасна супутниця? Принцеса Поліна Борґезе[339] — наймиліша жінка, якщо хочете, вона зараз у мить ока стане тут, перед вами!

Стрейндж уже рота розкрив, щоб відповісти, але затнувся.

— Кажете, Поліна Борґезе? А я бачив її портрет у Парижі[340].

Та він опанував себе і продовжив:

— Мене зараз не цікавлять такі дарунки. Розкажіть мені про магію. Як перекинутися на ведмедя? Чи на лиса? Як звуться три ріки, що протікають королівством Безблагодать?[341] Ральф Стоксі вважав, що вони впливають на події в Англії. Це правда? У «Пташиній мові» є згадка про кілька заклять, які можна накласти змішанням кольорів; що ви мені розкажете про це? Що означають камені в Донкастерових клітинках?

Джентльмен скинув руки в удаванім здивуванні:

— Скільки питань!

Він розсміявся. Сміх мав прозвучати весело й безтурботно, але вийшов трохи силуваним.

— Що ж, тоді я з радістю вислухаю відповідь на будь-яке з них. Обирайте самі.

Але джентльмен лиш люб’язно посміхався.

Стрейндж і собі дивився на нього з неприхованим роздратуванням. Очевидно, пропозиція поширювалася тільки на речі, але не знання.

«Якби мені схотілося подарунка, я би пішов і купив собі щось! — думав він. — Якби мені схотілося побачити Поліну Борґезе, я би просто пішов до неї і представився. Магія мені для цього не потрібна! Як же, хай йому грець, я…»

Раптом його осінила ідея, і вголос маг промовив:

— А принесіть-но мені те, що ви отримали під час своєї останньої оборудки з англійським магом!

— Що?! — перелякався джентльмен. — Ні-ні, вам це геть ні до чого! Нікчемна, абсолютно нікчемна річ! Подумайте краще!

Прохання його, вочевидь, не на жарт схвилювало, хоча Стрейндж і не розумів, чому. «Можливо, — подумав Стрейндж, — маг дав йому щось цінне, і він нізащо в світі не хоче з цим розлучатися. Байдуже. Я тільки подивлюся, що воно таке, і тільки-но зрозумію, яке з нього пуття, то одразу поверну. Це має переконати його в моїх благих намірах».

Він увічливо посміхнувся:

— Здається ви щось казали про зобов’язальність пропозиції? Я чекатиму на цей предмет, чим би він не був, сьогодні ж! Увечері!

О восьмій він вечеряв із Ґрейстілами у їхній похмурій їдальні.

Міс Ґрейстіл запитала про лорда Байрона.

— О! — відказав Стрейндж. — Вертатися в Англію він наміру не має. Поезії можна писати де завгодно. А от у моєму випадку якраз усе навпаки: англійську магію сформувала Англія, і водночас Англію сформувала магія. Вони — єдине ціле, невіддільні одна від одної.

— Тобто, — ледве насупилася міс Ґрейстіл, — англійський розум, англійська історія і так далі сформовані магією. Ви говорите метафорично.

— Ні, якраз буквально. Наприклад, це місто збудоване в звичайний спосіб…

— Ха! — розсміявся д-р Ґрейстіл. — Це так типово для мага! Легка зневага в голосі, коли мова заходить про все, що робиться в звичайний спосіб!

— Я не хотів нікого образити. Запевняю вас, я надзвичайно шаную речі, які робляться в звичайний спосіб. Ні-ні, суть моїх слів у тому, що межі Англії, сама її форма, була визначена магією.

Д-р Ґрейстіл гмикнув:

— Зовсім не певен. Наведіть якийсь приклад.

— Чудово. Колись давно на йоркширському узбережжі стояло прекрасне місто, і одного дня городяни раптом замислились, навіщо вони платять податки своєму королю, Джону Ускґлассу. Безсумнівно, твердили вони, такий великий маг, як він, міг би начаклувати собі з повітря стільки золота, скільки заманеться. Нічого згубного в таких думках не було, але ці нерозумні люди на тім не спинились. Вони відмовилися платити і вступили в змову з ворогами короля. Та перш ніж сваритися з магом, а тим паче — з королем, краще двічі подумати, скажу я вам. І тільки уявіть собі, якщо обидві постаті поєднані в одній людині. Овва! Тоді небезпека множиться в сто разів. Спершу з півночі на місто налетів вітер. Кожна тварина, якої він торкнувся, умить старішала й дохла: корови, свині, птиця, вівці і навіть коти з собаками. Коли ж вітер торкнувся самого міста, будинки враз перетворилися на руїну на очах у сердешних хазяїв. Знаряддя ламалися, горщики билися, дерево тріскалося та зсихалося, цегла й камінь стиралися на порох. Деякі образи в церкві вилиняли, наче збігло багато часу, аж нарешті обличчя всіх статуй у храмі неначе скорчилися в крику. Вітер шмагав море, і під його ударами воно збурювалось у дивних загрозливих подобах. Городяни прийняли мудре рішення й бігом покинули місто, а коли дістались якихось пагорбів, озирнулися саме вчасно, щоб побачити, як його рештки поволі зникають під холодними сірими хвилями.

Д-р Ґрейстіл усміхнувся:

— Всякий урядувальник, ким би він не був: вігом, торі, імператором чи магом — дуже погано сприймає відмову платити податки. Ці ваші історії будуть у новій книжці?

— Аякже! Я не належу до числа тих скупих авторів, які віддають свої слова лиш на міру, унцію за унцією. В мене дуже ліберальні погляди на авторство. І всякий, хто не пожалкує гінеї містерові Маррі, побачить, що я настіж повідчиняв двері своїх сховищ і віддаю геть усі свої знання на продаж. І моїм читачам вільно ходити навколо, роздивлятися і вибирати.

А от міс Ґрейстіл серйозно замислилася над розказаною історією.

— Його, безперечно, під’юдили, — нарешті промовила вона, — але вчинив він однаково немов справдешній тиран.

Десь у тінях все ближчали кроки.

— Що там, Френку? — гукнув д-р Ґрейстіл.

Із сутіні випірнув стурбований Френк, слуга д-ра Ґрейстіла.

— Сер, ми знайшли листа й маленьку коробочку. І те, й інше адресоване містерові Стрейнджу.

— Ну, то чого ж ви стоїте там, роззявивши рота? Ось поруч із вами містер Стрейндж. Просто віддайте йому листа і коробочку.

Вираз обличчя Френка та його настрій свідчили про внутрішню боротьбу із надзвичайним спантеличенням, а насуплений вигляд говорив про те, що слуга геть розгубився. Він зробив останню спробу пояснити хазяїну, що його турбує:

— Сер, ми знайшли листа й маленьку коробочку на підлозі одразу за порогом, у будинку. Хоча двері було зачинено на замок і засув!

— Значить, Френку, хтось і замок відімкнув, і засув посунув, — відповів йому д-р Ґрейстіл. — Не треба вигадувати якісь загадки.

Тож Френк передав листа й маленьку коробочку Стрейнджу та пішов собі назад у темряву, бурмочучи щось під ніс та розпитуючи в стільців і столів, які траплялися по дорозі, чи мають вони його за тугодума.

Тітонька Ґрейстіл нахилилася через стіл і чемно припросила мага не церемонитися поміж друзів та прочитати листа негайно. Слова її були дуже добрі, але трохи зайві, бо Стрейндж уже розгорнув аркуш і читав листа.

— Тітонько! — вигукнула міс Ґрейстіл, узявши коробочку, що її Френк був поклав на стола. — Тільки погляньте, яка краса!

Маленьку й продовгувату коробочку, вочевидь, було виготовлено зі срібла та порцеляни. Вона переливалася прекрасними відтінками блакиті, хоча й ближче до бузкової барви. Але й «бузкова» не те слово, оскільки відчувалися в ній і сірі тони. Якщо вже казати геть точно, то коробочка була кольору болю сердечного. Та, на щастя, ні міс Ґрейстіл, ні її тітоньці не випадало від нього страждати, а тому його і не впізнали.

— Безперечно, це надзвичайно красива річ, — погодилася тітонька. — Вона італійська, містере Стрейндж?

— М-м-м? — перепитав маг, підводячи погляд. — Не знаю.

— Там є щось усередині? — знову спитала вона.

— Так, думаю, так, — відповіла міс Ґрейстіл і спробувала її відкрити.

— Флоро! — вигукнув д-р Ґрейстіл і смикнув головою, дивлячись на доньку. Йому спало на думку, що це, можливо, подарунок, який маг збирається вручити Флорі. Думка ця йому не подобалася, але д-р Ґрейстіл не вважав себе компетентним у питаннях поведінки, властивої таким модним світським людям, як Стрейндж, а тому не брався судити вчинки, що до них той міг свавільно вдатись.

Стрейндж, не вистромлюючи носа з листа, нічого не бачив і не чув. Він узяв коробочку і відкрив її.

— Ну, то є там щось, містере Стрейндж? — поцікавилася тітонька Ґрейстіл.

Маг миттю її знову закрив:

— Ні, мадам, геть нічого.

Поклав коробочку собі в кишеню, негайно гукнув Френка і попросив принести йому води.

Дуже скоро маг покинув Ґрейстілів та одразу рушив до кав’ярні на розі Калле де ла Кортезія. Він лиш упівока побачив вміст коробочки, але все одно був уражений і тепер упевнився, що йому краще бути серед людей, коли знову її відкриє.

Офіціант приніс йому бренді. Стрейндж відсьорбнув із чарки і відкрив коробочку.

Спершу йому здалося, що фейрі надіслав зліпок із маленького, білого, ампутованого пальця, виготовлений із воску або дуже схожого на нього, дуже правдоподібного матеріалу. Блідий, знекровлений палець, здавалося, вкрився зеленою поволокою, але мав рожевий обідок у жолобку навколо нігтя. Стрейндж довго думав, навіщо було докладати таких зусиль, щоби створити щось настільки моторошне.

Та варто було його торкнутись, і маг зрозумів, що це ніякий не віск. Палець був крижаний, але шкіра на ньому рухалася під натиском так само, як і на його власних пальцях, і під нею, на доторк і на погляд, можна було розрізнити м’язи. Без жодних сумнівів, це був справжній людський палець. Судячи з розміру, певно дитячий або мізинний, що належав жінці з витонченими руками.

«Навіщо ж маг віддав йому палець? — гадав він. — Може, це палець самого мага? Навіть не уявляю, як це взагалі можливо. Хіба що маг — дитина або жінка».

Йому спало на думку, що він колись уже чув якусь історію про палець, але не міг згадати, яку саме. Найдивнішим було те, що він не міг пригадати, про що тоді розповідали, але, здається, він пам’ятав, хто розповідав… То був Дролайт.

«…Тоді це пояснює, чому я неуважно слухав. Та з якого дива би Дролайт говорив про магію? Він майже нічого про магію не знав і ще менше нею переймався».

Стрейндж пригубив іще трохи бренді.

«Мені здавалося, якщо я викличу фейрі, то він усе пояснить і всі таємниці розкриються. А натомість їх стало ще більше!»

Маг став міркувати про історії великих англійських магів та їхніх прислужників-фейрі. Як-от про Мартіна Пейла і мастера Вітчерлі, мастера Дрібномисла та решту. Про Томаса Бог-у-поміч і Вівторкового Діка, Мерода і Вугляра Ґрея. Ну, і куди ж без найзнаменитішого Ральфа Стоксі та Кола Тома Синя.

Коли Ральф Стоксі вперше зустрів Кола Тома Синя, той був бунтівним і диким — останнім фейрі в цілому світі, що погодився укласти союз із англійським магом. Тож Стоксі рушив за ним у Країну Фейрі, до власного замку Кола Тома Синя[342], рушив невидимим, завдяки чому виявив чимало цікавих речей[343]. Стрейндж не був наївним і чудово розумів: у переказі для дітей та істориків магії ця оповідь навряд чи точно передавала те, що відбулося насправді.

«Але в ній має зберігатися зерно правди, — думав Стрейндж. — Можливо, Стоксі зміг проникнути в замок Кола Тома Синя і цим довів йому необхідність рахуватися з собою. Немає причин, із яких би я не зміг би вчинити так само. Хай там як, а цьому фейрі нічого не відомо про мої вміння чи досягнення. Якби я несподівано навідав його, то зміг би переконати в своїх силах».

Подумки він вернувся до туманного сніжного дня у Віндзорі, коли вони з королем мало не потрапили у Фейрі, піддавшись джентльменовому вабленню. Пригадалися ліс і вогники в ньому, які говорили про старожитнє помешкання. Королівські Шляхи, безперечно, змогли би його туди привести, та навіть як не рахувати обіцянки, даної Арабеллі, Стрейндж більше не мав бажання шукати джентльмена тими магічними способами, якими він уже користався. Йому кортіло зробити щось нове й несподіване. Під час наступної зустрічі він хотів почуватись повністю впевненим у собі та сповненим жвавості, якої йому завжди додавали нові успішні закляття.

«Країна Фейрі завжди десь поруч, — думав Стрейндж, — існує тисяча способів туди потрапить. Невже я не знайду бодай ще одного?»

Йому відомо було про існування закляття, яким прокладають путь між двома істотами, названими магом. Закляття було стародавнє, лиш за крок від справжньої магії фейрі. Путь, прокладена з його допомогою, безперечно здатна перетнути межу між світами. Стрейндж ніколи раніше ним не користався і не знав, на що буде схожа ця путь і як нею просуватись. І все одно — здавалося, таке закляття йому під силу. Він пробурмотів собі під носа кілька слів, зробив кілька жестів і назвав себе та джентльмена тими істотами, між якими потрібно прокласти путь.

Щось перемінилося, як часто буває, коли починає діяти магія. Неначе відчинилися й зачинились невидимі двері, залишивши його потойбіч. Або нібито всі будинки в місті обернулися і тепер дивились в іншому напрямку. Схоже, магія спрацювала бездоганно — адже щось точно відбулося, — але її результату видно не було. Стрейндж замислився, що робити далі.

«Можливо, справа лише в моєму сприйнятті — а я знаю, як це лікується. — Він замислився на мить. — От прикрість. Не хотілось би до цього знову вдаватись, але, думаю, від одного разу великої шкоди не стане».

Стрейндж поліз у нагрудну кишеню і дістав тинктуру безуму. Офіціант приніс йому води, і маг обережно додав у неї одну крихітну краплину, спорожнивши за тим склянку.

Він озирнувся і вперше помітив мерехтливу смужку світла, яка починалася в нього під ногами й кахляною підлогою кав’ярні тікала геть за поріг. Смужка була дуже схожа на лінії, які Стрейндж так часто бачив у срібному тарелі з водою. З’ясувалося, якщо на неї дивитися прямо, то вона зникає з-перед очей. Та коли підглядати за нею краєм ока, то вона прозирала дуже чітко.

Він заплатив і вийшов на вулицю.

— Що ж, — промовив Стрейндж. — Оце так усім дивовижам дивовижа.

55

Другий побачить найдорожчий свій скарб у ворожих руках

ніч з 2 на 3 грудня 1816 року

Здавалося, доля, яка завжди загрожувала Венеції, поборола її в одну мить, але не вода затопила місто, а дерева. Темні та похмурі, вони заповнили алеї, площі та канали. Стіни їм не завадили. Гілки пронизали камінь та скло. Корені пускалися глибоко під бруківку. Статуї та колони обплутав плющ. Раптово — принаймні, так здалося Стрейнджу — навкруги стало тихо й темно. Виткі бороди омели приховали лампи та свічки, а густий балдахін гілля затулив місяць.

Проте, вочевидь, жоден мешканець Венеції не помітив змін. Стрейндж чимало читав, що люди бувають на диво сліпими до магії, яка коїться навколо, але ще ніколи в житті не спостерігав такого. Пекарів челядник ніс на голові тацю з хлібом. Стрейндж дивився, як той вправно оминав непомітні для себе дерева й ухилявся від гілок, що могли виколоти йому око. Чоловік та жінка, вбрані на бал чи в рідотто, ішли, перешіптуючись, в плащах та масках попідруч по Саліццада Сан-Мойзе. Величезне дерево стало в них на дорозі. Цілком природно вони розійшлися, обійшли перепону кожен зі свого боку і знову переплели руки.

Стрейндж ішов вулицею вздовж мерехтливої смужки до пристані. Дерева росли навіть там, де місто вже закінчилося, і смужка линула крізь хащі.

Маг не дуже переймався тим, що може ступити в море. У Венеції немає пологих пляжів, які вели би дюйм за дюймом у воду; кам’яний світ міста завершувався набережною, де відразу починалася Адріатика. Стрейндж гадки не мав, наскільки тут глибоко, але не мав і сумнівів, що достатньо, аби втопитися. Він міг сподіватися лише на те, що мерехтлива смужка, яка провела його крізь хащі, вбереже і від наглої смерті.

І водночас Стрейнджа тішила марнославна думка, що він більше підхожий для цієї пригоди, ніж Норрелл: «Він би нізащо не ступив у море. Він терпіти не може мокнути. Хто сказав, що чарівник повинен мати хитрість єзуїта, відвагу солдата та спритність злодія? Певен, це мала бути образа, але дещиця правди ній є».

Маг ступив з набережної.

Море миттю стало прозорим і примарним, а стовбури ще більше зміцніли. Скоро море обернулося на легку срібну імлу попід темними деревами, а солоний вітер змішався з ароматами нічного лісу.

«Я, — подумав Стрейндж, — перший англійський маг за останні майже триста років, що ступає в країну Фейрі»[344]. Ця думка його неймовірно потішила. Навіть схотілося, аби хтось побачив його зараз і розділив захват. Він збагнув, як втомився від книжок та тиші, як довго журився за часами, коли заняття магією означали мандрівки незвіданими краями, куди не ступала нога жодного англійця. Вперше з часів Ватерлоо він по-справжньому щось робив. Потім Стрейнджу спало на думку, що не час вітати себе, а варто пильно роззирнутися — чи нема поруч чогось, чому варто було би навчитися. Тож маг почав приглядатися до всього навколо.

Ліс нагадував англійський, але трохи відрізнявся. Дерева — надто старі, надто крислаті й надто дивної форми. Стрейндж був майже певен, що кожне дерево мало свій характер, свої любові, ненависті й поривання. Вони наче звикли, що до них ставляться так само, як до людей, і чекали, що з ними обговорюватимуть усе, що їх стосується.

«Саме цього я й очікував, — подумав Стрейндж. — Гарне нагадування про те, що світ цей разюче відрізняється від мого. Ті, кого я тут зустріну, точно ставитимуть мені запитання. Вони захочуть мене ошукати». Стрейндж заходився вигадувати питання, які йому можуть поставити, а тоді почав готувати дотепні відповіді. Йому не було страшно; зараз він би й на дракона не звернув уваги. За останні два дні він зайшов так далеко, що тепер, здавалося, йому під силу геть усе.

Хвилин за двадцять мерехтлива смужка привела його до будинку. Стрейндж відразу його впізнав; саме цей дім дуже чітко та яскраво виднівся того дня у Віндзорі. А все ж таки був трохи інакшим. У Віндзорі будинок випромінював яскравість та привітність, а тепер вражав понурим духом занедбаності й пустки. Численні вікна були маленькими та темними. Будинок виявився значно більшим, ніж Стрейндж очікував. Розмірами він перевершував будь-яку земну споруду. «Такий великий дім може бути лише у російського царя чи у Папи Римського. Не знаю. Я в тих місцях не бував».

Будинок оточувала висока стіна. Мерехтлива смужка, схоже, спинилася перед нею. Стрейндж не бачив ніякого входу. Він пробурмотів Ормскіркове закляття об’явлення, а потім відразу скористався щитом Таймаша — закляттям, що дозволяло безпечно пройти через зачаровані місця. Удача не залишала мага: одразу виринула неоковирна брамка. Пройшовши крізь неї, він опинився на широкому, сірому подвір’ї. У світлі зірок всюди біліли кості. Деякі скелети були закуті в іржаві обладунки; зброя, якою їх потято, застрягла поміж ребер чи стриміла з очниць.

Стрейндж бачив поля бою під Бадахосом та Ватерлоо, тому його зовсім не збентежили кілька старих скелетів. Навпаки, стало цікаво: маг уперше відчув, що справді потрапив до Фейрі.

Попри занепад будинку, Стрейндж підозрював у нім щось магічне. Він знову скористався Ормскірковим закляттям об’явлення. Споруда миттю змінилася — стало видно, що вона лише частково складена з каменю. Те, що здавалося стінами, контрфорсами та вежами, виявилося земляним насипом — власне, пагорбом.

«Це бруг!» — схвильовано подумав чарівник[345].

Пройшовши крізь низькі двері, Стрейндж відразу опинився у просторій залі, сповненій танцівників. Всі вони були якнайпишніше вбрані, а от сама зала потребувала якнайшвидшого ремонту. Справді, у кутку частина стіни обвалилася і лежала грудою каміння. Меблів, хай і пошарпаних, було обмаль, свічки горіли найдешевші, а до танцю грали тільки один скрипаль та один флейтист.

Ніхто не звернув на Стрейнджа ані найменшої уваги, тому він стояв серед юрби під стіною і спостерігав за танцями. Багато в чому місцеві розваги були йому значно зрозумілішими за conversazione[346] у Венеції. Манери гостей скидалися на англійські, а самі танці нагадували контрданси, які полюбляли танцювати щотижня леді та джентльмени від Ньюкасла до Пензанса.

Стрейндж раптом згадав, що колись обожнював танці, й Арабелла також. Однак після війни в Іспанії він майже ніколи з нею не танцював, та й з будь-ким іншим, відверто кажучи, теж. У Лондоні, куди б вони не приходили — на бал чи до урядової установи, — дуже багатьом людям кортіло поговорити про магію. Стрейнджу стало цікаво, чи танцювала Арабелла з іншими. Він спробував пригадати, чи питав її про це. «Хоча, навіть, коли й питав, — подумав маг, зітхнувши, — то, звісно, не слухав відповідей. Нічого пригадати не можу».

— Боже правий, сер! Що ви тут робите?

Стрейндж обернувся на голос. До чого він не був готовий, так це найперше зустріти тут дворецького сера Волтера Поула. Маг не міг пригадати, як того звуть, хоча чув його ім’я від сера Волтера Поула сотню разів. Саймон? Семюель?

Слуга вхопив Стрейнджа за руку і затряс її. Він був чимось дуже стурбований.

— Заради всього святого, сер, що ви тут робите? Хіба ви не знаєте, що він вас ненавидить?

Стрейндж уже розкрив рота, щоб видати одну зі своїх ущипливих відповідей, проте завагався. Хто його ненавидить? Норрелл?

У складних піруетах танцю Стівена понесло далі. Стрейндж почав шукати дворецького поглядом — і помітив його у протилежному кутку зали. На його обличчі застиг вираз люті: здавалося, він сердиться, що Стрейндж досі тут.

«Як дивно, — подумав маг. — Проте саме так все й має бути. Фейрі коять якраз те, на що зовсім не очікуєш. Імовірно, це взагалі не Поулів дворецький. Мабуть, це лише фейрі в його подобі. Чи якась магічна ілюзія».

Стрейндж став роззиратися у пошуках свого фейрі.

— Стівене! Стівене!

— Я тут, сер! — Стівен озирнувся і побачив джентльмена з будяковим волоссям.

— Маг тут! Він тут! Що йому треба?

— Я не знаю, сер.

— О, він явився сюди, щоб мене знищити! Певно що так!

Стівен не тямив себе від здивування. Він довго вважав, що джентльмен цілковито невразливий. Однак зараз його аж трусило від тривоги та страху.

— Але навіщо йому це, сер? — запитав Стівен заспокійливим тоном. — Найімовірніше, він прийшов, щоб урятувати… щоб забрати додому дружину. Можливо, нам слід звільнити місис Стрейндж з-під чарів та відпустити додому з чоловіком? І леді Поул також. Сер, хай місис Стрейндж та леді Поул вертаються з магом до Англії. Без сумніву, це погамує його гнів на вас. Я певен, що зможу його переконати.

— Що? Що ти таке кажеш? Місис Стрейндж. Ні, ні, Стівене! Ти глибоко помиляєшся! Надзвичайно! Він майже не згадував про нашу любу місис Стрейндж. Ми з тобою, Стівене, вміємо цінувати товариство такої жінки. А він — ні. Він уже геть про неї забув. У нього тепер нова пасія — чарівна молода леді, яка, сподіваюся, одного дня прикрасить своєю персоною наші бали! Немає більших вітрогонів у світі, ніж ці англійці! О, повір мені! Він прийшов сюди знищити мене! Щойно він попросив мене принести палець леді Поул, я збагнув, що він значно розумніший, ніж я гадав. Порадь мені, Стівене. Ти роками жив серед цих англійців. Що мені робити? Як мені захиститися? Як покарати таке лиходійство?

Борючись із важкістю та заціпенінням, що були наслідком чарів, Стівен намагався мислити розсудливо. Він не сумнівався, що настала вирішальна мить. Досі джентльмен ні разу не просив його про допомогу так відкрито. Звісно, треба повернути справу собі на користь. Але як? Окрім того, чималий досвід підказував, що настрої джентльмена швидко міняються. Він був наймінливішою істотою в світі. Випадкове слово могло обернути його страх на пекучий гнів та ненависть. Якщо Стівен зараз помилиться, то не тільки не врятує себе та інших, а ще й призведе до того, що джентльмен всіх їх знищить. Він роззирнувся кімнатою, шукаючи натхнення.

— Що мені робити, Стівене? — стогнав джентльмен. — Що мені робити?

Стівенів погляд за щось зачепився. Під чорною аркою стояла знайома фігура: жінка-фейрі, що завжди носила чорну вуаль до п’ят. Дама ніколи не танцювала, тільки линула поміж танцівників та глядачів. Стівен ніколи не бачив, щоб ця жінка з кимось розмовляла, а коли вона проходила повз, він відчував легкий запах цвинтарів, землі та фамільних склепів. Щоразу, коли Стівен бачив її, то здригався від тривожного передчуття, але не міг збагнути, чи сама жінка несе лихо, чи вона проклята, чи і те, й інше.

— Є на світі люди, — почав він, — для яких життя — лише тягар. Поміж ними та світом постала чорна завіса. Вони зовсім самотні. Немов нічні тіні, вони позбавлені радощів, любові й усіх шляхетних людських переживань. Навіть одне одного вони не здатні втішити. Дні їхні сповнені лише пітьмою, журбою та самотністю. Ви знаєте, про кого я, сер. Я… я нікого не звинувачую…

Джентльмен люто дивився на Стівена.

— Але я переконаний, — продовжив Стівен, — що ми зможемо відвернути від вас магів гнів, якщо тільки відпустимо…

— А! — вигукнув джентльмен, і його очі проясніли розумінням. Він підняв руку і зробив Стівену знак замовкнути.

Стівен не сумнівався, що зайшов надто далеко.

— Пробачте, — прошепотів він.

— Пробачити? — здивовано перепитав джентльмен. — Тут немає чого пробачати. Довгі століття ніхто не говорив до мене з такою щирістю і прямотою. Це робить тобі честь! Так, пітьма! Пітьма, журба й самотність!

Він крутнувся на каблуках і зник у юрбі.

Стрейндж неймовірно тішився з себе. Моторошні суперечності балу його зовсім не бентежили — саме такого він і очікував. Велика зала, попри свою занедбаність, почасти була ілюзією. Око чарівника помітило, що принаймні частина покоїв знаходиться під землею.

Поряд за ним спостерігала жінка-фейрі. На ній була сукня кольору зимової заграви, а в руках вона тримала витончене мерехтливе віяло, інкрустоване ніби кришталевим бісером — але радше інеєм на листі і крихкими сережками, що звисають з гілок.

Саме починався танець. Ніхто не виявив бажання запросити фейрі, тож, піддавшись миттєвому пориву, Стрейндж усміхнувся, вклонився й промовив:

— Навряд чи бодай хтось тут знає мене. І ніхто нас не представить одне одному. Проте, мадам, я вважатиму за велику честь запросити вас до танцю.

Вона нічого не сказала і не всміхнулась у відповідь, але взяла простягнуту руку і дозволила повести себе до танцю. Вони зайняли місце серед інших і якусь мить стояли мовчки.

— Ви помиляєтеся, коли кажете, що вас тут ніхто не знає, — раптом промовила жінка. — Я вас знаю. Ви один із тих двох чарівників, яким судилося повернути в Англію магію, — вона правила далі, неначе повторюючи пророцтво чи щось усім відоме: — Одному ім’ям буде Страх, а другому — Зухвальство… Певно, ви не Страх, тож припускаю, що Зухвальство.

Припущення було не надто ввічливим.

— Така й справді моя доля, — погодився Стрейндж. — І вона чудова!

— О, ви так гадаєте? — перепитала жінка, відводячи погляд. — Тоді чому ви досі її не сповнили?

Стрейндж усміхнувся.

— Мадам, а чому ви гадаєте, що я вже цього не зробив?

— Бо ви тут стоїте.

— Я не розумію.

— Хіба ви не чули пророцтво, коли вам його переказували?

— Пророцтво, мадам?

— Так, пророцтво, яке зробив… — Жінка вимовила своєю мовою якесь ім’я, але Стрейндж його не зрозумів[347].

— Перепрошую?

— Пророцтво Короля.

Стрейндж пригадав Вінкулюса, який встав із-під зимового живоплоту весь, у сухій пожовклій траві й порожніх стручках, які поначіплювалися йому на одяг. Він пригадав, як Вінкулюс щось виголошував посеред зимової дороги. Але маг зовсім забув, що той казав. Стрейндж тоді не мав наміру ставати чарівником, тож над почутим не замислювався.

— Здається, я пригадую, що було якесь пророцтво, мадам, — сказав він, — але, правду кажучи, чув я його дуже давно і вже не пам’ятаю зміст. Що саме пророцтво заповідає нам двом? Мені та іншому магові?

— Поразку.

Стрейндж здивовано кліпнув очима.

— Я… Я в цьому сумніваюся… Поразка? Ні, мадам, ні. Для цього вже занадто пізно. Ми стали найуспішнішими магами від часів Мартіна Пейла.

Жінка промовчала.

Чи справді запізно для поразки? — питав себе Стрейндж. Він подумав про м-ра Норрелла в будинку на Гановер-сквер, про м-ра Норрелла в абатстві Гертф’ю, про м-ра Норрелла, який вислуховував похваляння від усіх міністрів і на якого звернув люб’язну увагу принц-регент. Була якась іронія в тому, що саме Стрейнджа мав заспокоїти успіх Норрелла, але тої хвилини ніщо не здавалося йому настільки ж міцним та непорушним. Жінка-фейрі помилилася.

На наступні кілька хвилин їх захопив танець. Коли вони знову опинилися в парі, вона сказала:

— Магу, ви справді дуже зухвала людина, якщо прийшли сюди.

— Чому? Чого я маю боятися, мадам?

Вона засміялася.

— Скільки, на вашу думку, англійських магів полягло кістьми у цьому бругу? Під цими зорями?

— Гадки не маю.

— Сорок сім.

Стрейнджу стало млосно.

— Як не рахувати Пітера Поркісса. Але він не був магом. Звичайнісінький нестула[348].

— Справді.

— Не вдавайте, ніби ви розумієте про що я, — різко кинула жінка. — Коли зрозуміло як чортів день, що ви нічого не тямите.

Стрейндж знову не знав, як відповісти. Жінка, вочевидь, дуже легко дратувалася. Та зрештою, хіба це якась дивина? І в Баті, і в Лондоні, і в будь-якому місті Європи леді вдавали, ніби кленуть тих чоловіків, чиєї уваги прагнуть. Найімовірніше, і ця дама була саме з таких. Він вирішив зробити вигляд, ніби вважає, що її сувора манера — це такі собі залицяння. Може, це її трохи заспокоїть? Маг ледь засміявся і сказав:

— Здається, ви багато знаєте про те, що відбувалося у цьому бругу, мадам.

По тілу пробіг легкий трепет, коли він вимовляв це слово. Таке стародавнє, таке романтичне.

Вона знизала плечима.

— Я гостюю тут уже чотири тисячі років[349].

— Я би дуже зрадів можливості поговорити про це, коли ви звільнитеся.

— Краще скажіть, коли звільнитеся ви. Я готова відповісти на будь-які ваші питання.

— Дуже люб’язно з вашого боку.

— Аж ніяк. Тоді через сто років?

— П-перепрошую?

Проте, здається, жінка вирішила, що сказала достатньо, тому надалі маг чув від неї лише загальні зауваження про бал та інших танцівників.

Танець закінчився, вони розійшлися. Це була найдивніша та найтривожніша розмова в Стрейнджевім житті. З якого дива ця жінка вважає, що магію в Англії ще не відновлено? І що це за нісенітниця про сто років? Він утішався думкою, що дама, яка більшу частину життя провела в лункому маєтку посеред глибокого темного лісу, навряд чи багато знає про події в світі.

Маг знову приєднався до глядачів попід стіною. Під час наступного танцю поряд із ним опинилася надзвичайно вродлива жінка. Його вразив контраст між красою її лиця та виразом глибокої, незмінної туги на ньому. Коли вона підняла руку, щоби торкнутися долоні партнера, маг помітив, що на ній бракує мізинця.

«Як цікаво!» — подумав він і торкнувся кишені сурдута, де лежала коробочка зі срібла й порцеляни. «Можливо…» Але Стрейндж не міг вигадати жодної послідовності подій, через яку маг віддав би фейрі палець когось із гостей бруга. Нісенітниця якась. Можливо, це взагалі ніяк не пов’язано?

Але рука жінки була такою тендітною та блідою. Стрейндж не сумнівався, що пальчик із його кишені пасуватиме їй бездоганно. Аби вдовольнити свою цікавість, він вирішив підійти до неї і спитати, як вона втратила палець.

Танок уже закінчився. Вона розмовляла з іншою леді, яка стояла до Стрейнджа спиною.

— Перепрошую… — почав він.

Раптом та інша леді обернулася. Це була Арабелла.

На ній була біла сукня з накидкою зі світло-блакитної сітки, прикрашеної діамантами. Вони мерехтіли, наче сніг на морозі. Вбрання та прикраси були значно красивішими за ті, що вона носила в Англії. В її волоссі виблискували крихітні, схожі на зорі квіти, а шию огортала чорна оксамитова стрічка.

Арабелла дивилася на Стрейнджа химерним поглядом. У ньому змішалися здивування та настороженість, радість та зневіра.

— Джонатан! Поглянь, люба! — мовила вона до співрозмовниці. — Це Джонатан!

— Арабелло… — почав Стрейндж, але не знав, що казати. Він простягнув до неї руки, але вона не прийняла їх. Ніби несвідомо Арабелла відступила від нього і взяла за руку незнайомку, наче та була єдиною, хто її втішав і підтримував.

Скорившись Арабеллиному проханню, незнайомка поглянула на Стрейнджа.

— Він такий самий, як усі чоловіки, — холодно зауважила вона, а тоді наче вирішила, що зустріч завершено, і кинула: — Ходімо.

Вона спробувала повести Арабеллу геть.

— Заждіть! — м’яко сказала Арабелла. — Певно, він прийшов сюди, щоб урятувати нас! Хіба він не може прийти задля цього?

— Може, — промовила незнайомка з сумнівом. Вона знову поглянула на Стрейнджа. — Ні, я так не думаю. Певна, він прийшов сюди геть із іншою метою.

— Знаю, ви застерігали мене від марних сподівань, і я намагалася дослухатися вашої ради. Але ось він тут. Я була певна, що він так швидко мене не забуде.

— Забути тебе! — вигукнув Стрейндж. — Звісно, ні! Арабелло, я…

— Ви справді прийшли, щоб нас урятувати? — запитала незнайомка, несподівано звернувшись напрямки до мага.

— Що? Ні, я… Розумієте, досі я не знав… Тобто я сам не до кінця розумію…

Незнайомка гнівно пирхнула.

— То ви прийшли сюди, щоб урятувати нас чи ні? Гадаю, це питання вельми просте.

— Ні, — сказав Стрейндж. — Арабелло, благаю, поговори зі мною. Поясни, що…

— Ось. Бачите? — промовила незнайомка до Арабелли. — Тепер знайдімо якийсь затишний куточок. Здається, я бачила вільну лаву біля дверей.

Однак Арабелла не погоджувалася йти так швидко. Вона не відривала від Стрейнджа того химерного погляду; ніби вона дивилася на портрет, а не на людину із плоті та крові. Вона промовила:

— Знаю, ви не дуже вірите, що чоловіки на щось здатні, але…

— Я взагалі їм не вірю, — перебила її незнайомка. — Я знаю, що таке змарнувати безліч літ у даремних сподіваннях на допомогу від тої чи тої людини. Краще вже не мати жодних сподівань, аніж постійно розчаровуватись!

Стрейнджу урвався терпець.

— Пробачте, що перебиваю вас, мадам, — звернувся він до незнайомки, — утім, відколи я приєднався до вашого товариства, ви тільки те й робили, що перебивали мене! Я мушу наполягти на короткій приватній розмові з моєю дружиною! Якщо ваша ласка, відступіть на крок або два…

Але ні незнайомка, ні Арабелла його не слухали. Обидві дивилися кудись праворуч. За плечем Стрейнджа стояв джентльмен із будяковим волоссям.

Стівен продирався крізь натовп танцівників. Розмова з джентльменом надзвичайно засмутила його. Той щось вирішив для себе, але, чим довше Стівен про це думав, тим ясніше розумів: він гадки не має, що саме джентльмен надумав.

— У мене ще є час, — пробурмотів він, проштовхуючись вперед. — Ще не пізно.

Частка його душі — холодна, байдужа, зачаклована — не розуміла, про що він. Ще не пізно врятуватися самому? Врятувати леді Поул та місис Стрейндж? Мага?

Ніколи ще ряди танцівників не здавалися йому такими довгими, ніколи вони не ставали загорожею йому на дорозі. З іншого боку зали зблиснуло будякове волосся.

— Сер! — закричав Стівен. — Зачекайте! Мені треба ще раз із вами поговорити!

Світло змінилося. Звуки музики, танців та розмов вщухли. Стівен роззирнувся, думаючи, що опинився в іншому місті, на іншому континенті. Але він досі стояв посеред великої зали Покинь-Надії. Вона спорожніла — танцюристи та музиканти зникли. Лишилося тільки троє: сам Стівен і трохи віддалік — маг та джентльмен з будяковим волоссям.

Маг кликав дружину на ім’я і рвався до темних дверей, наче збирався обшукати весь дім.

— Стій! — вигукнув джентльмен з будяковим волоссям.

Маг обернувся — і Стівен побачив, що його обличчя почорніло від гніву, а губи заворушилися так, наче от-от вимовлять закляття.

Джентльмен із будяковим волоссям здійняв руки. Велику залу сповнила зграя птахів. За мить вони з’явились і за мить зникли.

Птахи люто гатили Стівена крильми. Вони ледь не вибили з нього дух. Отямившись, він побачив, що джентльмен із будяковим волоссям удруге здійняв руки.

У велику залу налетіло листя. По-зимовому сухе та буре, воно кружляло у потоках вітру, що з’явився нізвідки. За мить воно з’явилось і за мить зникло.

Маг дико заозирався. Вочевидь, він не знав, як протистояти такій непоборній магії. «Безнадійно», — подумав Стівен.

Джентльмен із будяковим волоссям втретє здійняв руки. Велику залу затопив дощ — не з води, а з крові. За мить він з’явився і за мить зник.

Чари скінчилися. Маг відразу зник, а джентльмен з будяковим волоссям упав на підлогу, наче знепритомнів.

— Де маг, сер? — закричав Стівен, падаючи біля нього навколішки. — Що трапилося?

— Я відправив його назад у морську колонію Альтінума[350], — хрипло прошепотів джентльмен із будяковим волоссям. Він спробував усміхнутися, але не зміг. — Я зробив це, Стівене! Я зробив усе, як ти мені порадив! Це забрало в мене усю силу. Я до краю вичерпав допомогу старих союзників. Але таки змінив світ! О, я завдав йому такого удару! Пітьма, журба й самотність! Маг нам більше не дошкулятиме! — він спробував тріумфально засміятися, але зайшовся кашлем і нудотою. Коли напад минув, він узяв Стівена за руку. — Не переймайся через мене, Стівене. Я лише трохи втомився, не більше. Ти людина надзвичайно прониклива. Відтепер ми з тобою не просто друзі: ми брати! Ти допоміг здолати мого ворога, а я натомість знайду твоє ім’я. Я зроблю тебе Королем!

Голос джентльмена з будяковим волоссям стих.

— Розкажіть, що ви зробили! — прошепотів Стівен.

Але джентльмен заплющив очі.

Стівен так і стояв на колінах посеред бальної зали, тримаючи джентльмена за руку. Лойові свічки догоріли; над ними зійшлися тіні.

56

Чорна вежа

3-4 грудня 1816 року

Д-р Ґрейстіл спав і бачив сон. Уві сні його хтось гукав і щось від нього хотів. Він конче прагнув догодити невідомим прохачам, а тому ходив, шукаючи їх, із місця на місце. Проте нікого не знайшов, хоча його й далі кликали на ім’я. Нарешті він розплющив очі.

— Хто там? — запитав він.

— Це я, сер. Френк, сер.

— У чім річ?

— Прийшов містер Стрейндж. Хоче з вами говорити, сер.

— Щось сталося?

— Він не каже, сер. Але, думаю, таки щось сталося.

— Де він, Френку?

— Не хоче заходити, сер. Як я не просив. Чекає надворі, сер.

Д-р Ґрейстіл опустив ноги на підлогу і різко втягнув повітря.

— Холодно, Френку! — поскаржився він.

— Так, сер.

Френк допоміг д-ру Ґрейстілу вдягнути халат і пантофлі. Вони пройшли численними темними кімнатами, змірявши нескінченні акри темної мармурової підлоги. У вестибюлі світилась лампа. Френк потягнув за обидві стулки великих залізних дверей, узяв лампу і вийшов надвір. Д-р Ґрейстіл пішов слідом.

Кам’яні сходи вели вниз, у темряву. І тільки запах моря, хлюпотіння води об камінь, випадкове мерехтіння й мінливість пітьми підказували, що нижні східці впираються в канал. У вікнах і на балконах будинків поблизу світилися лампи. За винятком усього цього навкруги панували тиша й морок.

— Тут же нікого немає! — вигукнув д-р Ґрейстіл. — Де містер Стрейндж?

Замість відповіді Френк показав кудись направо. Під мостом раптом вигулькнув світильник і в його світлі д-р Ґрейстіл розгледів ґондолу, яка чекала на них. Ґондольєро підштовхнув човна жердиною. Як він наблизився, д-р Ґрейстіл видивився пасажира. Незважаючи на все, що розказав Френк, у лікаря пішло кілька секунд на те, щоб упізнати мага.

— Стрейндже! — викрикнув він. — Господи милостивий! Що сталося? Я вас не впізнав! Мій… мій… мій любий друже! — Д-р Ґрейстіл затнувся, підшукуючи доречне слово. За останні кілька тижнів він звик до думки, що невдовзі вони зі Стрейнджем можуть стати значно ближчими, ніж друзі. — Ходімо ж у дім! Френку, хутчіш! Келих вина для містера Стрейнджа!

— Ні! — скрикнув той у відповідь хрипким незнайомим голосом. Він затараторив щось до ґондольєро. Позаяк маг говорив італійською значно краще від д-ра Ґрейстіла, останній геть нічого не розібрав, але збагнув значення слів, щойно човняр узявся штовхати ґондолу подалі від берега.

— Мені не можна в дім! — крикнув Стрейндж. — Не просіть!

— Гаразд, але ж розкажіть, що трапилося.

— Мене прокляли!

— Прокляли? Ні! Не кажіть такого.

— Таки казатиму. Я помилявся від початку й до кінця! Я попросив цього хлопця трохи віддалитись. Мені небезпечно бути поруч із вашим будинком, докторе Ґрейстіле! Ви мусите відіслати доньку якнайдалі!

— Флору! Навіщо?

— Тут дехто бажає їй зла!

— Милостивий Боже!

Очі Стрейнджа округлилися.

— Дехто хоче приректи її на довічні нескінченні страждання! На поневолення й покору несамовитому духу! Ув’язнити у стародавню темницю, складену з холодних заклять, а не тільки з каменю й землі. Лихий, лихий! А втім, не такий уже й лихий. Зрештою, хіба це не в його природі? Не може ж він зарадити сам собі?

Ні д-р Ґрейстіл, ні Френк нічого не могли второпати.

— Ви нездужаєте, сер, — промовив д-р Ґрейстіл. — У вас гарячка. Ходімо в дім. Френк вам приготує який-небудь заспокійливий напій, який розвіє ці темні думки. Ходімо в дім, містере Стрейндже.

Лікар трохи відступив од берега, щоб дати магові дорогу, але той не зважав.

— Мені здавалося… — почав Стрейндж, але враз покинув говорити. Пауза затяглася, здавалося, він забув, що збирався сказати, але врешті-решт знову почав: — Мені здавалося, Норрелл казав неправду тільки мені. Та я помилявся. Дуже помилявся. Він казав неправду всім. Він усім нам брехав.

Маг знову щось промовив до ґондольєро, і човен рушив у темряву.

— Зачекайте! Зачекайте! — закричав д-р Ґрейстіл, але було пізно. Він прикипів очима до пітьми, сподіваючись на повернення Стрейнджа, але дарма.

— Мені рушити за ним, сер? — поцікавився Френк.

— Хто знає, куди він подався.

— Смію припустити, він подався додому, сер. Я можу піти туди пішки.

— І що ви йому скажете, Френку? Він не став нас слухати зараз, не стане й потім. Ні, ходімо краще в дім. Треба потурбуватися про Флору.

Та одразу ж за порогом д-р Ґрейстіл відчув усю свою безпорадність. Він геть розгубився і не знав, як чинити далі. Він раптово постарішав і відчув вагу прожитих літ. Френк обережно взяв його попід руку і допоміг спуститися темними кам’яними сходами в кухню.

Як на таку кількість просторих мармурових кімнат угорі, кухня виявилася надто маленькою. Удень тут було вогко й похмуро, а надвір виходило єдине віконце, розташоване високо на стіні, якраз над рівнем води. Його захищали важкі залізні ґрати. Це означало, що кімната перебувала головно нижче рівня каналу. Та після зустрічі зі Стрейнджем кухня видалася теплим і привітним місцем. Френк запалив побільше свічок і розворушив жар у каміні. Набрав чайник води і поставив грітися чай.

Д-р Ґрейстіл сидів у затишному кухонному крісельці і замислено дивився на вогонь.

— Коли він говорив, що дехто бажає зла Флорі… — нарешті промовив він.

Френк кивнув, неначе розумів, що хазяїн говоритиме далі.

— …то я не міг позбутися враження, що йдеться про нього самого, Френку, — промовив д-р Ґрейстіл. — Йому страшно. Він боїться якось їй зашкодити і тому мене попередив.

— Ось-бо й воно, сер! — погодився Френк. — Він прийшов нас застерегти. Значить, у душі він хороша людина.

— Він хороша людина, — щиро підтримав його д-р Ґрейстіл. — Але щось трапилося. Це все його магія, Френку. Певно, що вона. Це химерний фах. Постійно шкодую, що він не заробляє собі на життя чим-небудь іншим. Не став солдатом, священиком або правником! Френку, що ж ми скажемо Флорі? Можна не сумніватися, вона й не подумає їхати деінде! Не схоче його покинути. Особливо… особливо, коли він нездужає. Що ж їй сказати? Мені слід їхати з нею. Але хто ж тоді лишиться у Венеції, щоб турбуватися про містера Стрейнджа?

— Ми з вами, сер. Ми допоможемо магу, а міс Флора нехай їде геть із тітонькою.

— Так, Френку! Точно! Саме так ми й зробимо!

— Та я мушу сказать вам, сер, — додав Френк, — що навряд чи міс Флорі потрібно, щоби про неї турбувалися. Вона не така, як решта юних леді.

Френк досить довго жив у Ґрейстілів і перейняв від них сімейну звичку вважати міс Ґрейстіл надзвичайно обдарованою та розумною леді.

З відчуттям того, що вони наразі зробили все від них залежне, д-р Ґрейстіл і Френк пішли спати.

Та одна річ — планувати свої дії глупої ночі, і геть інша — виконувати задумане серед білого дня. Як і передбачав д-р Ґрейстіл, Флора якнайзавзятіше відмовлялася їхати геть із Венеції, якомога далі від Джонатана Стрейнджа. Вона нічого не хотіла розуміти. Навіщо їй конче треба їхати?

Тому що, говорив д-р Ґрейстіл, він занедужав.

Тим паче варто лишитися, відповідала вона. Йому потрібен буде догляд, комусь біля нього треба буде сидіти.

Д-р Ґрейстіл спробував натякнути, що недуга Стрейнджа заразна, але за своїми принципами та вдачею лікар був людиною щирою, нечасто мав нагоду брехати і робити цього не вмів. Флора йому не повірила.

Тітонька Ґрейстіл, так само, як і племінниця, не дуже добре зрозуміла, навіщо всі ці зміни в планах. Їхній об’єднаній опозиції д-р Ґрейстіл ради не дав, тому мусив звіритися сестрі й розповісти про все, що відбулося минулої ночі. На жаль, хисту передати атмосферу нічної зустрічі йому теж забракло. Стрейнджевих слів, од яких пробирав морозець, відтворити він не зміг. Тож тітонька Ґрейстіл зрозуміла тільки те, що маг говорив незв’язно. Природно, вона зробила з того висновок, що він просто впився, а це, хоч і дуже прикра річ, не така вже й рідкість поміж джентльменів і тим більше не може слугувати причиною для їхнього переїзду в інше місто.

— Хай там як, Ланселоте, — говорила вона, — а мені-то відома твоя значно сумніша пригода з вином, коли ми вечеряли в містера Сікссміта і ти наполягав, що маєш сказати добраніч кожнісінькій курці. Ти тоді подався надвір, повитягав їх усіх із курника, вони від тебе повтікали, розбіглися по околиці, і половину потім вполював лис. Я ще ніколи не бачила, щоб Антуанетта так на тебе сердилася.

(Антуанеттою звали лікареву блаженної пам’яті дружину.)

Історія була стара й напрочуд ганебна. І д-р Ґрейстіл слухав сестру з усе сильнішим невдоволенням.

— Заради Бога, Луїзо! Я ж лікар! І пізнав би сп’яніння неозброєним оком!

Довелося гукати Френка. Він пам’ятав слова Стрейнджа набагато точніше. Йому вдалося намалювати видіння Флори, довічно ув’язненої в темниці, і це привело тітоньку в достеменний жах. Уже за якусь мить вона більше за всіх прагнула найскоріше відправити Флору подалі від Венеції. Щоправда, тітонька наполягла на тому, що навіть не спало на думку ні д-ру Ґрейстілу, ні Френку. Вона наполягла розказати Флорі правду.

Флора Ґрейстіл із болем вислухала історію про те, що Стрейндж цілковито стратив розум. Спершу вона вирішила, що всі помилились, і навіть коли вдалося її переконати в правдивості історії, вона все ще була певна, що їй геть не обов’язково їхати з Венеції. Флора не сумнівалася, що Стрейндж ніколи не завдасть їй шкоди. Проте зараз їй стало очевидно, що батько й тітонька думають інакше і не знатимуть спокою, поки вона лишатиметься тут. Якнайнеохочіше вона мусила дати згоду.

Невдовзі по від’їзді обох леді д-р Ґрейстіл сидів в одній із прохолодних мармурових кімнат палацо. Він шукав розради в келиху бренді і намагався зважитись на те, щоб вирушити до Стрейнджа, аж раптом прийшов Френк і сказав щось про чорну вежу.

— Що? — перепитав д-р Ґрейстіл. Він був не в гуморі і не збирався гратися в загадки.

— Підійдіть до вікна, сер, і я вам покажу.

Д-р Ґрейстіл підвівся.

Щось стояло в середмісті Венеції. І це щось найкраще описували слова «неозора чорна вежа». Її основа мала би займати кілька акрів. Вона спиналася вгору, під саме небо, і маківки її видно не було. З цієї відстані здавалося, що вона всуціль чорна, з рівною поверхнею. Щоправда, деінде вежа здавалася майже прозорою, наче створеною з чорного диму, за яким (чи в якому?) можна було навіть розгледіти обриси будинків.

Нічого дивнішого д-р Ґрейстіл у своєму житті ще не бачив.

— Звідки вона взялася, Френку? Що сталося з будинками, які там стояли?

Перш ніж пролунала відповідь бодай на якесь із цих запитань, у двері гучно й, судячи зі звуку, офіційно постукали. Френк пішов відчинити. За якусь мить він повернувся з цілим натовпом людей, з якими д-р Ґрейстіл не мав честі був знайомий. Двоє священиків, троє чи четверо військових у яскравих одностроях, прикрашених імпозантною кількістю золотої тасьми й галунів. Найкрасивіший із-поміж цих молодих людей виступив уперед. Він носив найпишнішу форму й вирізнявся довгими золотими вусами. Назвався він полковником Венцелем фон Оттенфельдом, секретарем австрійського губернатора міста. Далі він рекомендував своїх супутників; офіцери були австрійцями, як і він сам, а от священики — місцевими, венеційцями. Уже цього вистачило, щоби змусити д-ра Ґрейстіла подивуватись, адже тутешній люд ненавидів австріяк, і два народи рідко перетиналися в одному товаристві.

— Ви сер доктор? — запитав полковник фон Оттенфельд. — Друг Hexenmeister’а[351]  великого Феллінґтона?

Д-р Ґрейстіл відповів ствердно.

— Ох, докторе, сьогодні ми всі суть жебраки біля ваших ніг! — Фон Оттенфельд прибрав меланхолійного виду, який драматично посилювали його обвислі вуса.

Д-р Ґрейстіл відповів, що приголомшений це чути.

— Ми прийшли сьогодні. Ми просимо вас про… — Фон Оттенфельд насупився і клацнув пальцями: — Vermittlung. Wir bitten um Ihre Vermittlung. Wie kann man das sagen?[352]

Вони всі трохи обговорили те, як краще перекласти це слово. І один з італійських священиків запропонував «заступництво».

— Так-так, — радо підхопив Фон Оттенфельд. — Ми просимо вас про заступництво від Hexenmeister’а великого Феллінґтона. Сер докторе, ми дуже шануємо Hexenmeister’а великого Феллінґтона. Але Hexenmeister великого Феллінґтона щось накоїв. Яке лихо! Люди у Венеції налякані. Багатьом довелося полишити свої будинки та виїхати з них!

— Ах! — із розумінням зітхнув д-р Ґрейстіл. Він задумався на мить, і раптом його осяяло. — О, то ви гадаєте, містер Стрейндж якось причетний до цієї Чорної вежі?

— Ні! — заперечив Фон Оттенфельд. — Це не Вежа. Це Ніч! Яке лихо!

— Перепрошую?

Д-р Ґрейстіл подивився на Френка з німим проханням про поміч. Той знизав плечима.

Один зі священиків, який говорив англійською трохи впевненіше, пояснив, що на світанку сонце зійшло в усіх частинах міста, крім тієї, де мешкав Стрейндж — парафії Санта-Марія-Дзобеніґо. Там і далі панувала ніч.

— Навіщо це робить Hexenmeister великого Феллінґтона? — запитав фон Оттенфельд. — Ми не знаємо. Ми просимо вас, сер докторе. Чи не передали би ви наше прохання повернути сонце в Санта-Марія-Дзобеніґо? Чи не передали би ви йому якнайшанобливіше, щоб він більш не чинив магію у Венеції?

— Звісно, неодмінно перекажу, — погодився д-р Ґрейстіл. — Дуже прикра пригода. І хоча я впевнений, що він усе це влаштував не навмисно, охоче допоможу, чим зможу. Думаю, це все якась помилка.

— Ах! — зітхнув священик, який добре говорив англійською, і підняв руку, неначе боявся, що д-р Ґрейстіл тієї ж миті вискочить надвір і помчить у Санта-Марія-Дзобеніґо. — Ви ж візьмете з собою слугу, будь ласка? Ви ж не підете туди самі?

Падав густий сніг. Усі сумні кольори Венеції перетворилися на відтінки сірого та чорного. Площа святого Марка здавалася невиразною гравюрою самої себе, виконаною на аркуші білого паперу. Було геть безлюдно. Д-р Ґрейстіл і Френк удвох чвалали по заметах. Д-р Ґрейстіл ніс ліхтар, а Френк — чорну парасольку над його головою.

Одразу за п’яцею здіймався Чорний стовп ночі; вони пройшли під аркою Атріума і поміж мовчазних споруд. Темрява починалася на середині маленького містка. Це було найдивніше видовище в світі: вона несподівано заковтувала вихори сніжинок, що їх гнав вітер, немовби пітьма зголодніла й простягала до них свої жадібні вуста.

Попутники востаннє глянули на мовчазне біле місто і ступили в Морок.

Усі провулки спорожніли. Мешканці парафії повтікали до родичів або друзів в інших частинах міста. Зате венеційські коти (такі ж самовільні, як і в будь-якому іншому місті), навпаки, позбігалися до Санта-Марія-Дзобеніґо, щоб бавитися, гратися й полювати тут, у Вічній Ночі, яка здавалася їм ніби якимось великим святом. В мороці коти терлися об д-ра Ґрейстіла та Френка, і кілька разів лікар навіть помічав світло їхніх очей у відчинених дверях.

Біля будинку, в якому мешкав Стрейндж, стояла тиша. Вони стукали в двері й гукали, але до них ніхто не вийшов. Двері виявились незамкнені, тому супутники зайшли в дім. Усередині панувала темрява. Вони знайшли сходи і піднялися на останній поверх, у кімнату Стрейнджа, де той займався магією.

Після всього, що відбулося, вони очікували побачити якусь дивовижу, заскочити Стрейнджа за розмовою з демоном чи обійнятого кошмарними привидами. Натомість сцена, свідками якої вони стали, їх трохи спантеличила своєю рутинністю. Кімната виглядала так само, як і раніше, кожного разу, коли вони приходили сюди. Горіли численні свічки, а залізна груба щедро ділилася затишним теплом. Стрейндж сидів за столом, згорбившись над срібним тарелем, що освітлював його обличчя чистим білим огнем. Погляду він не здійняв. У закутку тихо цокав годинник. Повсюди були рясно розкидані книжки, папери й письмове приладдя. Маг провів кінчиком пальця по водяній гладі й двічі напрочуд легко стукнув по ній. Потім повернувся і щось записав у книжечку.

— Стрейндже, — сказав д-р Ґрейстіл.

Маг підняв голову. Він мав спокійніший вигляд, ніж минулої ночі, але очі його все ще були, як у загнаного звіра. Маг довго розглядав лікаря, неначе не впізнавав його.

— Ґрейстіл, — нарешті пробурмотів він. — Що ви тут робите?

— Прийшов дізнатися, як ваші справи. Я хвилююся за вас.

Стрейндж нічого не відповів. Він знову повернувся до тареля і кілька разів змахнув над ним руками, але залишився невдоволений результатом. Маг узяв склянку й налив у неї води, а потім додав дві краплинки з крихітної пляшечки.

Д-р Ґрейстіл спостерігав за ним. Ніякого ярлика на пляшечці він не помітив, рідина мала бурштиновий колір — це могло бути будь-що.

Стрейндж помітив погляд д-ра Ґрейстіла.

— Мабуть, ви хочете сказати, що мені не слід це пити. Побережіть дихання і не морочте собі голови! — Стрейндж ураз перехилив склянку й осушив її. — Знали би ви про мої причини, то не стали би заперечувати!

— Ні-ні, — відповів д-р Ґрейстіл заспокійливо, немов звертався до одного зі своїх найскладніших пацієнтів. — Запевняю вас, нічого подібного я не збирався вам казати. Просто хотів спитати, чи не мучить вас біль? Ви занедужали? Минулої ночі мені так здалося. Можливо, я зміг би вам щось порадити…

Лікар затнувся. У повітрі стояв якийсь запах і досить сильний. Сухий, мускусний, із домішкою тваринного смороду. А найдивовижнішим було те, що запах виявився знайомим. Раптом він носом почув кімнату, де жила стара дама з усіма її котами.

— Моя дружина жива, — хрипко й надривно промовив Стрейндж. — Ха! Ось воно! А ви й не знали!

Д-р Ґрейстіл аж похолов. Якщо існували слова, якими маг міг його збентежити ще сильніше, це були саме вони.

— Мені сказали, вона померла! — правив далі Стрейндж. — Мені сказали, що її поховали! Як я міг на це купитись! Її зачарували! Вкрали в мене! Ось чому мені потрібно це! — І він помахав крихітною пляшечкою з бурштиновою рідиною перед обличчям лікаря.

Д-р Ґрейстіл і Френк відступили на крок-два.

— Усе гаразд, сер, — прошепотів слуга на вухо лікарю: — Все гаразд. Я не дозволю йому вам зашкодить. Я його перехоплю. Не бійтеся.

— Я не можу повернутися в той будинок, — промовив Стрейндж. — Він мене вигнав і тепер не пустить назад. Мене не пропустять дерева. Я вже пробував розчаклувальні закляття, та вони не працюють. Не працюють…

— Ви вчора щось чарували? — запитав д-р Ґрейстіл.

— Що? Так!

— Мені це дуже прикро чути. Вам слід відпочити. Боюся, ви навіть події минулої ночі кепсько пам’ятаєте…

— Ха! — з гіркою іронією скрикнув Стрейндж. — Та я не забуду найдрібнішої деталі!

— Правда? — таким само заспокійливим тоном запитав д-р Ґрейстіл. — Що ж, не стану від вас приховувати, що мене стурбував ваш вигляд. Ви поводилися наче сам не свій. Думаю, це наслідок надмірного напруження за роботою. Можливо, якби ви дозволили…

— Пробачте мені, докторе Ґрейстіле, та я щойно вам пояснив, що мою дружину зачаровано; вона скніє бранкою під землею. Я би залюбки продовжив цю розмову, але в мене є нагальніші справи!

— Гаразд-гаразд. Заспокойтеся. Наша присутність вас дратує. Ми вже будемо йти, але завтра знову навідаємося. Та спочатку я маю нам переказати ось це: сьогодні вранці в мене було ціле посольство від губернатора. Він висловлює вам свою шану й уклінно просить утриматися поки що від занять магією…

— Утриматися від занять магією! — Стрейндж розреготався — холодно, жорстко й невесело. — Ви мене просите зупинитися зараз? Це абсолютно неможливо! Навіщо мене Господь сотворив магом, як не для цього?

Він повернувся до свого срібного тареля і почав креслити знаки в повітрі, над самою водяною гладінню.

— То хоч би звільнили цю парафію від Неприродної Ночі. Будь ласка, зробіть це! Заради дружби? Заради Флори?

Стрейндж завмер, не закінчивши жест.

— Про що ви говорите? Що за Неприродна Ніч? Що в ній неприродного?

— На Бога, Стрейндже! Зараз майже полудень!

Якусь мить маг мовчав. Він визирнув у чорне вікно, оглянув темну кімнату і нарешті перевів погляд на д-ра Ґрейстіла.

— Я не мав ані найменшої гадки, — прошепотів він, приголомшений. — Повірте мені! Це не моїх рук справа!

— Чиїх же тоді?

Стрейндж не відповів. Він розгублено оглядав кімнату.

Д-р Ґрейстіл боявся, що як тиснути на мага й розпитувати далі про Темряву, він тільки роздратується, а тому просто поцікавився:

— Ви можете повернути нам денне світло?

— Я… я не знаю.

Д-р Ґрейстіл сказав, що завтра вони знову навідають його, і знову скористався нагодою порадити здоровий сон як прекрасний засіб лікування.

Стрейндж його не слухав, та коли д-р Ґрейстіл із Френком уже йшли, раптом схопив лікаря за руку і прошепотів:

— Я можу вас про щось спитати?

Д-р Ґрейстіл кивнув.

— Ви не боїтеся, що вона згасне?

— Хто згасне? — не зрозумів д-р Ґрейстіл.

— Свічка, — маг показав на лоб д-ра Ґрейстіла. — Свічка у вашій голові.

Надворі Темрява здавалася ще химернішою. Д-р Ґрейстіл і Френк мовчки просувалися нічними вулицями. А діставшись денного світла на західній межі площі святого Марка, обоє видихнули з полегшенням.

— Я не скажу губернатору, що Стрейндж втратив здоровий глузд, — промовив д-р Ґрейстіл. — Ще невідомо, що чинитимуть австрійці. Раптом пошлють солдатів його арештувати. Чи ще гірше! Я просто передам, що він не може зараз прогнати Ніч, але ніякої іншої біди місту не завдасть. А я певен, нічого такого в нього й на думці немає. І ще скажу, що я твердо налаштований невдовзі переконати його виправити всю заподіяну шкоду.

Наступного дня зі сходом сонця виявилось, що Темрява над парафією Санта-Марія-Дзобеніґо нікуди не поділася. О пів на дев’яту Френк вийшов купити молока й риби. Він подобався гарненькій чорноокій селянці, яка торгувала молоком із баржі на каналі Сан-Лоренцо, і вона завжди любила погомоніти з ним або посміхнутись. Сьогодні ж уранці вона передала Френку глечик із молоком і одразу спитала:

— Hai sentito che lo stregone inglese è pazzo? (Подейкують, англійський чаклун збожеволів?)

На рибному базарі біля Великого каналу якийсь рибалка продав Френкові три кефалі, та мало не забув узяти в нього гроші, бо відволікся на суперечку з сусідом про те, чи англійський маг збожеволів тому, що він маг, чи тому що він англієць. По дорозі додому дві бліді черниці, які натирали мармурові сходинки в церкву, привіталися з ним та переказали, що молитимуться за сердешного, божевільного англійського мага. І вже майже на порозі будинку Френк побачив, як із-під сидіння ґондоли виліз білий кіт, розлігся на причалі та подивився на нього. Френк уже чекав був, що й кіт йому щось скаже про Джонатана Стрейнджа, але кіт промовчав.

— Як, заради всього святого, це могло статись? — сидячи в ліжку, питав д-р Ґрейстіл. — Думаєте, містер Стрейндж виходив на люди? Із кимось говорив?

Френк не знав. Він знову гайнув у місто та порозпитував обізнаніших. Маг нібито не зробив ні кроку зі своєї кімнати на останньому поверсі будинку на Санта-Марія-Дзобеніґо; от тільки близько п’ятої години минулого вечора його навідав лорд Байрон (чи не єдина людина у місті, яку поява Вічної Ночі щиро розважила). Він заскочив Стрейнджа, коли той займався магією і марив про свічки, ананаси, танці протягом сторіч і темні ліси, що ростуть прямо на вулицях Венеції. Удома Байрон розповів про це своїй коханці, власнику будинку та камердинеру; останні ж були товариськими людьми, охочими до вечірнього спілкування в широкому колі балакучих друзів, а тому людей, які вже вранці все знали, вельми побільшало.

— Лорд Байрон! Аякже! — вигукнув д-р Ґрейстіл. — Я геть про нього забув! Мушу йти до нього й попередити, аби він був обачнішим!

— Боюся, сер, для цього вже пізно, — відповів йому Френк.

І д-р Ґрейстіл змушений був визнати справедливість його слів. Хай там як, а йому треба було з кимось поговорити. З ким же, як не з іншим товаришем Стрейнджа? Тож увечері він ретельно вбрався і рушив у ґондолі в гості до графині Альбріцці[353] — розумної грекині зрілих літ, що написала кілька книг про скульптуру, але найбільше кохалася на тому, щоби вести conversazioni з найрізноманітнішими людьми, модними і вченими, знайомлячи їх одне з одним. Стрейндж відвідав один чи два такі раути, а от д-р Ґрейстіл досі про них і не думав.

Його провели у велику залу в piano nobile[354] з розкішною мармуровою підлогою, дивовижними статуями, та розписними стінами й стелею. В одному кінці зали дами півколом обсіли графиню. Чоловіки згуртувалися в іншому краю. Щойно переступивши поріг, д-р Ґрейстіл одразу відчув, як на нього зусібіч звернулися погляди гостей. Люди показували на нього пальцями й перешіптувалися. Безсумнівно, йшлося про Стрейнджа і Темряву.

Біля вікна стояв невисокий вродливий чоловік із кучерявою чуприною та повними, м’якими, червоними вустами. Жінку такі вуста зробили би прекрасною, чоловіка же просто вирізняли серед інших. Своїм невеликим зростом, ретельно підібраним одягом, чорним волоссям і темними очима він дещо скидався на Крістофера Дролайта, якби той був значно розумнішим. Д-р Ґрейстіл одразу рушив до нього та гукнув:

— Лорде Байроне?

Чоловік озирнувся поглянути, хто його кличе, і лишився не надто вдоволеним, побачивши нецікавого, підтоптаного англійця середнього віку. Та заперечити своє ім’я він не міг.

— Так?

— Мене звуть Ґрейстіл. Я друг містера Стрейнджа.

— А! — відказав його милість. — Лікар із красунею донькою!

Д-р Ґрейстіл теж не дуже зрадів, коли про його доньку згадав один із найбільш сумнозвісних гульвіс Європи, та заперечувати Флорину вроду він не міг. Він вирішив про це поки що не думати, натомість сказав:

— Я був у Стрейнджа. Мої найгірші страхи підтвердилися. В нього не лишилося ні краплини здорового глузду.

— Ваша правда! — погодився Байрон. — Кілька годин тому я знову був у нього. Він не може говорити ні про що, крім своєї померлої дружини й того, що насправді вона не померла, а зачарована. А тепер він огорнувся в Темряву й займається Чорною Магією! Мене все це приводить у невимовний захват. От скажіть, хіба воно не захопливе?

— Захопливе? — різко відповів лікар. — Гідне жалю, ви хотіли сказати! Та невже ви думаєте, він сам створив цю Темряву? Мені він прямо заявив, що це не його рук справа.

— Так а хто ж, як не він?! — проголосив Байрон. — Чорний Світ пасує його Чорному Духу! Хто б відмовився хоч раз у житті закрити сонце? Різниця у тім, що він маг і на таке здатен.

Д-р Ґрейстіл замислився.

— Може, ви й маєте рацію, — погодився він. — Можливо, це він створив Темряву, а потім просто забув про це. Мені здається, він не завжди добре пам’ятає свої слова чи вчинки. Скажімо, наші з ним розмови він здатен пригадати лише в загальних рисах.

— Хм. Що ж. Цілком, — відказав його милість, немовбито в цьому не було нічого дивного і він сам волів би скоріше забути про розмову з лікарем. — Ви знали, що він написав листа своєму шурину?

— Ні, не знав.

— Він наполягає, щоб той прибув у Венецію побачитись зі своєю мертвою сестрою.

— Думаєте, він приїде?

— Не маю ані найменшої гадки! — своїм тоном лорд Байрон дав зрозуміти, що з боку д-ра Ґрейстіла дещо безцеремонно очікувати від Найвеличнішого Поета Доби інтересу в такій царині. Якусь мить обоє помовчали, і Байрон уже природнішим тоном додав: — Правду кажучи, не думаю, що шурин приїде. Стрейндж показав мені листа. Це набір незв’язних речень та суджень, які ладен зрозуміти тільки причинний (або маг!).

— Дуже гірко, — промовив д-р Ґрейстіл. — Прикро й гірко! Тільки позавчора ми з ним гуляли разом. Він був у прекрасному настрої! Аж раптом за одну ніч зазнав таких перемін — від людини з цілковито ясним розумом до цілковитого шаленця. Мені цього не збагнути. Хіба не може існувати якась фізична причина? Яка-небудь інфекція?

— Нісенітниці! — як відрізав Байрон. — Причини його шаленства лежать у метафізичній царині. В тій неозорій прірві між тим, чим людина є, і тим, чим вона жадає стати, між душею і плоттю. Пробачте мені, докторе Ґрейстіле, та я на цьому знаюся. І можу говорити про це авторитетно.

— Але ж… — Д-р Ґрейстіл насупився і спробував зібратися з думками. — Але ж його затяжний смуток, здавалося, скінчився. І робота добре посувалася вперед.

— Скажу вам так. До одержимості мертвою дружиною його переслідувала інша манія — Джон Ускґласс. Ви не могли не помітити цього. От дивіться, сам я про англійських магів майже нічого не знаю. Вони мені завжди здавалися гуртом нудних спорохнявілих дідків — за винятком Джона Ускґласса. Це ж зовсім інша справа! Маг, який приборкав інакшокраян![355] Єдиний маг, який здолав саму Смерть! Маг, якого Люципер мусив мати за рівню! І от дивіться: кожного разу, як Стрейндж порівнював себе з цією неперевершеною істотою (а це час од часу було неминучим), він постійно бачив своє істинне єство: роботяща, приземлена посередність! Усі його досягнення — так розхвалені на нашім самотнім острівці![356] — нічого не варті й розсипаються на порох перед Ускґлассом! Уже цього було досить, щоб ввергнути Стрейнджа у найглибший відчай. Смертний того й не може бачить, що за гробом[357]. — Лорд Байрон замовк на якусь мить, немовби хотів відкласти в пам’яті останні свої слова, а потім вжити їх у поезії. — Я сам потерпав од схожої меланхолії в швейцарських горах у вересні. Я блукав околицями, щоп’ять хвилин дослухаючись, як навколо сходять лавини, немовби Господь заповзявся мене знищити! Мене переповнювали журба й туга за безсмертям. Кілька разів мені страшенно кортіло пустити собі кулю в лоба. І я би так і зробив, якби не думка про те, з якою втіхою новину про мою смерть почує теща.

Д-ру Ґрейстілу було однаково: Байрон міг би встрелитись у будь-який день на тижні. Інше діло — Стрейндж.

— Гадаєте, він схильний до саморуйнування? — схвильовано запитав він.

— Аякже!

— Що ж робити?

— Робити? — дещо спантеличено перепитав його милість. — Навіщо вам це?

Вирішивши, що про інших людей вони говорять уже занадто довго, лорд Байрон повів мову про себе:

— Загалом, я радий познайомитися з вами, докторе Ґрейстіле. З Англії я привіз власного лікаря, але мусив розпрощатися з ним у Ґенуї[358]. Але зараз, боюся, в мене розхиталися зуби. От гляньте![359] — І Байрон широко відкрив рота, вищирившись перед д-ром Ґрейстілом.

Лікар обережно потягнув за великий білий зуб.

— По-моєму, вони цілком здорові й міцні.

— Невже?! Справді? Але боюся, це не надовго. Я старішаю. Миршавію. Я це відчуваю. — Байрон зітхнув. А потім йому спала радісніша думка, і він додав: — Знаєте, оця халепа трапилася зі Стрейнджем дуже вчасно. Я саме пишу поему про мага, який змагається з Несказаними Духами, що керують його долею. Звісно, для мого задуму Стрейндж не найкращий прототип: йому бракує героїчності; тому доведеться дещо списати з самого себе.

Повз них пройшла юна красуня-італійка. Байрон схилив голову під дуже дивним кутом, примружив очі та скривився так, немовби от-от пуститься духу від хронічного нетравлення шлунку. Д-ру Ґрейстілу тільки й лишалося припускати, що саме так молодих дівчат належить частувати істинним байронічним профілем та байронічним виразом обличчя.

57

Чорні листи[360]

грудень 1816 року

Джонатан Стрейндж — превелебному Генрі Вудгоупу

Кампо Санта-Марія-Дзобеніго, Венеція

3 грудня 1816 року

Любий Генрі,

Приготуйся до надзвичайних новин. Я бачив Арабеллу. Я бачив її і говорив із нею. Хіба ж це не дивовижно? Хіба ж це не найкраща з можливих новин? Ти мені не повіриш. І не зрозумієш. Але запевняю, то був не сон. Не сп’яніння, не божевілля і не опіум. Тільки подумай: якщо прийняти, що минулого Різдва у Клані нас усіх зачарували, то все стає ймовірним, усе стає можливим. За іронією долі, я — саме я! — не розпізнав магію, коли вона оточила мене. На свій захист скажу, що магія та мала дуже несподівану природу і прийшла з місць, які я навіть не міг уявити. Та, на мою ганьбу, виявилися й кмітливіші за мене. Джон Гайд відчув щось лихе і намагався попередити мене, проте я його не слухав. Навіть ти, Генрі, прямо казав, що я надто поринув у свої книжки і нехтував обов’язками та дружиною. Я обурювався твоїм порадам і не раз відповідав тобі різко й грубо. Нині я щиро шкодую про це і смиренно прошу твого пробачення. Докоряй мені, скільки забажаєш: як би ти мене не звинувачував, я завжди винитиму себе вдвічі сильніше. Але перейдімо до суті. Мені потрібно, щоб ти приїхав до Венеції. Арабелла зовсім недалеко звідси, але вона не може залишити того місця, а я не можу потрапити туди, принаймні [кілька рядків закреслено]. Тут, у Венеції, в мене є друзі, вони щирі і доброзичливі, проте засипають мене запитаннями. У мене немає слуги, а ходити по місту невпізнаним я з певної причини не можу. Та про це я ні слова більше не скажу. Мій любий, добрий Генрі, не сперечайся і їдь просто до Венеції. А нагородою тобі стане безпечне повернення Арабелли. Чи ж не заради цього Бог сотворив мене Найвеличнішим Магом цієї Доби?

Твій брат

С.

Джонатан Стрейндж — превелебному Генрі Вудгоупу

Кампо Санта-Марія-Дзобеніго, Венеція

6 грудня 1816 року

Мій любий Генрі,

Відколи я востаннє написав тобі, у мене мулько на серці. Ти знаєш, що я ніколи не брехав тобі, але, зізнаюся, я розповів тобі надто мало, щоби ти зміг гаразд усвідомити, як стоять справи з Арабеллою. Вона не померла, але… [12 рядків закреслено, і їх неможливо розібрати] …під землею, усередині пагорба, який вони називають бруг. Жива й не жива — але й не мертва — зачарована. Віддавна вони мають таку звичку — викрадати християн та робити їх своїми прислужниками або ж змушувати, як у нашому разі, долучатися до їхніх похмурих розваг: танців, учт, довгих пустопорожніх святкувань праху й марноти. Я постійно винувачу себе, але найгіркіша моя провина в тому, що я зрадив свою дружину — ту, кого захищати було моїм найпершим обов’язком.

Джонатан Стрейндж — превелебному Генрі Вудгоупу

Кампо Санта-Марія-Дзобеніго, Венеція

15 грудня 1816 року

Мій любий Генрі,

Мені гірко писати тобі про це, та нині я маю ще більше підстав для занепокоєння, про яке згадував у минулому листі[361]. Я перепробував усе, що тільки спало мені на думку, щоб розбити ґрати її чорної в’язниці, але марно. Я не знаю чарів, здатних пробити хоч найменшу шпаринку в такій давній магії. Наскільки мені відомо, в усьому англійському каноні немає таких чарів. Історії про магів, що звільняли бранців із країни Фейрі, поодинокі. Наразі я жодної пригадати не можу. В одній зі своїх книжок Мартін Пейл твердить, що часом фейрі стомлюються від людських гостей і виганяють їх без попередження зі свого бругу; нещасні бранці опиняються вдома, але через сотні років після того, як залишили рідний край. Можливо, саме так і трапиться: Арабелла повернеться до Англії через багато років після твоєї і моєї смерті. Від цієї думки мені кров холоне в жилах. Не можу приховувати від тебе, що мене обсіли темні думки. Я посварився з часом[362]. Для мене кожна мить тепер опівнічна. У мене були годинники — і настінний, і кишеньковий — проте я розтрощив обидва. Не міг стерпіти, як вони з мене кепкували. Я не сплю. Я не можу їсти. Тільки п’ю вино — і ще дещо. Часом я трохи шаленію. Я тремчу, регочу і ридаю водночас — та скільки це триває, не знаю: можливо, година, а можливо, цілий день. Та годі про це. Божевілля — ось де ключ. Гадаю, я перший англійський маг, який це збагнув. Норрелл мав рацію: він казав, що допомога фейрі нам не потрібна. Казав, що фейрі та причинні мають багато спільного, але тоді я не розумів, які це може мати наслідки, — та і він сам не розумів. Генрі, ти навіть уявити не можеш, як нестерпно мені тебе тут бракує. Чому ж ти приїжджаєш? Ти захворів? Я не отримав ніякої відповіді на свої листи, але це може означати, що ти вже рушив до Венеції — і тоді цей лист, мабуть, ніколи до тебе не дійде.

— Пітьма, журба й самотність! — тріумфально вигукнув джентльмен. — Ось що я наслав на нього — і прокляття моє не відпустить його цілу сотню років! О, як я його знищив! Я переміг! Я переміг!

Джентльмен із будяковим волоссям плескав у долоні, його очі сяяли.

У Стрейнджевій кімнаті в парафії Санта-Марії-Дзобеніґо горіли три свічки: одна на столі, друга — на маленькій фарбованій шафці, а третя — у настінному підсвічнику біля дверей. Сторонній глядач міг би вирішити, що ті три свічки — єдине джерело світла у цілому світі. Зі Стрейнджевого вікна не було видно нічого, крім ночі й тиші. А сам Стрейндж — неголений, з червоними очима і скуйовдженим волоссям — займався магією.

Стівен дивився на нього зі змішаним почуттям жалю й жаху.

— І все одно він не такий самотній, як мені б того хотілося, — невдоволено зауважив джентльмен. — З ним хтось є.

І справді, хтось таки був. Невисокий чорнявий чоловік у дорогому одязі притулився до маленької фарбованої шафки і позирав на Стрейнджа зі щирим зацікавленням і захватом. Час від часу він витягував маленький нотатник і щось туди писав.

— Це лорд Байрон, — відповів Стівен.

— Хто такий?

— Дуже лихий джентльмен, сер. Поет. Він посварився зі своєю дружиною і спокусив власну сестру.

— Справді? Можливо, я його вб’ю.

— О, сер, не робіть цього! Його гріхи воістину великі, і саме через них він змушений був залишити Англію, але все одно…

— Та мені байдуже до його злочинів проти інших людей! Важать тільки його злочини проти мене! Його б не мало бути тут. О, Стівене, Стівене! Чого ти такий приголомшений? Яка тобі різниця, що трапиться з якимось лихим англійцем? Ось як я вчиню: тільки з великої любові до тебе, Стівене, зараз його не вбиватиму. Нехай у нього лишиться іще, скажімо, п’ять років життя! Але як цей час збіжить, він мусить померти![363]

— Дякую, сер, — щиро мовив Стівен. — Ваша щедрість не знає меж.

Раптом Стрейндж підняв голову і крикнув:

— Я знаю, що ви тут! Ви можете ховатися від мене, якщо хочете, але вже запізно! Я знаю, що ви тут!

— З ким ви розмовляєте? — запитав Байрон.

Стрейндж насупився.

— За мною стежать. Шпигують.

— Невже? А ви знаєте, хто?

— Фейрі та дворецький!

— Дворецький? — засміявся його милість. — Справді, що там не кажи про чортів і гоблінів, але дворецькі — то найгірша нечисть!

— А? — перепитав Стрейндж.

Джентльмен із будяковим волоссям стривожено роззирався кімнатою.

— Стівене! Ти ніде не бачиш моєї маленької коробочки?

— Маленької коробочки, сер?

— Так, так! Ти знаєш, про що я! Маленької коробочки, де лежить палець нашої любої леді Поул!

— Ні, сер, не бачу. Але ж, певна річ, та коробочка тепер не має значення? Тепер, коли ви здолали мага?

— А, ось де вона! — вигукнув джентльмен. — Бачиш? Ти поклав руку на стіл і випадково сховав її від мого погляду.

Стівен прибрав руку, а за мить сказав:

— Сер, але ж ви її не забираєте.

Джентльмен нічого не відповів на цю заувагу. Натомість він знову заходився принижувати мага і звеличувати свою перемогу.

«Вона йому більше не належить! — схвильовано подумав Стівен. — Він не може її забрати! Тепер коробочка належить магові! Можливо, йому якось вдасться звільнити леді Поул!» Стівен чекав і дивився, що ж робитиме маг. Але за пів години він мусив визнати, що причин сподіватися на краще майже немає. Стрейндж міряв кроками кімнату, бурмотів закляття собі під ніс і мав цілком божевільний вигляд; лорд Байрон розпитував мага, що той робить, а Стрейндж давав йому дикі, нерозбірливі відповіді (які, втім, прийшлися до смаку лорду Байрону). А на маленьку коробочку Стрейндж навіть жодного разу не глянув. З усього, що бачив Стівен, випливало, що маг цілковито про неї забув.

58

Візит Генрі Вудгоупа

грудень 1816 року

— Ви правильно вчинили, що приїхали до мене, містере Вудгоупе. Я ретельно переглянув венеційську кореспонденцію від містера Стрейнджа і, як не рахувати назагал жахливих обставин, про які ви розповіли, ці листи містять чимало відомостей, прихованих од пересічної людини. Наразі, скажу без зайвого марнославства, я — єдина людина, здатна їх зрозуміти.

Надворі сутеніло, до Різдва лишалося три дні. В бібліотеці на Гановер-сквер іще не світили ламп та свічок. Це була дивна пора доби, коли небо яскраве й сповнене барв, а вулиці вже занурені в півморок і тінь. На столі стояла ваза з квітами, але в присмерку здавалося, що то чорний букет у чорнім сосуді.

М-р Норрелл сидів край вікна, тримаючи листи Стрейнджа. Ласеллз вмостився біля каміна й холодно розглядав Генрі Вудгоупа.

— Зізнаюся, від найпершого листа я геть розгублений, — сказав Генрі Вудгоуп м-ру Норреллу. — Я не знав, до кого звернутись по допомогу. Щиро кажучи, магія мене не цікавить. Я не стежив за модними суперечками в цій царині. Та всі говорять, ви найвеличніший маг у цілій Англії і колись були наставником Стрейнджа. Тому, сер, я буду вам неабияк вдячний за будь-яку пораду.

— Не винуватьте містера Стрейнджа, — кивнув м-р Норрелл. — Заняття мага небезпечне. І найбільше від усіх інших лишає людину перед загрозами марнославства. В порівнянні з нею мистецтва політики та права — абсолютно безпечні заняття. Зрозумійте ж, містере Вудгоупе, що я доклав усіх зусиль, намагаючись утримати Стрейнджа біля себе, вести його за собою. Та його геній, що викликає в нас усіх такий щирий захват, — саме геній веде його на манівці подалі від здорового глузду. І ці листи свідчать, що тими манівцями він забрів набагато далі, ніж я міг припустити.

— Манівці? Отже, ви не вірите його чудернацькій розповіді про те, що моя сестра жива?

— Ні слову, сер, жоднісінькому слову не вірю. Це все витвір його безталанної уяви.

— О! — Генрі Вудгоуп якийсь час тихенько сидів, немовби намагався вирішити, чого більше йому принесла ця звістка: розчарування чи полегшення. — А ця його кумедна скарга — мовляв, сам Час спинився? Ви щось у цьому розумієте? — запитав він.

Натомість відповів Ласеллз:

— Наші кореспонденти в Італії повідомляють, що от уже кілька тижнів містер Стрейндж оточений Довічною Темрявою. Нам не відомо, викликав він її сам, чи в нього не вийшло якесь закляття. Існує також імовірність, що він завдав кривди котрійсь із Великих Сил, наслідок чого ми й спостерігаємо. Безсумнівно лиш одне: якась дія містера Стрейнджа порушила Природний Порядок Речей.

— Зрозуміло, — проказав Генрі Вудгоуп.

Ласеллз суворо поглянув на нього:

— Саме цього містер Норрелл усе своє життя всіма силами уникає.

— О! — зітхнув Генрі й повернувся до мага: — То що ж мені робити, сер? Варто вирушити до нього, як він просить?

М-р Норрелл пхикнув.

— Гадаю, питання в іншому: як повернути Стрейнджа до Англії, де про нього подбають друзі та негайно розвіють ілюзії, що обсіли його.

— Можливо, якби ви йому погодились написати, сер?..

— О, ні. Боюся, моя скромна здатність впливати на нього вичерпалася ще кілька років тому. Найбільшої шкоди завдала війна в Іспанії. До того, як Стрейндж вирушив на Півострів, він радо перебував поруч зі мною та вчився всьому, чому я міг його навчити. А от уже потім… — М-р Норрелл зітхнув. — Ні, доведеться покладатися лише на вас, містере Вудгоупе. Ви мусите забрати його додому. Проте я маю підозри, що ваш візит у Венецію лише подовжить Стрейнджеве перебування в тім місті — бо ж він переконається, що принаймні одна людина дослуховується до його вигадок. Тому я мушу якнайкатегоричніше закликати вас нікуди не їхати.

— Що ж, сер, маю зізнатися, мені радісно це чути. Я саме так і зроблю. Поверніть, будь ласка, мої листи, і я вас більше не турбуватиму.

— Містере Вудгоупе, — озвався раптом Ласеллз, — не кваптеся так, будьте ласкаві! Нашу розмову ще не завершено. Містер Норрелл від чистого серця й нічого не приховуючи відповів на всі ваші запитання. Настала ваша черга виявити нам таку честь.

Генрі Вудгоуп спантеличено насупився.

— Містер Норрелл майже розвіяв мої хвилювання. Якщо я можу якось послужити містерові Норреллу, то, звісно же, буду радий. Але я не зовсім розумію…

— Певно, я неясно висловився, — знову проказав Ласеллз. — Звичайно же, я мав на увазі, що містер Норрелл потребує вашої допомоги, щоби допомогти містерові Стрейнджу. Ви знаєте ще що-небудь про італійську подорож містера Стрейнджа? Як йому велося до того, як він потрапив у цей прикрий стан? Чи перебував він у доброму гуморі?

— Ні! — обурився Генрі, неначе подумавши, що в питанні затаєно якусь образу. — Смерть моєї сестри завдала йому тяжкого удару! Принаймні спершу. Спочатку він був украй нещасливим. Але в Ґенуї все перемінилося. — Він замовк на хвильку. — Зараз він про це не згадує ні словом, але тоді його листи були сповнені похвал одній юній леді: вона та її рідня складали його товариство у мандрах. Мене аж посіла думка, що він знову надумав одружитися.

— Одружитися вдруге! — вигукнув Ласеллз. — Так скоро після смерті вашої сестри? Леле! Оце так приголомшлива звістка! І така печальна для вас.

Генрі нещасно кивнув.

Після невеликої паузи Ласеллз повів далі:

— Сподіваюся, раніше він не подавав ніяких знаків захоплення товариством інших жінок? Ще за життя місис Стрейндж, я мав на увазі. Це принесло би їй багато горя.

— Ні! Звісно же, ні! — вигукнув Генрі.

— Перепрошую, не хотів вас образити. І тим паче, повірте, я жодним чином не мав наміру виявити неповагу до вашої сестри — якнайприємнішої жінки. Просто ви маєте знати, що такі речі трапляються нерідко. Особливо серед молодих людей з особливим складом розуму.

Ласеллз потягнувся до столу, на якому лежали Стрейнджеві листи до Генрі Вудгоупа. Одним пальцем він їх пересовував, поки не знайшов потрібний.

— У цьому листі, — сказав Ласеллз, іще раз пробігшись по ньому очима, — містер Стрейндж написав: «Джеремі каже, ти не зробив того, про що я просив. Тепер це не має значення, бо це зробив сам Джеремі, і результат саме такий, як я і передбачав».

Ласеллз поклав листа і мило всміхнувся до м-ра Вудгоупа:

— Що просив містер Стрейндж? Чого ви не зробили? Хто такий Джеремі, і про який результат ідеться?

— Містер Стрейндж… містер Стрейндж просив мене ексгумувати тіло сестри. — Генрі потупив погляд. — На це я, звісно, дати згоду не міг. Тому Стрейндж написав своєму слузі на ім’я Джеремі Джонс, дуже зухвалому чолов’язі.

— І Джонс це зробив?

— Так. У Клані в нього є друг, гробар. От удвох вони труну й відкопали. Мені бракує слів, щоб описати свої почуття, коли я дізнався, що та людина накоїла.

— Чудово вас розумію. То що ж вони виявили?

— А що вони ще мали виявити, як не труп моєї сестри? Проте вони вирішили збрехати й переповілити мені сміхотворну байку.

— Яку ще байку?

— Я не стану повторювати челядницьку тарабарщину.

— І безперечно, маєте право. Але містер Норрелл хотів би, щоб ви на якийсь час відклали в сторону свої прекрасні принципи і говорили щиро та відверто. Саме так, як він говорив до вас.

Генрі закусив губу.

— Вони сказали, що в труні лежала чорна дерев’яна колода.

— Тіла не було? — перепитав Ласеллз.

— Тіла не було, — підтвердив Генрі.

Ласеллз і м-р Норрелл перезирнулися. Маг утупився в свої руки, складені на колінах.

— Але до чого тут смерть моєї сестри? — сердито запитав Генрі й розвернувся до м-ра Норрелла: — З ваших слів я зробив висновок, що в смерті моєї сестри немає нічого незвичайного. Ви ж самі сказали — нічого магічного!

— О ні, навпаки! — заявив Ласеллз. — Магія, безперечно, там мала місце. В цьому ніяких сумнівів немає! Питання полягає в іншому: чиїх це рук справа?

— Перепрошую, — промовив Генрі.

— Звичайно же, це не мого розуму справа! — відповів Ласеллз. — Таким матеріям здатен дати раду тільки містер Норрелл.

Генрі спантеличено переводив погляд з одного на іншого.

— Хто зараз зі Стрейнджем? — спитав Ласеллз. — У нього ж повинні бути якісь слуги, мабуть.

— Ні, своїх слуг немає. Я так розумію, йому допомагає прислуга хазяїна його будинку. У Венеції він товаришує з однією англійською сім’єю. Дуже дивна родина, не можуть жити без подорожей. Причому жінки не менше від чоловіків.

— Прізвище?

— Ґрейстоуни чи Ґрейфілди. Точно не згадаю.

— І звідки вони родом, ці Ґрейстоуни чи Ґрейфілди?

— Не знаю. Навряд чи Стрейндж мені писав коли-небудь про це. Джентльмен, по-моєму, служив колись корабельним хірургом. А його покійна дружина, по-моєму, була француженка.

Ласеллз кивнув. У кімнаті стало так темно, що Генрі Вудгоуп не міг роздивитися облич.

— Містере Вудгоупе, ви бліді, ви маєте втомлений вигляд, — відмітив м-р Ласеллз. — Може, вам не підходить лондонське повітря?

— Я погано сплю. Відколи я став одержувати ці листи, мені сняться тільки кошмари.

— Інколи в глибині своєї душі людина розуміє такі речі, про які не наважиться говорити пошепки навіть на самоті, — кивнув Ласеллз. — Вам дуже подобається містер Стрейндж, правда ж?

Мабуть, Генрі Вудгоупу можна пробачити його спантеличений вигляд, бо він не мав ані найменшої гадки, про що говорить Ласеллз, але відповів він просто:

— Дякую, містере Норрелле, за всі ваші поради. Безперечно, я вчиню саме так, як ви рекомендуєте. А зараз я хотів би забрати свої листи.

— От якраз щодо цього, — промовив Ласеллз, — містер Норрелл і хотів би вас просити. Чи не міг би він їх позичити на певний час? На його думку, з них багато чого можна дізнатися.

Генрі Вудгоуп неначебто зібрався протестувати, тому Ласеллз ніби з докором додав:

— Він же тільки про містера Стрейнджа й турбується! Це все заради добра містера Стрейнджа!

Ось так листами Генрі Вудгоупа заволоділи м-р Норрелл та Ласеллз.

Коли священник пішов, Ласеллз проказав:

— А тепер слід неодмінно когось відправити до Венеції.

— Ваша правда! — згодився м-р Норрелл. — Я дуже хотів би знати істину в цій справі.

— Можна й так сказати. — Ласеллз коротко й зневажливо пирхнув. — Істину…

М-р Норрелл закліпав, дивлячись на Ласеллза, але той не пояснив, що цим хотів сказати.

— Не знаю, кого би послати, — розмірковував м-р Норрелл. — Італія — це дуже далеко. Здається, подорож займає майже два тижні. Так довго без Чилдермасса мені не обійтися.

— Хм-м, — відповів Ласеллз. — Мені не обов’язково йшлося саме про Чилдермасса. Я би навіть сказав, є кілька причин не відправляти його туди. Ви самі неодноразово підозрювали Чилдермасса в прострейнджівських симпатіях. І, як на мене, дуже небажано, аби обидва вони опинилися в іноземній країні, де зможуть плести змову проти нас. Ні, я знаю, кого ми пошлемо.

Наступного дня слуги Ласеллза розійшлися Лондоном. Дехто навіть побував у неславних кублах і нетрях Сент-Джайлсу, Семи Циферблатів та Сеффрон-Гіллу, інші — у величних та аристократичних районах Ґолден-скверу, Сент-Джеймсу та Мейферу. Слуги зібрали дивний і строкатий гурт найрізноманітніших осіб: кравців, виробників рукавичок, капелюшників, шевців, лихварів (яких було чимало), судових приставів та хазяїв боргових домів; і всіх їх поприводили в Ласеллзів будинок на Брутон-стрит. Коли цей гурт зібрався на кухні (а господар не збирався приймати їх у вітальні), Ласеллз спустився до них і нібито від імені іншої людини кожному вручив певну суму грошей. Прохолодно всміхнувшись, він заявив, що це на доброчинство. Коли ж іще чинити добро, як не на Різдво?

За три дні, на святого Стефана, в Лондоні несподівано об’явився герцог Веллінґтон. Майже рік його світлість мешкав у Парижі, звідки командував Окупаційною армією союзників. І справді, навряд чи було би перебільшенням сказати, що тоді герцог Веллінґтон правив Францією. Тепер же постало питання, залишатися коаліційним військам у Франції чи ж розійтися по своїх різноманітних домівках (чого французи, власне, домагалися). Цілий день Веллінґтон прозасідав за зачиненими дверима з міністром закордонних справ, лордом Каслреєм, говорячи на цю важливу тему, а ввечері зустрівся з іншими міністрами в їдальні на Ґровернорсквер.

Заледве почалася вечеря, як розмова за столом ущухла (а це рідкість у присутності такої кількості політиків). Здавалося, міністри чекали, поки котрийсь із них зробить якусь заяву. Лорд Ліверпуль, прем’єр-міністр, трохи знервовано прокашлявся й промовив:

— Навряд чи ви про це чули, але з Італії доповідають, немовбито Стрейндж з’їхав з глузду.

Герцог завмер, не донісши ложку до рота. Озирнувся навколо і продовжив їсти суп.

— Схоже, вас не дуже збентежила ця новина, — промовив лорд Ліверпуль.

Його світлість обтер губи серветкою.

— Ні, — мовив він, — не дуже.

— Не хотіли би ви пояснити, чому? — запитав сер Волтер Поул.

— Містер Стрейндж — ексцентрична особа, — промовив герцог. — Зі сторони людям може здаватися, що він причинний. А я смію припустити, що вони просто не звикли до магів.

Цей аргумент прозвучав для міністрів не так переконливо, як того бажав би Веллінґтон. Герцогу навели приклади Стрейнджевого божевілля: певність у тому, що його дружина не мертва, чудернацька віра в те, що всередині людських голів горять свічки та навіть значно химерніший факт, що до Венеції стало неможливо возити ананаси.

— Перевізники, які доставляють фрукти в місто з материка, говорять, що ананаси розлітаються з їхніх човнів, немовби ними палить яка гармата, — промовив лорд Сідмут, дрібний і всохлий джентльмен. — Звичайно, возять вони не тільки ананаси, а ще яблука, груші та іншу садовину. І жоден із товарів не завдає їм найменшого клопоту. Натомість летючі ананаси вже поранили кількох людей. Ніхто не розуміє, звідки в мага така нелюбов до саме цього плоду.

На герцога ці слова не справили ані найменшого враження.

— Це нічого не доводить. Запевняю вас, на Півострові він виробляв набагато ексцентричніші речі. Якщо ж він і справді збожеволів, то на це має існувати причина. Якщо вам потрібна моя порада, джентльмени, то я би взагалі на це все не зважав.

Запала тиша, поки міністри перетравлювали ці слова.

— Хочете сказати, він міг довести себе до божевілля навмисно? — не ймучи віри, запитав чийсь голос.

— Це найвірогідніше, — підтвердив герцог.

— Але навіщо? — запитав інший.

— Не маю ані найменшої гадки. На Півострові ми постановили собі за правило нічого не питати в мага. Рано чи пізно ми розуміли, що всі його незбагненні дії — лише частина магії. Дайте йому займатися своєю справою і нічому не дивуйтеся. Так, мілорди, годиться керувати магом.

— Так ви ж іще не все знаєте, — жваво відгукнувся Перший лорд Адміралтейства. — Є ще гірші новини. Нам передають, що мага оточено Постійною Темрявою. Природний Порядок Речей зазнав шкоди, і ціла венеційська парафія занурилась у Нескінченну Ніч!

— Навіть ви, ваша милість, — заявив лорд Сідмут, — з вашою прихильністю до цього чоловіка, не можете не визнати, що Полуда Вічної Пітьми не віщує нічого доброго.

— Мені дуже прикро, що все так сталося, — зітхнув лорд Ліверпуль. — Зі Стрейнджем завжди можна було поговорити, як із простою людиною. Я сподівався, що він пояснюватиме нам усі дії Норрелла. Тепер же нам потрібен хтось, хто пояснить вчинки Стрейнджа.

— Можна спитати в Норрелла, — запропонував лорд Сідмут.

— Не думаю, що від нього ми отримаємо неупереджене судження, — зауважив сер Волтер Поул.

— То що ж нам робити? — запитав Перший лорд Адміралтейства.

— Ми надішлемо австрійцям листа, — рішуче, як зазвичай, промовив герцог Веллінґтон. — Листа, в якому нагадаємо, що принц-регент і весь британський уряд щиро переймаються і завжди перейматимуться добробутом містера Стрейнджа. Нагадаємо про великий борг усієї Європи перед звитяжністю й магічною майстерністю містера Стрейнджа, які він виявив в останніх війнах. І нагадаємо, що будь-яка шкода, завдана йому, викличе наше якнайбільше невдоволення.

— О! — промовив лорд Ліверпуль. — Отут наші думки, ваша милість, якраз і не збігаються. Здається мені, найбільшу шкоду Стрейнджу можуть заподіяти не австрійці, а він сам. Це набагато-набагато вірогідніше.

У середині січня книгар на ім’я Тайтус Воткінс опублікував «Чорні листи» — нібито Стрейнджеві послання до Генрі Вудгоупа. Подейкували, всі витрати на видання покрив м-р Норрелл. А Генрі Вудгоуп присягався, що ніколи не давав дозволу на публікацію. Також він заявив, що в листи повносили зміни. Всі згадки про м-ра Норрелла у зв’язку з леді Поул зникли, натомість з’явилося чимало вставок з туманними натяками на те, що нібито Стрейндж у магічний спосіб убив свою дружину.

Десь у той самий час один із Байронових друзів — чоловік на ім’я Скроуп Девіс[364] — спричинив сенсацію, привселюдно заявивши, що має намір позиватися до м-ра Норрелла від імені лорда Байрона за те, що маг у чарівний спосіб намагався заволодіти приватною кореспонденцією його милості. Скроуп Девіс звернувся до правника «Лінкольнс-інну»[365] і під присягою дав письмові свідчення, у яких зазначив таке. Нещодавно він одержав декілька листів лорда Байрона, де його милість неодноразово згадував Стовп Постійної Темряви, що захопив парафію Марії Зобендіґо [sic] у Венеції, та божевілля Джонатана Стрейнджа. Скроуп Девіс поклав листи на туалетний столик у своїх апартаментах на Джермін-стрит у районі Сент-Джемсис. Одного вечора (позивач пригадував, що то було сьоме січня) він вдягався, збираючись до свого клубу. Щойно він узяв щітку для волосся, як раптом помітив, що ці листи скачуть навколо, немовби сухе листя, яке підхопив легіт. От тільки в приміщенні він ніякого вітерцю не було. Спершу Скроупа Девіса це спантеличило. Він узяв листи і побачив, що писані рядки також поводяться дивно. Чорнильні літери ніби намагалися звільнитись од припони, відірватися від свого паперового причалу — й лопотіли на дужім вітрі, як прання на шворці. Раптом м-р Девіс здогадався, що літери коряться велінню магічного закляття. Він був азартним гравцем і, подібно до всіх успішних гравців, мав бистрий розум та холодну голову. Він, не гаючись, заткнув листи між сторінок Біблії, а саме — Євангелії від святого Марка. Згодом м-р Девіс переповідав друзям, що хоч він і геть не знається на магічній теорії, та йому здалося, що засобу дужчого проти ворожої магії, як Святе Письмо, не знайти. І він мав рацію, листи залишилися в його володінні та не зазнали жодних змін. Згодом в усіх клубах для джентльменів жартували: мовляв, найдивовижніше в цій пригоді не те, що м-р Норрелл схотів добути собі ті листи, а те, що в Скроупа Девіса — лихої слави шахрая та пияка — в домі знайшлася Біблія.

59

Левкрокота, Сутінковий вовк

січень 1817 року

Одного січневого ранку д-р Ґрейстіл, виходячи на вулицю, на мить затримався у дверях, щоб натягнути рукавички. Він підвів очі і побачив невисокого чоловічка, що ховався від вітру у дверній проймі навпроти.

Усі дверні пройми Венеції вельми мальовничі — і часом в них ховаються не менш мальовничі люди. Дрібний незнайомець, попри свою очевидну бідність, був ще тим дженджиком. Своєму надзвичайно пошарпаному й драному одягу він постарався надати кращого виду, змусивши блищати все, що може блищати, і затерши щіткою те, що не може. А свої старі пожовтілі рукавички він так завзято вибілював крейдою, що лишив відбитки пальців на дверях позад себе. Спершу могло здатися, ніби він вбраний як справжній фертик — довгий ланцюжок від годинника, жмут печаток до нього[366] та лорнет; але пильніший огляд виявляв, що ланцюжка від годинника не було — лише недоладна золота стрічка, обережно прикріплена до застібки. Так само й за печатки правив жмут олов’яних сердець, хрестиків і талісманів зі Святою Дівою — мотлох, який італійські крамарі продавали по франку чи два. Та найбільше впадав у вічі лорнет — адже відомо, як усі дженджики та денді обожнюють лорнети, бо саме через цей аксесуар із насмішкою дивляться на всіх, хто не такий модний, як вони самі. Ймовірно, цей дивний чоловічок почувався без лорнета голим, тому на його місце повісив величезну кухонну ложку.

Д-р Ґрейстіл уважно придивився до всіх цих дивацтв, аби при нагоді розповісти про них друзям, але потім згадав, що єдиний його друг у цьому місті — Стрейндж, а він до таких речей давно збайдужів.

Раптом чоловічок вийшов з дверної пройми і ступив назустріч д-ру Ґрейстілу. Він схилив голову набік і запитав англійською:

— Ви доктор Ґрейфілд?

Д-ра Ґрейстіла таке звертання здивувало, тому він не зразу відповів.

— Ви доктор Ґрейфілд? Друг мага?

— Так, — здивовано мовив д-р Ґрейстіл. — Тільки мене звуть Ґрейстіл, а не Ґрейфілд.

— Тисячу разів перепрошую, мій любий докторе! Якийсь невіглас неправильно повідомив мені ваше ім’я. Мене спопеляє сором. Запевняю, я жадним чином не хотів вас образити! Моя повага до медичного фаху не знає меж! Напевно, зараз ви, сповнені гідності, з якою ставите припарки і вимірюєте пульс, стоїте тут і питаєте себе: «Що це за дивне створіння, яке посміло звертатися до мене посеред вулиці, наче я простий смертний?» Дозвольте мені представитися! Я прибув з Лондона за дорученням друзів містера Стрейнджа, які, почувши, наскільки йому потьмарився розум, так стривожилися, що взяли на себе сміливість відрядити мене сюди, аби я сам розвідав про його стан!

— Гм! Відверто кажучи, на їхньому місці я би стривожився ще раніше. Вперше я написав їм на початку грудня — шість тижнів тому, сер! Шість тижнів тому!

— О, так! І це прикро вражає! Світ не бачив таких нетруджених створінь! Вони думають лише про власні зручності! Тоді як ви — єдиний справжній друг мага — лишаєтеся тут, у Венеції! — Чоловічок змовк. — Це ж правда чи ні? — запитав він вже зовсім іншим голосом. — У нього тут, крім вас, більше немає друзів?

— Є ще лорд Байрон… — почав д-р Ґрейстіл.

— Байрон! — вигукнув коротун. — Справді? Боже правий! Він не лише божевільний, але ще й дружить з лордом Байроном! — Схоже, чоловічок не міг вирішити, що гірше. — О, любий докторе Ґрейстіле! Я маю до вас тисячу запитань! Чи можемо ми з вами десь поговорити наодинці?

Двері до помешкання д-ра Ґрейстіла були за спиною, але відраза до дивного чоловічка наростала щохвилини. Доктор одчайдушно прагнув допомогти Стрейнджеві та його друзям, але запрошувати цього жевжика у свій дім у нього не було жодного бажання. Тож доктор пробурмотів щось про слугу, який наразі рушив по справах у місто. Тут зовсім неподалік є крихітна кав’ярня, чому б не зайти туди?

Коротун неохоче, але з усмішкою на лиці погодився.

Вони вирушили до кав’ярні. Їхній шлях пролягав уздовж каналу. Чоловічок ішов по праву руку від д-ра Ґрейстіла, ближче до води. Поки він говорив, доктор роззирався навкруги. Він помітив, як на водяній гладі каналу несподівано з’явилася хвиля — одна-єдина хвиля. Це вже було дивно, але далі трапилося ще дивніше. Хвиля понеслася в їхній бік, перелетіла через кам’яний бортик і змінила форму: водяні пальці простягнулися до ноги дрібного чоловічка, наче хотіли затягти його в канал. Коли вода дісталася чоловічка, той вилаявся і відскочив, але, здається, не помітив нічого незвичного, тож д-р Ґрейстіл нічого не сказав.

Кав’ярня була привітним прихистком від гнітючого січневого холоду. Тут було тепло й димно — можливо, трохи темнувато, але сутінки творили затишок. Коричневі стіни та стеля потемніли від часу й тютюнового диму, але навкруги радісно виблискували пляшки з вином, олив’яні кухлі, лакований посуд і дзеркала в золотих рамах. На кахлях біля пічки лежав мокрий і розморений спанієль. Він трусонув головою і чхнув, коли д-р Ґрейстіл випадково зачепив його вухо тростиною.

— Мушу вас попередити, — сказав д-р Ґрейстіл після того, як їм принесли каву та бренді, — що містом ширяться усілякі чутки про містера Стрейнджа. Розповідають, ніби він прикликав відьом і сотворив собі слугу з полум’я. Ви, певно, й не стали б вірити у такі нісенітниці, але я мав попередити вас. Побачите ще, яких прикрих змін він зазнав. Не має сенсу вдавати, ніби нічого не змінилося. Але в душі містер Стрейндж той самий, що й раніше. Усі його надзвичайні риси, усі чесноти лишилися з ним. Щодо цього я не маю жодних сумнівів.

— Справді? Але скажіть мені, це правда, що він з’їв власні черевики? Це правда, що він обернув кількох людей на скло і закидав їх камінням?

— З’їв власні черевики? — вигукнув д-р Ґрейстіл. — Хто вам таке розповідав?

— Ох! Різні люди — місис Кендал-Блер, лорд Поуп, сер Ґалагад Денег’ю, міс Андергіллс… — Коротун протараторив довгий список імен англійських, ірландських та шотландських леді й джентльменів, які наразі жили у Венеції та навколишніх містах.

Д-р Ґрейстіл був приголомшений. Чому друзі Стрейнджа вирішили радитися з цими людьми, а не з ним?

— Чи ви не чули, що я тільки-но сказав? Саме такі дурниці я й мав на увазі!

Чоловічок весело засміявся.

— Терпіння! Терпіння, мій любий докторе! Я не такий меткий, як ви. Поки ви гострили свій розум анатомією та хімією, мій хирів у неробстві…

Він почав розводитись про те, як ніколи не міг змусити себе вивчити жодну дисципліну, як його вчителі впадали у відчай і як далеко від усього цього лежать його таланти.

Д-р Ґрейстіл більше його не слухав. Він думав. Через деякий час він збагнув, що хоч коротун хоч і благав дозволу представитись, але так цього й не зробив. Д-р Ґрейстіл уже збирався спитати нового знайомця, як того звуть, але тут чоловічок сказав таке, що в доктора геть усе повилітало з голови.

— У вас же є донька?

— Перепрошую?

Коротун вирішив, що д-р Ґрейстіл недочуває, тому повторив запитання голосніше.

— Так, у мене є донька, але… — сказав д-р Ґрейстіл.

— Подейкують, ніби ви вирядили її з міста, правда?

— Подейкують? Хто? До чого тут взагалі моя донька?

— Просто кажуть, що вона виїхала з міста відразу після того, як маг збожеволів. Скидається на те, що ви остерігалися, ніби їй щось загрожує!

— Вочевидь, вам про це розповіли місис Кендал-Блер та як-їх-там-ще, — промовив д-р Ґрейстіл. — Вони лише збіговисько йолопів.

— Безперечно, безперечно! Але ж ви справді відправили доньку подалі звідси?

Д-р Ґрейстіл промовчав.

Коротун схилив голову на один бік, а потім на другий. Він всміхнувся так, наче знав таємницю, якою от-от приголомшить увесь світ.

— Ви ж, звісно, знаєте, що це Стрейндж убив свою дружину?

— Що? — На мить д-р Ґрейстіл занімів, а тоді у нього вирвалося щось схоже на сміх. — Я в це не вірю!

— Та ви маєте повірити. — Чоловічок нахилився вперед. Його очі горіли від збудження. — Усі про це знають. Рідний брат леді — поважна людина, священик — містер Вудгоуп був із бідолашною, коли вона померла, і бачив усе на власні очі.

— Що він бачив?

— Дуже підозрілі обставини. Місис Стрейндж закляли. Її так міцно зачарували, що вона геть не знала, чим займається цілими днями. Ніхто не міг пояснити, що коїться. Це все була справа рук її чоловіка. Звісно, він спробує вдатися до магії, щоб уникнути покарання, але містера Норрелла до глибини душі пройняв жаль до сердешної, і він виведе Стрейнджа на чисту воду. Містер Норрелл твердо переконаний, що Стрейндж має постати перед правосуддям за свої злочини.

Д-р Ґрейстіл похитав головою.

— Ніщо в світі не змусить мене повірити цьому наклепу. Стрейндж — людина честі!

— Певна річ, певна річ! Проте заняття магією нищили і могутніші уми. В поганих руках магія здатна спопелити в людині усе добре і посилити найгірше. Стрейндж зневажив свого вчителя — найтерплячішу, наймудрішу, найблагороднішу, найдобрішу…

Поки чоловічок нанизував прикметники, він, здається, забув, що хотів сказати. Пильний погляд д-ра Ґрейстіла його стривожив.

Доктор пхикнув.

— Ось що дивно, — повільно сказав він, — ви твердите, ніби вас відрядили сюди друзі Стрейнджа, але уникаєте називати їхні імена. Безперечно, це якість дуже особливі друзі, коли вони на кожному кроці кричать, що містер Стрейндж — убивця.

Коротун нічого не відповів.

— Може, це сер Волтер Поул?

— Ні, — вдумливо відказав коротун, — це не сер Волтер.

— Тоді, можливо, це учні м-ра Стрейнджа. Я позабував їхні імена.

— Ніхто їх не пам’ятає. Це вельми непоказні люди.

— То це вони?

— Ні.

— Містер Норрелл?

Коротун змовчав.

— Як вас звуть? — запитав д-р Ґрейстіл.

Чоловічок знову схилив голову в один бік і в другий, але, не придумавши, як уникнути відповіді на пряме запитання, відповів:

— Дролайт.

— О-го-го! Оце так обвинувачував! Справді, ваше слово багато важитиме проти чесної людини, проти особистого мага герцога Веллінґтона! Крістофер Дролайт! Відомий на всю Англію брехун, злодій та негідник!

Дролайт почервонів як рак і невдоволено закліпав на доктора.

— Ох, як же личать вам такі слова! — просичав він. — Стрейндж — багатій, і ви намагаєтеся одружити його зі своєю дочкою. Скажіть мені, любий докторе Ґрейстіле, така-от ваша честь? Така-от честь?

Д-р Ґрейстіл видав звук, у якому змішалися роздратування й гнів, а тоді різко підвівся:

— Я навідаюся до всіх англійських родин у Венето. Я попереджу їх, аби з вами не розмовляли. Почну негайно ж. Бажаю вам недоброго ранку! Ми ще зустрінемося! — Доктор жбурнув на стіл кілька монет і пішов.

Останню частину тиради він виголошував люто й на весь голос. Офіціанти й відвідувачі кав’ярні допитливо позирали на Дролайта, який лишився сидіти сам. Він почекав, поки не зникла ймовірність наштовхнутися на доктора надворі, і собі пішов з кав’ярні. Він самотньо брів вулицею, а вода в каналі поводилася надзвичайно дивно. Хвилі мчали за Дролайтом, часом перелітали через бортики й кидалися на його ноги. Але Дролайт нічого не помічав.

Д-р Ґрейстіл дотримався свого слова. Він завітав до кожної британської родини в місті і застеріг усіх від розмов з Дролайтом. Але Дролайту було байдуже. Він зосередився на слугах, офіціантах та ґондольєрах. Він із власного досвіду знав, що люди цього ґатунку часто знають значно більше, ніж господарі, яким вони служать. А коли не знають, то що ж, він сам може їм дещо розповісти. Незабаром безліч людей уже достоту знали, що Стрейндж убив дружину; що він намагався присилувати міс Ґрейстіл до шлюбу в соборі Святого Марка і завадити лиходійству вдалося лише тому, що вчасно прибув загін австрійських солдатів; і що вони з лордом Байроном домовилися на майбутнє ділитися одне з одним дружинами й коханками. Дролайт розповідав про Стрейнджа будь-які дурниці, що спадали йому на думку, та оскільки хисту до вигадок він не мав, то хапався за найдрібнішу чутку чи напівсформовану думку своїх співбесідників.

Ґондольєр представив Дролайта дружині мануфактурника, Маріанні Сеґаті, — коханці Байрона. Через перекладача Дролайт наговорив їй купу компліментів та розповів найскандальніші таємниці відомих жінок Лондона, запевнивши, що жодна не зрівняється вродою з нею. А Маріанна розповіла, що, за словами лорда Байрона, Стрейндж не виходить з кімнати, п’є вино та бренді і накладає магічні заклинання. Це було зовсім нецікаво, але вона також переказала ту дрібку, яку знала про мага із Байронової поеми: той водився з лихими духами, кидав виклик богам та всьому роду людському. Дролайт старанно доповнив цими вигадками власний клубок брехні.

Але з усіх людей у Венеції Дролайт найбільше хотів зійтися із Френком. Коротун не міг забути образ д-ра Ґрейстіла і вирішив, що найкращою помстою буде обернути слугу доктора на зрадника. Тому він відправив Френкові листа з запрошенням до маленької винарні в Сан-Поло і навіть дещо здивувався, коли Френк погодився прийти.

Слуга з’явився у призначену годину. Дролайт замовив дзбан міцного червоного вина і наповнив обидві склянки по вінця.

— Френку, — почав він м’яким, тоскним голосом, — кілька днів тому я розмовляв із вашим господарем. Імовірно, ви про це вже знаєте. Він видався мені надто суворим, зовсім недобрим стариганем. Сподіваюся, вас влаштовує ваше поточне становище, Френку? Я згадую про це лише тому, що мій добрий друг на ім’я Ласеллз нещодавно скаржився, як важко знайти в Лондоні гарну челядь. Він казав, що заплатить будь-які гроші тому, хто знайде йому вірного слугу.

— О! — вихопилося у Френка.

— Як гадаєте, Френку, вам би сподобалося жити в Лондоні?

— Сподобалося б.

— Просто, — завзято продовжив Дролайт, — якби ви мені трохи услужили, я би міг розказати своєму другові, наскільки ви помічний. Запевняю вас, він одразу візьме вас на свою службу.

— Як саме я маю вам услужити? — запитав Френк.

— Що ж, перша справа — найпростіша в світі! Насправді, щойно я вам про неї розповім, певен, ви помчитеся її виконувати, навіть коли б і не сподівалися ніякої винагороди. Розумієте, Френку, я боюся, що найближчим часом з вашим господарем та його донькою може статися щось жахливе. Маг замислив завдати їм страшного зла. Я намагався попередити вашого господаря, але він такий упертий, що навіть не схотів мене слухати. Я втратив сон від думки про те, що може статися. Я проклинаю власну дурість, через яку не зміг усе доладно пояснити. Але вам, Френку, вони довіряють. Зробіть кілька натяків, але не вашому господарю, а його сестрі чи доньці, що Стрейндж замислив лихе проти них, попередьте про це дам.

Потім Дролайт розповів слузі про вбивство Арабелли Стрейндж та домовленість між Байроном і Стрейнджем ділитися жінками.

Френк сторожко кивнув.

— Нам варто пильнувати мага, — сказав Дролайт. — Усі решта застрягли в павутині його брехні й вивертів — особливо ваш господар. То ж ми з вами маємо зібрати увесь наш розум до купи і розкрити світові очі на лихі Стрейнджеві плани. А тепер, Френку, розкажіть мені все, що ви бачили, згадайте кожне слово, що його випадково кинув маг. Може, щось збурило ваші підозри?

— Що ж, коли ви про це згадали, — мовив Френк, чухаючи голову. — Було дещо.

— Справді?

— Я нікому досі про це не розповідав. Навіть господарю.

— Чудово! — всміхнувся Дролайт.

— Я тільки не зможу це добре пояснити. Простіше буде показати.

— Авжеж! Куди ми підемо?

— Просто вийдемо на вулицю. Ви й звідси побачите.

Френк та Дролайт вийшли з винарні, і коротун озирнувся на співрозмовника. Перед ними розгорнувся найбуденніший венеційський пейзаж: простягався канал, а збоку височіла рудувато-коричнева церква. Біля відчинених дверей слуга обскубував голубів — брудне сіро-біле пір’я лежало навколо. Повсюди безладно купчилися будівлі, статуї, мотузки з пранням та квіткові горщики. Вдалині круто височіла рівна стіна Пітьми.

— Гаразд, може, звідси й не побачите, — зауважив Френк. — Будівлі заважають. Ступіть лишень кілька кроків уперед.

Дролайт так і зробив.

— Сюди? — запитав він, знову озирнувшись на слугу.

— Так, саме сюди, — відповів Френк і копняком зіштовхнув Дролайта в канал.

Луна від сплеску прокотилася округою.

Френк іще трохи постояв, вигукуючи низку спостережень щодо моральних якостей Дролайта. Зокрема, Френк назвав його брехуном, підступним негідником, ницою собакою, отруйним боягузливим мерзотником, змією та свинею. Виголосивши усі ці зауваги, Френк неабияк відвів душу, але до Дролайта вони не долетіли — той весь цей час був під водою і нічого не чув.

Вода приголомшила Дролайта, пронизала тіло болем і вибила з нього дух. Дролайт провалювався у похмурі глибини. Він не вмів плавати і був певен, що потоне. Але не встиг він і кілька митей пробути у воді, як потужна течія виштовхнула його і з шаленою швидкістю понесла геть. За збігом обставин вода коли-не-коли піднімала Дролайта на поверхню, і він хапав повітря. Час минав, а Дролайт, жалюгідний від страху, ніяк не міг врятуватися. Зрештою бурхлива течія високо підкинула Дролайта, і він побачив залиту сонцем набережну (місце, однак, не впізнав); біла піниста вода накочувалася на камені, людей та будинки; приголомшені перехожі проводили його поглядом. Він зрозумів, що вода не винесе його в море, як він гадав, але навіть тепер Дролайт не помітив, що течія якась неприродна. Часом вона завзято тягнула його в одному напрямку; часом метляла на всі боки, і Дролайт передчував, що кінець близько. Раптом вода неначе втомилася від нього; рух відразу спинився, і Дролайта викинуло на якісь кам’яні сходи. Він ледве відчував холод і не розумів, що за будинки стоять навколо.

Дролайт зробив глибокий вдих, від якого все його тіло здригнулося. Щойно дихати стало легше, він виблював багато холодної, солоної води. Потім дуже довго просто лежав із заплющеними очима. Неначе заснув на грудях коханої, зовсім ні про що не думаючи. Жодних бажань не лишилося — тільки лежати тут до скону. Значно пізніше Дролайт збагнув, що, по-перше, камені дуже брудні, а по-друге, він страшенно змерз. Йому стало цікаво, чому скрізь так тихо і чому ніхто не приходить йому на допомогу.

Дролайт сів і розплющив очі.

Його оточувала пітьма. Він що, в тунелі? У підвалі? Під землею! Усі ці припущення були дуже страшними, бо Дролайт не знав, як він тут опинився і як звідси вибратися. Але тоді легкий холодний вітерець пробіг по щоці, Дролайт підняв погляд — і побачив білі, зимові зорі. Ніч!

— Ні, ні, ні! — заблагав Дролайт. Скиглячи, він гепнувся на камені набережної.

Усюди височіли темні мовчазні будинки. Яскравими й живими тут були тільки зірки. Сузір’я здавалися Дролайту величезними, сяючими літерами невідомої абетки. Він розумів тільки, що маг зробив із них літери, аби написати закляття проти нього. Куди не глянь, скрізь були тільки чорна Ніч, зорі й тиша. У жодному будинку не горіло світло, та й коли чуте Дролайтом було правдою, ніхто в них не жив. Звісно, окрім мага.

Знехотя Дролайт підвівся і роззирнуся. Поряд із ним стояв маленький місток. По інший бік каналу серед високих стін і темних будинків губилася алея. Дролайт міг піти нею чи рушити набережною, яка у світлі зірок здавалася замерзлою і надзвичайно зловісною. Тут ховатись не було де, і Дролайт обрав алею та пітьму.

Він перетнув міст і пройшов між будинками. Майже відразу алея вивела на площу. Від неї розходилося кілька вуличок. Який напрямок обрати? Дролайт подумав про всі ті чорні тіні та мовчазні дверні пройми, повз які доведеться пройти. Мабуть, він ніколи звідси не втече! Його нудило, і від страху паморочилася голова.

На площі стояла церква. Навіть у зоряному світлі її фасад вражав і жахав. Будівля випиналася колонами і наїжачилася статуями. Янголи з розправленими крилами тримали біля губ труби; темна фігура простягнула руки під кам’яним балдахіном[367]; сліпі обличчя дивилися на Дролайта з чорних арок.

«Звідки мені знати, що серед них немає мага?» — запитав себе Дролайт. Він почав обдивлятися кожну чорну статую, аби пересвідчитися, що жодна з них — не Джонатан Стрейндж. Щойно він почав, зупинитися вже було неможливо; йому здавалося, що варто тільки відвернутися, і якась фігура заворушиться. Дролайт уже майже переконав себе, що від церкви можна безпечно відійти, аж раптом щось привернуло його увагу — ледь помітна хиба у чорноті дверного отвору. Дролайт придивився уважніше. Щось або, точніше, хтось лежав на сходах. Чоловік. Він розпростерся на камінні так, наче знепритомнів: обличчям донизу, із простягнутими руками.

Кілька секунд — о, вони, здалися цілою вічністю! — Дролайт чекав, що буде.

Нічого не сталося.

Раптом він збагнув: маг мертвий! Можливо, у нападі божевілля він заподіяв собі смерть! Радість і полегшення сповнили Дролайта. Від хвилювання він голосно засміявся — дуже дивний звук у навколишній тиші. Темна постать у темному дверному прорізі не ворушилася. Дролайт підступав ближче, поки не схилився над чоловіком. Було не чутно, аби той дихав. Дролайт пошкодував, що не має ціпка, яким можна було би тицьнути лежачого.

Постать несподівано перевернулася.

Дролайт аж скрикнув від страху.

Запала тиша. А тоді…

— Я тебе знаю! — прошепотів Стрейндж.

Дролайт спробував засміятися. Він часто вдавався до сміху, щоби задобрити своїх жертв. Сміх же заспокоює, чи не так? І всі ми тут одне одному друзі? Але з його вуст зірвалося лише пронизливе квиління.

Стрейндж підвівся і ступив кілька кроків до Дролайта. Той позадкував. У зоряному світлі Дролайт чіткіше розгледів мага, упізнаючи риси людини, яку колись знав. Стрейндж стояв босоніж, в розхристаному сурдуті й сорочці та, вочевидь, уже кілька днів не голився.

— Я тебе знаю, — знову прошепотів Стрейндж. — Ти… Ти… — Він змахнув руками у повітрі, неначе креслив магічні символи. — Ти Левкрокота[368]!

— Лев… хто? — луною відгукнувся Дролайт.

— Ти Сутінковий вовк! Ти полюєш на чоловіків та жінок! Батьком твоїм була гієна, а матір’ю — левиця! У тебе тіло лева і роздвоєні копита. Ти не можеш озиратися, маєш лише один довгий зуб і жодних ясен. Ти здатен прибирати людську подобу і зманювати голосом людським!

— Ні, ні! — благав Дролайт. Він хотів сказати щось іще; хотів пояснити, що він і близько не така істота, що Стрейндж помилився, проте рот його пересох і ослаб від жаху; він був не здатний вимовляти слова.

— А тепер, — спокійно мовив Стрейндж, — я поверну тобі справжню подобу! — Він здійняв руки вгору і прокричав: — Абракадабра!

Дролайт упав додолу і зайшовся криком; а Стрейндж так розреготався моторошним сміхом божевільного, що аж зігнувся навпіл і, хитаючись, вийшов на площу.

Невдовзі страх одного чоловіка і веселощі другого стихли; Дролайт усвідомив, що його не перетворили на огидну почвару з нічних жахіть, а Стрейндж став спокійнішим, майже суворим.

— Левкрокото, — прошепотів він, — підведися.

Досі скиглячи, Дролайт звівся на ноги.

— Левкрокото, навіщо ти прийшов сюди? Ні, зачекай. Я знаю. — Стрейндж клацнув пальцями. — Я переніс тебе сюди. Левкрокото, скажи-но: чому ти шпигуєш за мною? Чи я щось робив потайки? Чому б тобі було просто не прийти сюди і не запитати у мене? Я б усе тобі розповів!

— Вони мене змусили. Ласеллз і Норрелл. Ласеллз сплатив мої борги, щоб я міг залишити Королівську лаву[369]. Я завжди був вашим другом.

Дролайт затинався; навіть божевільний навряд чи повірив би його словам.

Стрейндж підняв голову і задерикувато глянув на Дролайта, але у Пітьмі Дролайт не міг розгледіти вираз його обличчя.

— Я був божевільним, Левкрокото! — прошипів Стрейндж. — Тобі ж про це казали? Що ж, це правда. Я був божевільним і стану таким знову. Але відколи ти прибув до цього міста, я уникав… уникав певних заклять, аби бути при ясному розумі, коли побачу тебе. При своєму старому розумі. Щоби я впізнав тебе і розумів усе, що маю сказати тобі. У Пітьмі я багато що збагнув, Левкрокото, і тепер знаю: я не зможу зробити це самотужки. Я покликав тебе, щоби ти мені допоміг.

— Справді? Який же я радий! Я зроблю що завгодно! Дякую вам! Дякую!

Однак, промовляючи ці слова, Дролайт питав себе, скільки ще Стрейндж збирається його тут тримати; від самої думки у нього серце пішло у п’яти.

— Як… Як… — Здавалося, Стрейнджу важко тримати купи свої думки. Маг провів руками у повітрі. — Як звати дружину Поула?

— Леді Поул?

— Так, але… інші її імена.

— Емма Вінтертаун?

— Так, точно. Емма Вінтертаун. Де вона? Зараз?

— Її відіслали до божевільні у Йоркширі. Звісно, це мало лишатися величезною таємницею, але я довідався правду. У в’язниці Королівської лави я познайомився з чоловіком, чий син закоханий у швачку, а вона все це достеменно знала, бо їй замовили йоркширський гардероб для леді Поул — у Йоркширі дуже холодно. Її відвезли у місце, яке зветься Стер-щось-там — звісно, леді Поул, а не швачку. Стер-щось там. Заждіть! Я зараз скажу! Я знаю, присягаюся! Стеркросс-Голл у Йоркширі.

— Стеркросс? Мені відома ця назва.

— Так, так, відома! Адже винаймає господу ваш друг. Колись він був магом чи то в Ньюкаслі, чи то в Йорку, чи ще десь на півночі — але я не знаю його імені. Схоже, містер Норрелл завдав йому образи якось раз — чи навіть двічі. Тож, коли леді Поул збожеволіла, Чилдермасс вирішив залагодити справу і порадити його серу Волтеру як держателя притулку для душевно хворих.

Запала тиша. Дролайт намагався збагнути, що зі сказаного зрозумів Стрейндж. А тоді маг промовив:

— Емма Вінтертаун не божевільна. Вона лише здається такою. Але це Норреллова провина. Він викликав фейрі, щоби повернути її з мертвих, і в обмін на послугу дав тому фейрі всі права на леді. Той самий фейрі зазіхав на свободу короля Англії і зачарував щонайменше двох підданих його величності, серед яких і моя дружина! — Він ненадовго змовк. — Левкрокото, твоє перше завдання — повідомити Джонові Чилдермассу те, що я тобі щойно розповів, і доставити йому ось це.

Стрейндж витягнув щось із кишені сурдута й віддав Дролайту. То була коробочка розміром із табакерку, тільки довша й вужча. Дролайт узяв її і поклав у кишеню.

Стрейндж важко зітхнув. Схоже, що потреба ясно говорити виснажила його.

— Твоє друге завдання… Твоє друге завдання — передати повідомлення усім магам Англії. Ти мене розумієш?

— О, так! Але…

— Але що?

— Але є тільки один.

— Що?

— Сер, є тільки один маг. Оскільки ви тут, в Англії залишився тільки один маг.

Здавалося, Стрейндж якусь мить розмірковував про почуте, а тоді сказав:

— Мої учні — маги. Усі чоловіки та жінки, що коли-небудь хотіли стати Норрелловими учнями, — також маги. Ще один — Чилдермасс. Ще — Сеґундус. І Ганіфут. Передплатники магічних видань. Члени старих товариств. Англія повниться магами. Їх сотні! Може, й тисячі! Норрелл відмовляв їм. Норрелл відкидав їх. Норрелл змусив їх замовкнути. Але вони все одно лишаються магами. Скажи їм таке. — Важко дихаючи, маг торкнувся рукою чола. — Дерево говорить до каменя; камінь говорить до води. Усе не так складно, як ми гадали. Скажи їм прочитати те, що написано в небі. Скажи їм запитати в дощу! Всі старі союзи Джона Ускґласса досі чинні. Я відряджаю посланців, аби вони нагадали камінню, небу та дощу про давні обітниці. Скажи їм… — Але Стрейнджеві знову не вдалося дібрати слова. Він жестом намалював щось у повітрі і додав: — Я не можу пояснити. Левкрокото, ти розумієш?

— Так. О, так! — відповів Дролайт, гадки не маючи, що меле Стрейндж.

— Добре. А тепер повтори мені повідомлення, які я доручив тобі. Перекажи їх мені.

Дролайт так і вчинив. Довгі роки збирання і повторювання огидних пліток про знайомих привчили його запам’ятовувати імена й факти. Перше повідомлення Дролайт відтворив бездоганно, але друге перетворилося на уривчасті речення про магів, які стоять під дощем і дивляться на каміння.

— Я покажу тобі, — мовив Стрейндж, — і тоді ти зрозумієш. Левкрокото, якщо ти виконаєш ці три завдання, я не буду мститися тобі. Я не завдам тобі шкоди. Достав ці три повідомлення — і можеш вертатися до своїх нічних полювань і далі губити чоловіків та жінок.

— Спасибі вам! Спасибі! — вдячно видихнув Дролайт, аж раптом його понизало жахливе усвідомлення. — Три! Але, сер, ви дали мені тільки два!

— Три повідомлення, Левкрокото, — стомлено повторив Стрейндж. — Ти маєш доставити три повідомлення.

— Так, але ви не сказали, яке ж третє!

Стрейндж промовчав. Він відвернувся, бурмочучи щось собі під ніс.

Пропри увесь переляк, Дролайт дуже хотів підійти до мага і добряче трусонути його. Певно, він би так і зробив, якби гадав, що це хоч трохи допоможе. Сльози жалю до себе стікали обличчям Дролайта. Тепер Стрейндж уб’є його за те, що він не виконав третє доручення, — а це ж навіть не його провина.

— Левкрокото, — раптом повернувся до нього Стрейндж. — Принеси мені води напитися.

Дролайт роззирнувся. Посеред площі була криниця. Він підійшов до неї і побачив старезну залізну чашку, прикуту до каміння довгим іржавим ланцюгом. Дролайт відсунув кришку криниці, витягнув відро води і трохи зачерпнув чашкою. Йому бридко було до неї торкатися. Як не дивно, після всього, що трапилося з Дролайтом того дня, саме залізна чашка викликала в ньому найбільше огиди. Він завжди любив красиві речі, але тепер усе, що його оточувало, було жахливим. То все провина магів. Як же він їх ненавидів!

— Сер? Пане магу? — гукнув він. — Вам доведеться підійти сюди, щоб напитися.

Задля пояснення він показав залізний ланцюг.

Стрейндж підійшов ближче, але простягнуту чашку не взяв. Натомість він витягнув з кишені крихітний флакон і вручив його Дролайтові, наказавши:

— Додай у воду шість крапель.

Дролайт витягнув корок. Його рука так тремтіла, що він боявся розлити на землю усю рідину. Однак, схоже, Стрейндж цього не помічав; кілька крапель упало повз чашку.

Стрейндж узяв кухоль і випив воду до дна. Посудина випала з його руки. Дролайт усвідомив — не знаючи, як саме, — що Стрейндж змінився. Його чорна постать на тлі зоряного неба осіла, а голова похилилася. Дролайту спало на думку, що маг, можливо, п’яний, але ж чи може людина сп’яніти від кількох крапель будь-якої рідини? До того ж, від Стрейнджа не тхнуло алкоголем; він пахнув як людина, що кілька тижнів не милася і не міняла білизну; проте додався ще один запах — його ще не було хвилину тому, — запах старості й пів сотні котів.

Дролайта охопило надзвичайно дивне відчуття, як і завжди, коли от-от мала діятися магія. Здавалося, навколо порозчинялися невидимі двері; його обдувало вітрами з далеких земель, що несли аромати лісів, пустищів і боліт. Непрохані образи заполонили його свідомість, а будинки навколо більше не пустували. Він міг зазирнути всередину, неначе стіни поприбирали. Кожна темна кімната була прихистком — ні, не для людини — для Істоти, для Стародавнього Духа. В одній містився Вогонь; в другій — Камінь; в іншій — Злива; в іншій — Зграя Птахів; в іншій — Схил Пагорба; в іншій — Дрібне Створіння з Темними й Лютими Думками; і тривало так до нескінченності.

— Що ж вони таке? — вражено прошепотів Дролайт. Він усвідомив, що кожна волосина в нього на голові стала дибки, наче його пронизали електричні перейми. Тоді Дролайта враз охопило нове відчуття: неначе він падає, хоча він лишався стояти. Здавалося, немов його свідомість кудись провалювалася.

Йому здавалося, що він стоїть на англійському пагорбі. Йшов дощ, сплітаючись у сірих привидів. Дощ падав на нього — і сам він витончився, наче дощ. Дощ змивав думки, змивав спогади, змивав усе добре й лихе. Він більше не пам’ятав свого імені. Усе змилося, неначе бруд з каменя. Дощ наповнив його своїми думками й спогадами. Срібні нитки води вкривали схил пагорба, неначе мудроване мереживо, неначе вени на руці. Він став струменями дощу, забувши, що є — чи був колись — людиною. Він падав на землю разом із дощем.

Йому здавалося, що він лежить під землею, під Англією. Минали віки; холод і дощ просочувалися крізь нього; каміння рухалося усередині його єства. У Тиші й Пітьмі він став величезним. Він став землею; став Англією. Зоря поглянула на нього з небес і заговорила до нього. Камінь поставив йому запитання — і він відповів мовою каміння. Біля нього вигиналася річка; пагорби брунькувалися під його пальцями. Він розкрив рота і видихнув весну…

Йому здавалося, що він вріс у хащу посеред темного зимового лісу. Усюди височіли дерева, і не було їм кінця-краю: темні колони, між якими струменіли смужки зимового світла. Він поглянув додолу: молоді пагони пронизували його, здіймаючись угору; вони проростали крізь його тіло, крізь ноги й руки. Повіки його більше не заплющувалися, адже лози проросли і крізь них. Комахи копошились у вухах; павуки сплели гнізда і павутиння у роті. Він збагнув, що давним-давно зрісся із цим лісом. Він знав ліс, а ліс знав його. І не лишилося більше і спомину про те, де закінчувався ліс і де починалася людина.

Панувала тиша. Падали сніги. Він закричав…

Чорнота.

Ніби випірнувши з глибин чорних вод, Дролайт отямився. Хто звільнив його — Стрейндж, ліс чи сама Англія, — він не знав, та відчував зневагу тієї сутності, коли вона повертала йому розум. Стародавні Духи облишили його. Його думки і почуття звузилися до людських. Дролайта млоїло і хитало від спогадів про пережите. Він оглянув свої руки і потер ті місця, крізь які проростали дерева. Все начебто ціле, але як же болить! Дролайт заскиглив і роззирнувся, шукаючи Стрейнджа.

Трохи на віддалі маг зіщулився біля стіни й шепотів сам до себе закляття. Він ударив по муру; каміння вигнулося, змінило форму й обернулося на крука; крук розправив крила і з гучним крячанням здійнявся у нічне небо. Стрейндж ударив по муру вдруге: ще один крук постав із нього й полетів геть. Потім ще і ще; знову й знову зграї здіймалися вгору, аж доки чорні крила не затьмарили зорі.

Стрейндж підняв руку, щоб ударити знову…

— Пане магу, — видихнув Дролайт. — Ви так і не сказали, яке ж третє повідомлення.

Стрейндж повернувся. Без попередження він схопив Дролайта за пальто і смикнув до себе. Дролайт відчув несвіжий подих мага і вперше побачив його обличчя. Зорі осяяли дикі, шалені очі, в яких не лишилося нічого людського чи розсудливого.

— Скажи Норреллу, що я іду! — прошипів Стрейндж. — А тепер — геть!

Дролайту не потрібно було повторювати двічі. Він помчав геть крізь пітьму. Здавалося, його переслідують круки. Він не бачив їх, але чув лопотіння крил і відчував збурені ними потоки повітря. Посеред мосту він несподівано увірвався у сліпуче світло. Раптом його оточили пташиний спів і людський гомін. Чоловіки й жінки гуляли, розмовляли і займалися звичними справами. Тут не було жахливої магії — тільки повсякденний світ — прекрасний, дивовижний повсякденний світ.

Одяг Дролайта наскрізь промок від морської води, а надворі було нестерпно холодно. Дролайт опинився у частині міста, якої не впізнавав. Ніхто не пропонував йому допомогу, тож він довго брів, розгублений і виснажений. Зрештою Дролайт натрапив на знайому площу і зміг доплентатися до маленької таверни, де винаймав кімнатку. Доки він дійшов туди, вже ослаб і весь тремтів. Дролайт роздягнувся і як міг змив із себе сіль, а тоді упав на маленьке ліжко.

Наступні два дні його била гарячка. Сни рясніли невимовними химерами і повнилися Пітьмою, Магією і Довгими, Холодними Віками Землі. Уві сні Дролайта трусило від жаху, що він прокинеться під землею або його знову розіпне зимовий ліс.

До середини третього дня Дролайт уже достатньо одужав, аби підвестися і дійти до гавані. Там він знайшов англійський корабель, який прямував до Портсмута. Він показав капітанові листи Ласеллза і папери з підписами двох найвпливовіших банкірів Європи, які обіцяли велику винагороду кораблеві, що поверне Дролайта.

На п’ятий день він сів на корабель і вирушив до Англії.

Бляклий холодний туман огортав Лондон; здавалося, що він суголосить холодній і бляклій природі Стівенового існування. Останнім часом Стівен відчував тягар чарів сильніше, ніж будь-коли. Чужими стали для нього радість, любов і супокій. Крізь хмари магії, що клубочилися навколо його серця, проривалися лише гіркі почуття — гнів, обурення і відчай. Прірва відчуження між Стівеном і його англійськими друзями все глибшала. Джентльмен міг бути чудовиськом, та коли він говорив про гордість і зарозумілість англійців, Стівен не міг заперечити істину його слів. Навіть моторошний край Покинь-Надії часом видавався затишним притулком від англійської пихи та англійської злостивості; принаймні, там Стівену не доводилося вибачатися за те, ким він є; там до нього завжди ставилися як до шанованого гостя.

Того зимового дня Стівен прийшов до стаєнь сера Волтера Поула на Гарлі-стрит. Нещодавно сер Волтер придбав пару чудових хортів; вони особливо тішили слуг, що більшу частину дня огиналися від роботи, бігали до собак, милувались ними і виявляли різний ступінь обізнаності і розуміння щодо імовірної спритності цуциків на полюванні. Стівен знав, що мусив би покласти край цій ледачій звичці, проте не надто цим переймався. Тому сьогодні, коли лакей Роберт запросив Стівена прийти подивитися на собак, дворецький не тільки не вишпетив його, а накинув пальто, одягнув капелюха і пішов з ним. Тепер він спостерігав, як Роберт і конюхи метушаться коло собак, і відчував, неначе стоїть по інший бік мутного скла.

Раптом усі виструнчилися і зникли зі стаєнь. Стівен здригнувся. Досвід навчив його, що така неприродна поведінка людей навколо неминуче свідчить про прибуття джентльмена з будяковим волоссям.

І ось він — осяває тісні, темні стайні мерехтінням срібного волосся, блиском синіх очей і яскраво-зеленим сурдутом; балакучий і веселий, він нітрохи не сумнівався, що Стівен радий зустрічі з ним так само, як він — зустрічі зі Стівеном. Він милувався собаками, як і слуги за мить до того, і гукав Стівена приєднатися. Джентльмен звернувся до хортів їхньою мовою — і у відповідь ті почали стрибати і весело гавкати, тішачись фейрі більше, ніж будь-кому досі.

Джентльмен мовив:

— Пригадую один випадок, що тралився у 1413 році, коли я рушив на південь, щоби відвідати нового короля Південної Англії[370]. Той король, людина ґречна і хоробра, представив мене своєму двору і розповів про мої дивовижні досягнення, неозорі королівства, лицарську натуру тощо, тощо. Утім, один із його вельмож вирішив не слухати тої повчальної і шляхетної промови. Натомість він стояв з гуртом посіпак, пліткував і реготав. Мене, як ти можеш уявити, страшенно образило таке ставлення, і я постановив навчити їх кращих манер! Наступного дня ті лихі люди полювали на зайців біля Гатфілдського лісу[371]. Вони й гадки не мали, що я наближаюся до них, а мені тоді спала на думку блискуча ідея: перетворити людей на зайців, а зайців — на людей. Спершу хорти розірвали своїх господарів на шмаття, а тоді зайці — в людській подобі — жорстоко помстилися хортам, які переслідували і цькували їх.

Джентльмен змовк, аби вислухати Стівенову хвалу своєму подвигу, та не встиг Стівен вимовити й слово, як джентльмен вигукнув:

— О, ти це відчув?

— Що відчув, сер? — запитав Стівен.

— Усі двері затремтіли!

Стівен глянув на двері стайні.

— Ні, не ті двері! — крикнув джентльмен. — Я про двері між Англією та іншими краями! Хтось намагається їх відчинити! Хтось заговорив до Неба — і це не я! Хтось віддає накази Камінню й Річкам — і це не я! Хто ж це робить? Хто це? Гайда!

Джентльмен схопив Стівена за руку, і вони здійнялися в повітря, наче опинилися на вершині гори чи дуже високої вежі. Стайні на Гарлі-стрит зникли, а перед Стівеновими очима розгорнувся інший краєвид — а потім ще один і ще. Ось перед ними порт, де так густо щогл, наче дерев у лісі, — а потім він полетів з-під їхніх ніг, миттю змінившись на сіре зимове море, де, згинаючись під поривами вітру, летять на повних вітрилах кораблі, — далі виринуло місто зі шпилями і дивовижними мостами. Дивно, але Стівен узагалі не відчував, що вони рухаються. Радше здавалося, що це світ летить назустріч їм із джентльменом, а вони стоять на місці. Тепер з’явилися вкриті снігом гори, на які ледь-ледь дряпалися крихітні людці, — далі гладеньке, наче люстро, озеро, оточене темними вершинами, — і нарешті, рівнина з маленькими містечками й річками, що скидалися на розкидані дитячі іграшки.

Попереду щось бовваніло. Спершу здавалося, ніби то чорна смуга розділяє небо навпіл. Але коли вони наблизилися, смуга перетворилася на Чорний Стовп, який здіймався із землі у нескінченність.

Високо над Венецією Стівен із джентльменом зупинилися (на чому саме, Стівен навіть думати не хотів). Сонце сідало, лишаючи в темряві будинки й вулиці, але небо й море ще повнилися світлом, у якому гармонійно переплелися відтінки рожевого, молочно-блакитного, топазового і перламутрового. Здавалося, неначе місто пливе у променистій порожнечі.

Більша частина Чорного Стовпа була гладенькою, неначе висіченою з обсидіану, проте десь на рівні дахів із Вежі виривалися, здіймаючись у повітря, закрути й спіралі пітьми. Стівен навіть уявити не міг, що ж це таке.

— Сер, це дим? Вежа палає? — запитав Стівен.

Джентльмен промовчав, та, коли вони наблизилися, Стівен зрозумів, що то не дим. З Вежі вилітали міріади темних створінь. То були круки. Тисячі й тисячі круків. Вони залишали Венецію і прямували туди, звідки Стівен і джентльмен прибули.

Одна зграя підлетіла до них. Враз повітря зануртувало від лопотання тисяч крил і ритмічного гупання. В очі, ніс і горло Стівена вривалися хмари пилу та піску. Він низько схилився і прикрив рукою ніс, аби захиститися від смороду.

Коли птахи зникли, Стівен приголомшено запитав:

— Сер, що це таке?

— Істоти, яких створив маг, — пояснив джентльмен. — Він посилає їх назад, до Англії, з наказами для Неба, і Землі, і Річок, і Пагорбів. Він звертається до давніх союзників Короля. Невдовзі вони коритимуться англійським магам, а не мені! — В його стогоні змішалися гнів і відчай. — Я покарав його так, як ніколи не карав своїх ворогів! Але він досі опирається мені! Чому ж він просто не скорився долі? Чому ж не впав у розпач?

— Як я чув, йому ніколи не бракувало сміливості, сер, — відказав Стівен. — Усі кажуть, він виказав чималу хоробрість на Півострові.

— Сміливості? Що ти таке кажеш? Це не сміливість! Це злоба, звичайна, чиста злоба! Ми були необачними, Стівене! І дозволили англійським магам отримати над нами перевагу. Ми мусимо знайти спосіб здолати їх! Треба подвоїти наші зусилля і таки зробити тебе королем!

60

Буря і брехня

лютий 1817 року

У Падуї тітонька Ґрейстіл винаймала будинок неподалік від ринку з садовиною. Розташування було якнайвигідніше, куди б не доводилося йти, і вартувало всього вісімдесят цехінів на місяць (близько тридцяти восьми гіней). Тітонька Ґрейстіл надзвичайно тішилася цій оборудці. Та інколи стається так, що коли щось робиш швидко й рішуче, сумніви й вагання приходять пізніше, вже запізно. Так трапилося й цього разу: тітонька Ґрейстіл і Флора не прожили в будинку й тижня, як старша леді стала замислюватися над його вадами та шкодувати про своє рішення. Попри свою древність і красу дім усе ж таки не міг похвалитися великими вікнами, а деякі ще й мали кам’яні балкони; іншими словами, в домі було надто темно. Раніше це не завдало би жодних клопотів, але зараз Флора потребувала постійної підтримки, і, на думку тітоньки Ґрейстіл, присмерк і тіні, хоч би які мальовничі, зараз навряд чи були доречними. Ба більше: по всьому двору стояли кам’яні леді, яких із плином років укрили вуалі й мантії з плюща. Не буде перебільшенням сказати, що вони наражалися на небезпеку невдовзі геть зникнути під тим покровом. Щораз, коли статуї траплялися на око тітоньці Ґрейстіл, та не могла позбутися думки про сердешну дружину Джонатана Стрейнджа, яка померла так загадково й такою молодою і чия нещаслива доля, здавалось, довела її чоловіка до божевілля. Тітонька Ґрейстіл тільки й мала надію, що схожі меланхолійні роздуми не переймали Флору.

Однак оборудка здійснилась, і будинок вони зайняли, тож тітоньці Ґрейстіл довелося докладати всіх зусиль, щоб додати йому якомога більше радості й світла. Ніколи раніше вона не марнувала ні свічок, ні гасу для ламп, але задля веселого настрою племінниці вона ніяких коштів не шкодувала. В одному місці на сходах, де ті робили цілковито непередбачуваний поворот, панувала особливо похмура атмосфера. Щоб уберегти всіх од падіння та скручених в’язів, тітонька Ґрейстіл наполягла, аби на поличку поставили світильник. Тепер він горів удень і вночі, самим своїм існуванням завдаючи смертельної образи Боніфації, літній покоївці-італійці, ощадливішій од самої тітоньки Ґрейстіл.

Боніфація бездоганно давала раду своїм обов’язкам, але водночас виявляла схильність до критики та розлогих пояснень, чому щойно одержані вказівки хибні або їх взагалі неможливо виконати. Допомагав їй забарний юнак-попихач на ім’я Мінікелло, який, отримавши наказ, кожного разу щось тихо й невдоволено бурмотів місцевою говіркою, що її годі було зрозуміти. Боніфація ставилася до Мінікелло з такою зневагою, що тітонька Ґрейстіл не могла спекатися враження, ніби вони насправді родичі, хоча вона нічого про це не знала напевне.

Отак і минали дні тітоньки Ґрейстіл — у рутинних справах, у щоденних боях із Боніфацією, з відкриттями, приємними та не дуже, що завжди супроводжують переїзд у нове місто, — одним словом, насичено. Проте її найголовнішим і священним обов’язком лишався пошук розваг для Флори. Дівчина стала тихою та всамітненою. Якщо тітонька до неї зверталася, вона відповідала жваво, але майже ніколи сама не зачинала розмови. У Венеції саме Флора придумувала всі їхні розваги; тепер же вона просто погоджувалась на всі дослідницькі експедиції, які пропонувала тітонька Ґрейстіл, проте віддавала перевагу заняттям, які не потребували компаньйонки. Гуляла сама, читала сама, сиділа сама у вітальні або грілася в слабкому промінні сонця, що подеколи зазирало в їхній маленький дворик близько першої години. Флора стала замкненою та мовчазною, немовби її хтось — не обов’язково Джонатан Стрейндж — засмутив і тепер вона вирішила стати більш незалежною від усіх.

У перший тиждень лютого із в Падуї сталася сильна буря. Вона налетіла майже опівдні. Зі сходу (зі сторони Венеції) з-над моря несподівано насунувся шторм. Старі люди, які вчащали до міських кав’ярень, говорили, що за мить до бурі не було ані найменших її ознак. Та решта людей не дуже на це зважали; хай там як, а була зима, і негода для цієї пори року не рідкість.

Спершу містом пронісся дужий вітер. Не виказуючи шани ні вікнам, ні дверям, він проникав у найменші шпарини, про існування яких раніше ніхто не здогадувався, і свистів в оселях так само люто, як і надворі. Тітонька Ґрейстіл і Флора сиділи в маленькій вітальні на другому поверсі. Аж раптом задвигтіли шибки у вікнах і задзеленчали кришталики на люстрах. Потім з-під руки тітоньки Ґрейстіл вирвалися аркуші листа, який вона писала, та розлетілися по всій кімнаті. Надворі стемніло, ніби вночі; вперіщив дощ.

До вітальні зазирнули Боніфація та Мінікелло. Покоївка прийшла ніби щоб дізнатися побажання тітоньки Ґрейстіл у зв’язку зі штормом, але направду — разом із хазяйкою голосно подивуватися такому несамовитому вітру й дощу. (Дует у них вдався нівроку, дарма що різними мовами.) Мінікелло, вочевидь, просто склав компанію Боніфації; на бурю він дивився похмуро, неначе підозрював, що вона прийшла навмисне, аби накинути йому роботи.

Тітонька Ґрейстіл, Боніфація й Мінікелло стояли біля вікна й побачили, як перший спалах блискавки перетворив знайомий пейзаж на готичне й бентежне видовисько, сповнене блідого, неземного сяйва та несподіваних тіней. Після цього пролунав гуркіт грому, від якого здригнулася вся кімната. Боніфація замурмотіла молитви до Діви Марії та кількох святих. Тітонька Ґрейстіл, стурбована не менше від неї, рада була би й собі попросити такого заступництва, та позаяк належала до англіканської конфесії, могла тільки скрикувати: «Лишенько!», «Світе мій!», і «Господи, помилуй!» — але розради їй це не принесло.

— Флоро, серденько моє, — гукнула вона трохи непевним голосом, — сподіваюся, ти не злякалась. А то буря страх яка сильна!

Флора підійшла до вікна, взяла тітоньку за руку та сказала їй, що, певно, все скоро закінчиться. Місто осяяла ще одна блискавка. Флора випустила тітоньчину руку, повернула засувку й рішуче ступила на балкон.

— Флоро! — вигукнула тітонька Ґрейстіл.

Дівчина перехилилася прямо у виючу темряву, спершись обома руками на балюстраду, геть не зважаючи ні на зливу, од якої сукня вмить промокла до рубця, ні на вітер, що метляв її волоссям.

— Люба моя! Флоро! Флоро! Сховайся від дощу!

Флора розвернулася і щось відповіла тітоньці, але її слів ніхто не розчув.

Мінікелло пішов по неї на балкон і з дива гідною делікатністю (хоч і не збувшись своєї вродженої понурості) завів її назад під дах, скеровуючи своїми великими, широкими долонями так само, як пастухи заганяють череду в кошару.

— Хіба ви не бачите? — вигукнула Флора. — Там хтось є! Онде, на розі! Бачите, хто це? Мені здалося… — Раптом вона замовкла і, про що би не думала, вирішила не казати.

— Ну, люба моя, сподіваюся, ти помилилась. Мені щиро жаль кожного, хто опиниться надворі в таку мить. Сподіваюся, бідолаха чимшвидше знайде собі сховок. Ох, Флоро, як же ти змокла!

Боніфація принесла рушники, й вони з тітонькою Ґрейстіл заходилися сушити Флорин одяг. Вони крутили дівчиною туди-сюди, щораз намагалися повернути її в різні боки одночасно і при цьому віддавали негайні розпорядження Мінікелло: тітонька Ґрейстіл ламаною, але при цьому наполегливою італійською, а Боніфація — тараторячи по-венеційськи. Настанови, як і повороти, вірогідно, суперечили одна одній, бо Мінікелло стояв і нічого не робив, а тільки зловісно позирав на жінок.

Флора дивилася надвір поверх двох нахилених голів. І знову блискавка. Дівчина заклякла, немов її пронизали електричні перейми, а наступної ж миті вивернулася з рук тітоньки та покоївки і вибігла з кімнати.

Думати, куди вона гайнула, не було часу. Наступні пів години пішли на титанічну боротьбу всередині будинку: у розпалі шторму Мінікелло намагався позачиняти віконниці, Боніфація в темряві навпомацки шукала свічки, а тітонька Ґрейстіл виявила, що італійське слово, яким вона користувалася на позначення віконниць, насправді означало «пергамент». Кожному по черзі вривався терпець. Далі гірше (принаймні, на думку тітоньки Ґрейстіл): по всьому місту закалатали дзвони, бо вони як освячені предмети, за повір’ям, здатні розганяти бурі й грози — безперечно, справу рук Сатани.

Нарешті будинок убезпечили — або майже вбезпечили. Тітонька Ґрейстіл лишила Боніфацію та Мінікелло закінчувати роботу, а сама зі свічкою повернулася до вітальні по Флору, забувши, що на власні очі бачила, як дівчина звідти втекла. Флори в кімнаті вона не знайшла, зате помітила, що віконниць у вітальні Мінікелло так і не зачинив.

Тітонька рушила нагору в спальню Флори, але й там її не було. Як не було і в маленькій їдальні, і у спальні тітоньки Ґрейстіл, ні в іншій, меншій, вітальні, де вони інколи проводили час після вечері. Далі тітонька спробувала щастя в кухні, вестибюлі, кімнаті садівника; Флори не було ніде.

Тоді тітонька Ґрейстіл по-справжньому злякалась. Жорстокий голосок нашіптував їй у вухо, що, яка би загадкова доля не спіткала дружину Джонатана Стрейнджа, все розпочалося, коли місис Стрейндж несподівано зникла в негоду.

«Але ж там ішов снігопад, не дощ», — заспокоювала вона себе. Блукаючи будинком у пошуках Флори, вона повсякчас бубоніла: «Снігопад, не дощ, снігопад, не дощ». Аж раптом їй спало на думку: «А може, вона весь цей час сидить у вітальні? Там було так темно, а вона така тиха, що я могла її просто не помітити».

Тітонька Ґрейстіл повернулася у вітальню. В черговому спалаху блискавки все в кімнаті набуло неприродного вигляду. Стіни примарно побіліли, меблі й інші речі посіріли, неначе їх перетворено на камінь. У нападі кошмарного жаху тітонька Ґрейстіл збагнула, що в кімнаті й справді є ще хтось: не неї дивилася жінка, та не Флора, — жінка в темній старомодній сукні, зі свічкою в руках; жінка, чиє обличчя ховалося в тіні і чиїх рис було не розгледіти.

Тітонька Ґрейстіл аж похолола.

Загуркотіло, і знову запанувала кромішня пітьма, в якій блимали вогники двох свічок. Та якогось дива свічка іншої жінки не освітлювала геть нічого навколо. Ще дивніше — кімната неначе загадково розрослася, і та жінка зі свічкою стояла напрочуд далеко.

— Хто тут? — закричала тітонька Ґрейстіл.

Ніхто не відповів.

«Ну, звісно же, — подумала тітонька, — вона ж італійка. Я маю спитати її ще раз по-італійськи. Можливо, вона випадково забрела не в той будинок, заблукавши в цій бурі». Так як вона не старалася, не змогла пригадати жодного італійського слова.

І ще раз спалахнула блискавка. Як і раніше, інша жінка стояла обличчям до тітоньки Ґрейстіл. «Це привид дружини Джонатана Стрейнджа!» — подумала тітонька й зробила крок назустріч. Невідома жінка зробила те саме. І тітоньку Ґрейстіл осінили водночас здогад і полегшення від нього. «Та це ж дзеркало! Яка ж я дурепа! Яка дурепа! Злякатися власного відображення!» Її так розрадило це відкриття, що вона мало не розреготілася вголос, але раптом завмерла: нічого дурного в її страхах не було, анічогісінько дурного, бо раніше в тому кутку ніякого дзеркала не стояло!

Під час наступного спалаху вона змогла роздивитися дзеркало, потворне й завелике для цієї кімнати. Тітонька Ґрейстіл бачила його вперше в житті.

Вона поквапилася геть. Їй здавалося, що в іншому місці, де не буде цього зловісного дзеркала, їй легше думатиметься. Вона вже майже піднялася на поверх вище, коли звуки, що, здавалося, долітали із Флориної спальні, змусили її туди зазирнути.

Там була Флора. Вона позапалювала усі свічки, що їй залишили, і саме намагалася зняти із себе мокру як хлющ сукню. Спіднє й панчохи були не в кращому стані. Туфлі валялися, кинуті абияк, біля ліжка; вони геть вимокли й зіпсувалися від вологи.

Флора подивилася на тітоньку з виразом, у якому змішалися провина, зніяковіння, непокора і щось іще, чого одразу й не упізнаєш.

— Нічого! Нічого! — скрикнула вона.

Напевне, це мало слугувати відповіддю на запитання, яких вона чекала від тітоньки, але та лише проказала:

— Сердешна моя! Де ж ти ходила? Навіщо ти втекла в таку негоду?

— Я… я ходила купити шовку на вишивання.

Тітоньку Ґрейстіл була настільки приголомшена, що дівчина непевно додала:

— Просто не думала, що злива затягнеться на так довго.

— Що ж, люба моя, мушу сказати: це було вкрай нерозумно. Але ти, певно, неабияк перелякалася! Чому ти плакала?

— Плакала? Ні-ні! Ви помилилися, тітонько! Я не плакала. То все дощ.

— Але ж ти… — Тітонька Ґрейстіл замовкла. Вона хотіла сказати: «…і зараз плачеш», — але Флора похитала головою і відвернулась. Вона чомусь жужмом скрутила свою шаль, а тітонька Ґрейстіл не могла спекатися думки, що якби вона цього не зробила, то шаль хоч трохи захистила би її від дощу. Із шалі Флора видобула маленьку пляшечку, наполовину заповнену рідиною бурштинового кольору, та заховала її в шухляду.

— Флоро! Коїться щось химерне. Не знаю, як тобі це сказати, але в нас з’явилося дзеркало…

— Так, я знаю, — хутко відповіла Флора. — Воно моє.

— Твоє! — Тітонька Ґрейстіл давно не була аж настільки спантеличена. Лише за якусь мить вона змогла продовжити: — Де ти його купила? — Кращого питання їй придумати не вдалося.

— Точно не пам’ятаю. Мабуть, його щойно привезли.

— Хто б його привіз у таку бурю! Та й навіть якби знайшлися настільки нерозумні люди, щоби зважитися на це, їм би спершу довелося постукати в двері, а не проносити його всередину потайки.

На ці резонні зауваження Флора не відповіла нічого.

Тітонька Ґрейстіл з полегшенням змінила тему. Її вже неабияк роздратували всі ці бурі, переляки та несподівані дзеркала. Питання, чому тут з’явилося дзеркало ніби вирішилось, тому відповідь на те, як воно сюди потрапило, могла й почекати. Вона з радістю повела мову на більш заспокійливі теми: Флорину сукню, Флорині туфлі, вірогідність Флориної застуди, негайну потребу висушитись, вдягти халат і піти посидіти біля каміна у вітальні, де потрібно буде з’їсти щось гаряченьке.

Коли вони знову сиділи у вітальні, тітонька Ґрейстіл проказала:

— Бачиш! Буря майже минула. Здається, вона вертається на узбережжя. Диво та й годі! Мені здавалося, вона звідти прийшла. Думаю, твій шовк для вишивання зіпсувався під дощем, як і все інше.

— Шовк для вишивання? — перепитала Флора, а потім пригадала. — О! Та я й не добігла до крамниці. Самі ж казали, нерозумний вчинок.

— Що ж, тоді можемо потім сходити разом, коли тобі заманеться. Мені так шкода торговців на базарі! Мабуть, їх крам у ятках геть зіпсовано. Боніфація варить тобі кашку, люба моя. Не пам’ятаю, сказала я їй узяти свіжого молока, чи ні?

— І я не пам’ятаю, тітонько.

— Краще сходити й нагадати.

— Я сама це зроблю, — запропонувала Флора й вже було підвелась.

Та тітонька й чути нічого не хотіла. Флора мусить лишатись на місці, біля каміна, і не знімати ніг із ослінчика.

Надворі світлішало. Перш ніж рушити на кухню, тітонька Ґрейстіл оглянула дзеркало. Воно виявилося великим і пишно оздобленим; саме такі виготовляли на острові Мурано у Венеційській лагуні.

— Зізнаюся, я здивована, що тобі припало до вподоби таке дзеркало, Флоро. На ньому так багато картушиків, і завитків, і скляних квіточок. Зазвичай ти віддаєш перевагу простішим речам.

Флора зітхнула і відповіла, що від часу, як вони стали подорожувати Італією, їй стали подобатися розкішні та витіюваті речі.

— Багато грошей заправили? — поцікавилася тітонька Ґрейстіл. — Скидається на те.

— Ні. Геть небагато.

— Що ж, оце так річ.

Тітонька Ґрейстіл спустилася в кухню. Вона почувалася набагато краще і була впевнена, що низка вранішніх тривог і хвилювань неначебто добігла кінця. Однак вона вельми помилялася.

На кухні компанію Боніфації та Мінікелло складали двоє чоловіків, яких вона ніколи раніше не бачила. Покоївка наче й не починала готувати кашку для Флори. Вона навіть не принесла з комори вівсянку й молоко.

Щойно Боніфація побачила тітоньку Ґрейстіл, як негайно схопила її за руку й виплеснула на неї потік місцевої говірки. Торохтіла служниця про бурю (це було й так ясно) і про те, яка вона була лиха, а більше тітонька Ґрейстіл майже нічого не зрозуміла. На її превеликий подив, Мінікелло взявся усе пояснювати дуже вправною підробкою під рідну мову тітоньки Ґрейстіл:

— Її робити маг англійський. Маг англійський робити tempesta[372].

— Перепрошую?

Хоч його часто перебивали Боніфація та ті двоє чоловіків, Мінікелло розповів, що посеред бурі деякі люди розгледіли проріху в чорних хмарах. І те, що вони побачили в тій прорісі, вразило й налякало їх. Адже розгледіли вони в ній не блакитне небо, а небо чорне й опівнічне, небо, повне зірок. Ця буря була геть не природна; її спричинили для того, щоб приховати наближення Стрейнджевого Стовпа Темряви.

Ця новина вмить облетіла все місто й неабияк збентежила всіх городян. Донині Стовп Темряви вважався суто венеційським кошмаром, приналежним місту, що й без того було природним осередком кошмарів — принаймні на думку мешканців Падуї. Тепер же стало зрозуміло, що Стрейндж залишався у Венеції скоріше з власної волі, аніж під дією чарів. А значить, будь-яке місто в Італії (та й у цілому світі) тепер могло вдостоїтись раптового візиту Вічної Темряви. Вже одна ця новина була надзвичайно поганою. Проте тітоньці Ґрейстіл вона віщувала набагато гірші гризоти: тепер до її страху перед Стрейнджем додалося прикре переконання, що Флора їй збрехала. Подумки вона сама з собою сперечалася про те, чому племінниця так вчинила: чи під дією заклинання, чи тому, що приязнь до Стрейнджа, похитнула твердість її принципів. Що було гіршим, вона вирішити не могла.

Тітонька Ґрейстіл написала братові у Венецію листа з проханням приїхати. Тимчасом вона вирішила нічого не казати Флорі. Решту дня вона просто ретельно до неї придивлялася. Дівчина поводилася як зазвичай, хіба що деколи немовбито в чомусь розкаювалася, навіть тоді, коли каятися, здавалося, було ні в чому.

О першій пополудні наступного дня, за декілька годин до того, як лист тітоньки Ґрейстіл міг дістатися адресата, із Венеції прибули д-р Ґрейстіл і Френк. Вони розповіли, що там ні для кого не було секретом, коли саме Стрейндж покинув парафію Санта-Марія-Дзобеніґо і відправився на terra firma. Стовп Темряви пересувався морем, і його бачили з багатьох частин міста. Поверхня самого Стовпа мерехтіла й розбризкувала навсібіч закрути й спіралі пітьми, ніби палала чорним огнем. Ніхто не знав, як Стрейндж переправився через море: кораблем чи у власний магічний спосіб. Саму ж бурю, яка мала приховати його наближення, він вичаклував аж біля Стра, за вісім миль від Падуї.

— Скажу тобі, Луїзо, — промовив д-р Ґрейстіл, — я би не помінявся з ним місцями за жодних обставин. При його наближенні тікали всі. Від самого Местре і до Стра йому не стрілася жодна жива душа: тільки безлюдні вулиці та покинуті поля. Віднині цілий світ для нього — пустка.

За якусь мить до цього тітонька Ґрейстіл думала про Стрейнджа без найменшого співчуття, але картина, яку їй намалював брат, виявилась настільки приголомшлива, що з очей у неї бризнули сльози.

— Де ж він зараз? — значно лагіднішим тоном запитала вона.

— Повернувся до себе в Санта-Марія-Дзобеніґо, — відповів д-р Ґрейстіл. — Усе як і раніше. Тільки-но ми дізналися, що він побував у Падуї, я одразу зрозумів, що за ціль він тут переслідував. Ми приїхали чимшвидше. Як Флора?

Флора сиділа в себе у вітальні. Вона чекала на батька, і навіть більше — відчувала полегшення, що нарешті настав час для розмови. Д-р Ґрейстіл не встиг і першого питання поставити, як вона вибухнула зізнанням. Цим вона зняла з серця велетенський камінь. Флора розридалася й визнала, що бачилась зі Стрейнджем. Того дня вона побачила його внизу на вулиці, зрозуміла, що він чекає саме її, тому й утекла з дому, щоб зустрітись із ним.

— Обіцяю, я розкажу вам геть усе, — сказала вона. — Проте не зараз. Я нічого поганого не зробила. Ну, тобто… — вона зашарілася, — як не рахувати того, що обманула тітоньку, і мені за це страшенно прикро. Та це не мої секрети, і не в моїй волі ними розпоряджатися.

— Але звідки взагалі секрети, Флоро? — запитав її батько. — Хіба саме їх існування не підказує тобі, що все негаразд? Люди з благородними намірами не мають секретів. Вони діють відкрито.

— Так, мабуть… Але ж магів це не стосується! У містера Стрейнджа є вороги: той страшний дід у Лондоні і ще дехто, крім нього! Але прошу, не сваріть мене. Я так хотіла зробити щось добре, і мені це наче вдалося! Розумієте, він займався такою магією, яка його нищила. І вчора мені вдалося переконати його відмовитись від неї. Він пообіцяв геть її облишити.

— Але ж, Флоро! — сумно промовив батько. — Мене від цих слів проймає ще більший сум. Поясни, чого це ти вважаєш себе в праві вимагати від нього обіцянок? Ти ж розумієш, що я не можу так просто це залишити. Люба, ти заручилася з ним?

— Ні, тату! — Флора знову розридалася. Тітоньці довелося довгенько її голубити й заспокоювати, поки вона більш-менш прийшла до тями. А коли знову змогла говорити, відповіла: — Немає ніяких заручин. Це правда, що колись він припав мені до душі. Та всьому тепер край, і вороття немає. Не підозрюйте мене ні в чому! Я добилася від нього обіцянки лише заради нашої дружби. І заради його дружини. Він вважає, що робить усе це заради неї, та я знаю: вона би не дозволила йому займатися магією, що руйнує і його здоров’я, і розум. Яка би ціль перед ним не стояла! Які би відчайдушні не були обставини! Вона більше не може направляти його — і тому мені випало говорити від її імені.

Д-р Ґрейстіл мовчав.

— Флоро, — промовив він за хвилину чи дві, — ти забуваєш, моя люба, що ми з ним часто бачились у Венеції. Він не в тому стані, щоб дотримуватись даного слова. Він навіть не пам’ятатиме, про що саме давав обіцянку.

— О, ні! Він дотримається! Я зробила все так, що в нього не лишиться іншого вибору!

І знову їй на очі навернулися сльози, які свідчили, що попри всі запевнення її кохання минуло не до кінця. Але дівчина встигла розповісти достатньо, аби батько й тітонька почувалися тепер трохи легше. Вони були переконані, що її прив’язаність до Джонатана Стрейнджа рано чи пізно згасне. І, як пізніше того самого дня сказала тітонька Ґрейстіл, Флора не та дівчина, яка проведе цілі літа, потерпаючи від недосяжного кохання. Вона для цього надто розважливе створіння.

Тепер, знову возз’єднавшись, д-р Ґрейстіл і тітонька Ґрейстіл прагнули продовжити мандри. Вона хотіла їхати в Рим і дивитись древні споруди й різні старожитності, про які чула так багато захопливих розповідей. От тільки Флора розгубила всю свою цікавість до руїн та мистецьких творів і казала, що найщасливіше почувається там, де вона зараз. Більшість часу Флора навіть будинок не залишала, хіба що з найсильнішого примусу. Коли їй пропонували вийти погуляти або сходити в церкву з ренесансним вівтарем, вона відмовлялася. Скаржилася на дощ і на мокрі вулиці, що, звісно, було правдою, оскільки в зимовій Падуї вони не рідкість, от тільки раніше це ніколи не становило для неї жодних перепон.

Тітонька й батько виявляли терпіння, хоча д-рові Ґрейстілу це давалося нелегко. Він приїхав в Італію не для того, щоб сиднем сидіти у квартирі, вдвічі меншій од його затишного будинку у Вілтширі. Наодинці з сестрою він нарікав, мовляв, читати романи чи вишивати (тепер улюблені Флорині заняття) з таким самим успіхом можна і у Вілтширі, а тут це ще й обходиться значно дорожче, але тітонька Ґрейстіл його за це сварила і змушувала мовчати. Якщо Флора саме так вирішила провести свою жалобу за Джонатаном Стрейнджем, краще їй не заважати.

Насправді Флора таки запропонувала одну подорож, щоправда, дуже незвичну. Минув уже тиждень, відколи д-р Ґрейстіл перебрався до Падуї, як дівчина заявила, що дуже хотіла би вибратись на море.

Чи йдеться про морську подорож? — уточнили в неї. Адже не було причини, чому би не вирушити в Рим чи Неаполь морем.

Але Флора мала на увазі не це. Їй не хотілося покидати Падую. Та й не про подорож на яхті чи іншому кораблі вона говорила. Всього лишень про прогулянку морем на годину чи дві, можливо, навіть менше. Але рушати їй кортіло негайно. Наступного дня вони всі відправились у маленьке рибальське селище.

Село те не могло похвалитися ні своїм розташуванням, ні морськими видами, ні архітектурою чи історією. Насправді, з усіх принад у нього була хіба що близькість до Падуї. Д-р Ґрейстіл трохи порозпитував людей у винарні біля будинку священика, і йому підказали двох порядних хлопців, які могли б залюбки влаштувати морську прогулянку. Добродії не опирались запропонованим грошам, але застерегли д-ра Ґрейстіла, що дивитись на морі нічого; навіть за гарної днини було би нічого дивитись. Того же дня про гарну днину не йшлося. Ішов дощ, досить сильний, щоб зробити прогулянку якнайнеприємнішою, але настільки слабкий, що не здатен був розігнати густий сірий туман.

— Ти певна, моя люба, що хочеш саме цього? — ще раз перепитала тітонька Ґрейстіл. — І місце таке неприглядне, і човен смердить рибою.

— Цілком певна, тітонько, — відповіла Флора, залізла на борт і вмостилася на кормі. За нею в човен подряпались д-р Ґрейстіл із сестрою. Спантеличені рибалки вивели човен у відкрите море, і невдовзі вони вже бачили зусібіч лиш мінливу сірість водних просторів, оточених стінами сірого туману. Рибалки питально дивились на д-ра Ґрейстіла. Той у свою чергу перевів німий погляд на Флору.

Дівчина ж ні на кого не зважала. Вона сиділа, перехилившись через борт у замисленім мовчанні. Праву руку вона опустила у воду.

— Ну, от знову! — викрикнув д-р Ґрейстіл.

— Що знову? — роздратовано запитала тітонька Ґрейстіл.

— Запах котів і плісняви! Сморід, наче в кімнаті тієї старої. Старої з Каннареджо. Тут є на борту коти?

Питання було безглузде. Весь човен був відкритий поглядам із будь-якої точки. Котів ніде не було.

— Щось сталося, моя люба? — запитала тітонька Ґрейстіл. Їй чогось не подобалася поза племінниці. — Тобі зле?

— Ні, тітонько, — відповіла Флора, випроставшись та поправивши парасольку. — Все гаразд. Якщо хочете, можемо вертатись назад.

На якусь мить тітонька Ґрейстіл помітила на хвилях крихітну пляшечку, маленьку пляшечку без корка. А потім та пірнула у воду і зникла назавжди.

Дивовижна поїздка була останньою прогулянкою, на яку Флора погодилася, протягом багатьох тижнів. Інколи тітоньці Ґрейстіл вдавалося її виманити до вікна, де дівчина сиділа в кріслі й могла дивитися, що відбувається надворі. В Італії надворі завжди відбувається щось цікаве. Але Флора дуже прив’язалася до фотеля в тінистому куті, поруч із химерним дзеркалом; а ще в неї з’явилася дивна звичка порівнювати відображення в люстрі зі справжнім виглядом кімнати. Інколи вона могла несподівано зацікавитись якоюсь шаллю на кріслі, подивитися на її віддзеркалення і промовити:

— У задзеркаллі шаль має інший вигляд.

— Невже? — питала в неї спантеличена тітонька Ґрейстіл.

— Так. У люстрі вона коричнева, а насправді — блакитна. Хіба ж ні?

— Ну, люба моя, я впевнена, ти маєш рацію, але як на мене, вона така сама.

— Так, — зітхала Флора. — Ваша правда.

61

Дерево говорить до каменя; камінь говорить до води

січень-лютий 1817 року

Після того як м-р Норрелл знищив Стрейнджеву книгу, громадська думка виступила проти нього, і всіляко підтримувала його колишнього учня. Магів порівнювали як приватно, так і публічно. Стренйдж був відкритим, сміливим та завзятим, тоді як альфою і омегою Норреллової вдачі, вочевидь, була таємничість. Не забули також, як Стрейндж служив своїй країні на Півострові, поки Норрелл скуповував усі книги магії з бібліотеки герцога Роксбурґа, аби ніхто більше їх не прочитав. Та вже в середині січня газети повнилися повідомленнями про Стрейнджеве божевілля, описами Чорної Вежі та домислами про магію, яка замкнула чарівника там. Якийсь англієць на ім’я Лістер перебував у Местре того дня, коли Стрейндж вирушив із Венеції до Падуї. М-р Лестер став свідком того, як Чорна Вежа пересувалася морем, і відправив звіт про свої спостереження в Англію. Через три тижні в кількох газетах з’явився його опис того, як пітьма поковзом сунула поверхнею води. За кілька коротких місяців Стрейндж став для співвітчизників символом жаху — проклятим створінням, яке навряд чи можна назвати людиною.

Однак раптове падіння Стрейнджа в немилість не покращило становища м-ра Норрелла. Він більше не отримував доручень від уряду і, що найгірше, завдання з інших джерел також скасували. На початку січня настоятель собору Святого Павла попросив м-ра Норрелла знайти місце поховання однієї молодої жінки. Її брат хотів поставити пам’ятник усім членам своєї родини. Через це труну викопали, але настоятель та капітул з надзвичайною прикрістю виявили, що поховальне місце зазначили неправильно, і ніхто насправді не знав, де ту жінку поховали. М-р Норрелл запевнив настоятеля, що знайти її — справа найлегша. Щойно йому повідомлять ім’я молодої леді та кілька додаткових деталей, він займеться магією. Але настоятель нічого не став повідомляти. Натомість м-р Норрелл отримав від нього ніякового листа, де настоятель, повсякчас вибачаючись, повідомив, що віднедавна його переймає думка, як недоречно духовенству звертатися до послуг магів.

Ласеллз та Норрелл погодилися, що ситуація тривожна.

— Важко буде працювати над відродженням англійської магії, якщо чарування просто припиниться, — сказав Ласеллз. — Становище загрозливе, і просто необхідно постійно нагадувати публіці про ваше ім’я та ваші досягнення.

Ласеллз понаписував статті для газет і викрив Стрейнджа в усіх магічних журналах. Крім того, він при кожній нагоді згадував про магічні звершення м-ра Норрелла за десять років і пропонував свої покращення. Він вирішив, що їм із м-ром Норреллом треба поїхати в Брайтон і перевірити стіну із заклять, яку м-р Норрелл та Джонатан Стрейндж вичаклували навколо британських берегів. Останні два роки ця справа вартувала м-ру Норреллу купу часу, а уряду обійшлася в кругленьку суму.

Тож, одного вельми холодного та вітряного лютневого дня вони стояли в Брайтоні і оглядали нескінченну сірість моря.

— Вона невидима, — мовив Ласеллз.

— Авжеж, невидима, — завзято погодився м-р Норрелл. — Але це жодним чином не применшує її дієвості. Вона захищатиме скелі від руйнації, а людські оселі — від штормів, вона не дасть змити худобу в море, а ворогам Британії завадить висадитися на узбережжя.

— Але чому б не встановити вздовж неї на певних відстанях маяки, які будуть нагадувати про магічну стіну? І щоб вогні загадково витали над водою? Стовпи з морської води? Щось подібне?

— О, звісно! — відказав м-р Норрелл. — Я міг би витворити такі магічні ілюзії. Це зовсім не складно, але ви маєте розуміти, що це будуть лише прикраси. Вони жодним чином не підсилять магію. Жодної практичної користі від них не буде.

— Практична користь від них, — суворо відказав Ласеллз, — полягатиме в тому, що вони постійно нагадуватимуть всякому роззяві про діяння великого містера Норрелла. Вони покажуть британцям, що ви лишаєтеся недремним Захисником Нації, поки вони займаються своїми справами. Це вартує десятьох… ні, двадцятьох статей у газетах.

— Справді? — перепитав м-р Норрелл.

Він пообіцяв у майбутньому не забувати, що людей слід вражати проявами магії.

Вони переночували в таверні «Старий корабель» і наступного ранку повернулися до Лондона. Зазвичай м-р Норрелл із відразою ставився до тривалих мандрівок. Хоча його карета й була справжнім витвором мистецтва з купою залізних ресор та м’якеньких подушок, він усе одно відчував кожен горбочок і вибоїну на дорозі. Десь через півгодини у м-ра Норрелла вже боліла спина й тріщала голова, а ще діймала нудота. Однак того ранку маг зовсім не зважав на спину чи шлунок. Відколи вони виїхали з таверни, він був на диво знервованим: його обсіли несподівані думки й невиразні страхи.

У вікно карети м-р Норрелл бачив зграї великих чорних птахів — були то круки чи ворони, він не знав, але в глибині душі був певен, що вони щось та означають. Птахи кружляли на тлі блідого зимового неба, і розкидали крила, ніби чорні руки; у цю мить всі вони були живим втіленням Крука в польоті — стяга Джона Ускґласса. М-р Норрелл запитав Ласеллза, чи, на його думку, нині птахів не більше, ніж зазвичай, але Ласеллз відповів, що не може сказати. Далі уяву м-ра Норрелла полонили широкі холодні калюжі, які густо вкрили поля. Поки карета їхала вздовж дороги, кожна калюжа, наче срібне дзеркало, відображала порожнечу зимового неба. Для мага між дзеркалом та дверима різниця невелика. Англія неначе витончилася перед очима м-ра Норрелла. Він відчував, що може пройти у будь-які із цих дзеркал-дверей і опинитися в одному з інших світів, що межують з Англією. Та ще гірше, м-р Норрелл уже зрозумів, що не він один може скористатися цими переходами. Незатишні краєвиди Сассексу неприємно нагадували йому Англію зі старовинної балади:

Такий беззахисний наш край,

Він — мов небес блакить.

Тут все здригається, коли

Король Крук проїздить[373].

Вперше в житті м-ру Норреллу здалося, що, можливо, в Англії забагато магії.

Повернувшись на Гановер-сквер, м-р Норрелл та Ласеллз відразу пішли до бібліотеки. Там за столом сидів Чилдермасс; перед ним лежала купа листів, і він якраз читав один із них. Коли м-ра Норрелл зайшов до кімнати, слуга звів на нього погляд.

— Чудово! Ви повернулися! Прочитайте це.

— Навіщо? Що там?

— Це лист від чоловіка на прізвище Траквер. Він пише, що бачив, як юнак із Ноттінґемширу за допомогою магії врятував життя дитини.

— Та годі, містере Чилдермассе! — зітхнувши, сказав Ласеллз. — Я гадав, вам вистачає клепки не діймати свого господаря такими нісенітницями.

Він поглянув на стос уже відкритих листів. І побачив на одному з них величезну печатку з гербом. Ласеллз кілька секунд витріщався на неї, перш ніж збагнув, що емблема йому добре відома, і схопив листа.

— Містере Норреле! Нас викликає лорд Ліверпуль!

— Нарешті! — вигукнув маг. — Що він пише?

Якусь хвилину Ласеллз читав.

— Тільки просить нас виявити таку ласку й прибути у Файф-Гаус із нагального питання! — Ласеллз хутко зметикував. — Можливо, це пов’язано з проблемою йоанітів. Ліверпулю слід було ще багато років тому попросити вашої допомоги у розв’язанні йоанітівського питання. Радий, що він нарешті це зрозумів. А щодо вас, — Ласеллз повернувся до Чилдермасса, — ви хоч трохи при тямі? Чи ведете якусь свою гру? Теревените про якихось шарлатанів, а лист від прем’єр-міністра Англії лежить забутий!

— Лорд Ліверпуль може почекати, — Чилдермасс звертався до м-ра Норрелла. — Повірте, вам треба знати про зміст цього листа!

Ласеллз люто пирхнув.

М-р Норрелл розгублено дивився то на одного, то на іншого. Він роками звик покладатися на обох, і їхні сварки (які ставали дедалі частішими) висотали з нього всі сили. Мабуть, м-р Норрелл так би й стояв, вагаючись, на чий же бік стати, але Чилдермасс вхопив господаря за руку і рішуче потягнув до маленького, обшитого панелями передпокою, який вів із бібліотеки. Чилдермасс хряснув дверима й привалився до них.

— Вислухайте мене. Це сталося в одному маєтку в Ноттінґемширі. Дорослі вели бесіду у вітальні, слуги займалися своїми клопотами, а маленька дівчинка вийшла в сад. Вона вилізла на високу стіну, що межувала з городом, і стала по ній ходити. Але стіну вкривала крига, і дівчинка, послизнувшись, впала й проломила дах теплиці. Скло розбилося і порізало все тіло дівчинки. Слуга почув крик. Найближчий лікар був аж за десять миль звідти. Тоді один із гостей на ім’я Джозеф Ебні врятував малу за допомогою магії. Він витягнув з її тіла уламки скла та зростив зламані кістки, скориставшись Пейловим закляттям відновлення й виправлення[374], а кровотечу він зупинив, за його словами, закляттям Руки Тейло[375].

— Дурниці! — скрикнув м-р Норрелл. — Рука Тейло втрачена сотні років тому, а Пейлове заклинання відновлення й виправлення надзвичайно складне. Щоб його застосувати, юнак мав би навчатися багато-багато років…

— Так, я знаю, і юнак визнає, що майже не вчився. Він заледве знає, як ті закляття називаються, не кажучи вже про те, щоб їх накладати. Проте Траквер стверджує, що магією хлопець займався вільно, без жодних вагань. Траквер та всі інші стали розпитувати Джозефа, що він робить, — батько дівчинки дуже стривожився, коли побачив, як Ебні чарує над нею, — проте хлопець не відповідав, він нікого не чув. По тому юнак неначе прокинувся від глибокого сну. Він зміг сказати лише: «Дерево говорить до каменя; камінь говорить до води». Здається, хлопець вважає, що це дерева та небо підказували, що йому робити.

— Містичні нісенітниці!

— Можливо. Але я так не думаю. Відколи ми приїхали до Лондона, я читав сотні листів від людей, які думали, що здатні чарувати, але всі вони помилялися. Та зараз усе інакше. Це правда. Я готовий заставитися. Окрім того, в мене є й інші листи, від людей, які пробували накласти заклинання — і ті спрацьовували. Не розумію я тільки…

У цю мить у двері, які підпирав Чилдермасс, люто загрюкали і затрясли. Різкий удар відкинув слугу вперед — він повалився на м-ра Норрелла. Двері розчинилися, і на порозі з’явився Лукас, а за його спиною — кучер Дейві.

— О! — здивовано видихнув Лукас. — Перепрошую, сер. Я не знав, що ви тут. Містер Ласеллз сказав, що двері заклинило, то ми з Дейві намагалися їх відчинити. Карета готова, сер, щоб їхати до лорда Ліверпуля.

— Ходімо, містере Норрелле! — гукнув Ласеллз із бібліотеки. — Лорд Ліверпуль чекає на нас.

М-р Норрелл кинув стривожений погляд на Чилдермасса й пішов.

Дорога до Файв-Гаусу не була приємною для м-ра Норрелла: Ласеллза переповнювала злість на Чилдермасса, тому він лаяв його на всі заставки.

— Даруйте, що кажу це, містере Норрелле, — але винні тільки ви самі. Іноді думка дати розумному слузі певну незалежність видається мудрою, проте, зрештою, завжди доводиться шкодувати про таке рішення. Цей негідник усе нахабнішає й думає лише про те, як перечити вам і ображати ваших друзів. Запевняю, мій батько шмагав слуг і за менші, за значно менші провини. І мені би хотілося, ох… як би мені хотілося… — Пойорзавши, він відкинувся на подушки. А тоді за хвилину додав, уже спокійніше: — Сер, я раджу вам поміркувати, а чи справді ви аж так потребуєте його послуг? Може, насправді він підтримує Стрейнджа? Ось у чому головне питання! — Він поглянув у вікно на бляклі, сірі будинки. — Ось ми й на місці. Містере Норрелле, благаю вас, не забудьте, що я вам казав. Які би важкі магічні завдання не ставив перед вами його милість, не пускайтеся в просторікування. Від складних пояснень справа не стане легшою.

Лорд Ліверпуль зустрів м-ра Норрелла і Ласеллза у своєму кабінеті: політик стояв біля столу, за яким і вирішував левову частку своїх справ. Поруч був лорд Сідмут, міністр внутрішніх справ. Обоє серйозно поглянули на м-ра Норрелла. Лорд Ліверпуль сказав:

— Ось тут листи від лордів-намісників Лінкольнширу, Йоркширу, Сомерсету, Корнволлу, Ворикширу та Камбрії… — (Ласеллз ледь стримав удоволене зітхання: скільки ж магії і скільки грошей це все віщує!) — …І всі вони скаржаться на прояви магії, що останнім часом почали траплятися у цих графствах!

М-р Норрелл хутко заблимав маленькими очима:

— Перепрошую?

Ласеллз швидко втрутився:

— Містерові Норреллові нічого невідомо про чари у згаданих графствах.

Лорд Ліверпуль холодно глянув на нього, ніби не вірив жодному слову. На столі лежала купа папірців. Лорд Ліверпуль навмання вибрав один.

— Чотири дні тому в містечку Стемфорд, — почав він, — дівчина-квакерка з подругою ділилися таємницями. Дівчата почули шум і виявили, що молодші брати підслуховували за дверима. Сповнені обурення, вони погналися за хлопцями в сад, а тоді взялися за руки й прочитали закляття. Вуха у хлопців зіскочили з голів і полетіли геть. І аж коли хлопці врочисто заприсягнися більше ніколи так не чинити, їхні вуха вдалося вмовити злізти з голих трояндових кущів — а там вони приземлилися — і повернутися на хлопчачі голови.

М-р Норрелл збентежився як ніколи.

— Мені, звісно, страшенно прикро, що ці невиховані юні жінки вивчали магію. Взагалі, я, смію заявити, категорично виступаю проти того, аби навчати магії представниць жіночої статі. Але я не зовсім розумію…

— Містере Норрелле, — перебив його лорд Ліверпуль, — дівчатам по тринадцять років. Їхні батьки твердо переконані, що вони зроду не бачили магічного тексту. У Стемфорді немає ні магів, ні хоча б якихось книжок магії.

М-р Норрелл розкрив рота, аби щось сказати, проте збагнув, що відповіді в нього немає, і змовчав.

Заговорив Ласеллз:

— Дуже дивно. А як це пояснили самі дівчата?

— Дівчата розповіли батькам, що просто поглянули під ноги — і побачили закляття, написане на доріжці сірою галькою. Вони стверджували, що каміння підказало їм, як вчинити. Відтоді ту стежину не раз оглядали; там і справді лежить сіра галька, але ні символів, ні містичних письмен. Звичайна сіра галька.

— І ви кажете, що були й інші прояви магії, окрім Стемфорда? — уточнив м-р Норрелл.

— Багато інших проявів і в багатьох інших місцях — здебільшого, але не лише, на півночі, і майже всі — за останні два тижні. У Йоркширі відкрилося сімнадцять шляхів фейрі. Звісно, вони існували ще з часів правління Короля Крука, але відтоді віками вели в нікуди, і місцеві мешканці дали їм позаростати. Однак тепер зненацька шляхи знову очистилися. Бур’яни позникли, а люди розповідають, ніби по той бік видніються дивні краї — досі небачені.

— А чи хтось?.. — м-р Норрелл змовк і облизав губи. — А чи хтось ходив тими шляхами?

— Ще ні, — відказав лорд Ліверпуль. — Але, гадаю, це лише питання часу.

Вже кілька хвилин лорду Сідмуту кортіло висловитися.

— Це найгірше! — палко вигукнув він. — Одна справа — змінювати магією Іспанію, але ж тут, містере Норрелле, Англія! Зненацька ми починаємо межувати з краями, про які ніхто нічого не знає, — з місцями, про які ніхто ніколи й не чув! Мені важко описати почуття, які викликає такий стан справ. Це ж навіть не державна зрада — не думаю, що взагалі існує слово для того, що ви наробили!

— Але я цього не робив! — з відчаєм відказав м-р Норрелл. — Навіщо мені це? Я ненавиджу шляхи фейрі! Я безліч разів про це казав із багатьох нагод. — Він повернувся до лорда Ліверпуля. — Я звертаюся до пам’яті вашої милості. Хіба я хоч колись давав вам підстави вважати, ніби я схвалюю фейрі та їхню магію? Хіба я не ганив кляв їх повсякчас?

Уперше від початку розмови м-р Норрелл спромігся сказати те, що бодай трохи пом’якшило гнів прем’єр-міністра. Лорд Ліверпуль злегка нахилив голову.

— Але якщо це не ваших рук справа, то чиїх тоді?

Здавалося, це питання зачепило особливо болючу струну в душі м-ра Норрелла. Він стояв із витріщеними очима, то відкриваючи, то закриваючи рот, але відповісти не міг.

Натомість Ласеллз ні на мить не втрачав самовладу. Він не мав ні найменшої гадки, хто ж міг витворити таку магію, та зрештою, йому було байдуже. Але він точно знав, яка відповідь найкраще послужить інтересам його самого і м-ра Норрелла.

— Відверто кажучи, я здивований, що вашій милості взагалі потрібно ставити таке питання, — спокійно мовив він. — Сама мерзотність цієї магії видає її автора; це Стрейндж.

— Стрейндж! — закліпав лорд Ліверпуль. — Але Стрейндж у Венеції!

— Містер Норрелл вважає, що Стрейндж більше не володар своїх бажань, — заявив Ласеллз. — Він перепробував усі види мерзенної магії; він водився зі створіннями, знаними як вороги Великої Британії, християнства і всього людства! Можливо, ця катастрофа — наслідок його експерименту, що пішов не так. Або ж він зробив так навмисне. Вважаю за потрібне нагадати вашій милості, як містер Норрелл неодноразово попереджав уряд, що нинішні Стрейнджеві дослідження становлять величезну небезпеку для всієї держави. Ми надсилали вашій милості нагальні повідомлення, та не отримали відповіді. На щастя для нас усіх, містер Норрелл лишився таким, як і завжди: наполегливим, рішучим і обачним.

Доки Ласеллз говорив, його погляд упав на м-ра Норрелла, який тієї миті радше утілював переляк, поразку й безпорадність.

Лорд Ліверпуль повернувся до м-ра Норрелла:

— Сер, ви теж так гадаєте?

М-р Норрелл поринув у свої думки, раз у раз бурмочучи:

— Це моя провина. Це моя провина.

І хоча маг говорив сам до себе, голос його почули всі присутні.

Очі Ласеллза розширилися, але вже за мить він опанував себе:

— Природно, що ви так почуваєтеся, сер, — швидко втрутився він, — але згодом ви збагнете, що це зовсім не так. Коли ви навчали містера Стрейнджа магії, то не могли знати, що все так скінчиться. Ніхто не міг би знати.

Лорда Ліверпуля більше ніж роздратувала спроба виставити м-ра Норрелла жертвою. Багато років поспіль м-р Норрелл виставляв себе яко головного мага Англії, тому якщо в Англії чинилася якась магія, лорд Ліверпуль покладав на чарівника принаймні часткову відповідальність.

— Запитую вас іще раз, містере Норрелле. Будьте ласкаві відповісти прямо. Ви вважаєте, що все це накоїв Стрейндж?

М-р Норрелл поглянув по черзі на кожного джентльмена й перелякано мовив:

— Так.

Лорд Ліверпуль подивився на мага довгим, важким поглядом, а тоді сказав:

— Звісно, на цьому справа не скінчиться, містере Норрелле. Але винен Стрейндж чи ні, ясно одне. Велика Британія вже має божевільного короля; божевільний маг — це вже занадто. Ви наполегливо просили про доручення; то ось воно. Не дайте своєму учневі повернутися до Англії!

— Але… — почав м-р Норрелл, проте змовк, побачивши застереження в погляді Ласеллза.

М-р Норрелл і Ласеллз повернулися на Гановер-сквер. Маг негайно пішов до бібліотеки. Як і раніше, Чилдермасс сидів за столом і працював.

— Ну ж бо! — закричав м-р Норрелл. — Мені потрібне закляття, яке більше не працює!

Чилдермасс знизав плечима:

— Їх тисячі. Чантлюцет[376]; Дедалова троянда; роздягнені леді; вітрифікація Стоксі[377]…

— Вітрифікація Стоксі! Так! У мене є її опис!

М-р Норрелл кинувся до полиці й витягнув книжку. Він пошукав сторінку, знайшов її і квапливо оглянув кімнату. На столику біля каміна стояла ваза з омелою, плющем, падубом із червоними ягодами і гілками якогось куща, укритими зимовим цвітом. Маг зосередився на вазі й почав щось бурмотіти сам до себе.

Усі тіні в кімнаті химерно змінилися, та це було важко описати чи пояснити. Здавалося, неначе всі вони повернулися в інший бік. Навіть коли тіні знову завмерли, Чилдермасс і Ласеллз не сказали б, чи змінилися їхні контури, чи ні.

Щось випало з вази і, дзенькнувши, розбилося об стіл.

Ласеллз підійшов до столу, щоб оглянути предмет. Одна з гілок падуба оскляніла, стала заважкою для букету й відпала; на столі лежали два чи три неушкоджені листочки падуба.

— Це закляття не працювало майже чотириста років, — мовив м-р Норрелл. — Вотершипп у «Занепаді лісу Фейрі» особливо наголошує, що це одне із заклять, які працювали в його юності, але цілковито втратили силу до часу, коли він мав двадцять літ!

— Ваша надзвичайна майстерність… — почав Ласеллз.

— Моя надзвичайна майстерність тут ні до чого! — урвав його м-р Норрелл. — Я не здатен творити магію, якої немає. Магія повертається в Англію. Стрейндж знайшов для цього спосіб.

— Отже, я таки мав рацію? — перепитав Ласеллз. — І наше найперше завдання — завадити поверненню Стрейнджа до Англії. Якщо вдасться досягнути успіху в цім, лорд Ліверпуль багато чого пробачить.

М-р Норрелл замислився на хвильку і сказав:

— Я можу не дати йому повернутися морем.

— Чудово! — вигукнув Ласеллз. Проте щось у тому, як м-р Норрелл вимовив ці слова, змусило його на мить змовкнути. — Що ж, навряд чи він зможе повернутися якось інакше. Не може ж він літати! — Ласеллз хихикнув, а тоді його вразила нова думка: — Чи може?

Чилдермасс знизав плечима.

— Я не знаю, на що тепер здатен Стрейндж, — відказав м-р Норрелл. — Але я думав не про це. Мені йдеться радше про Королівські Шляхи.

— Я гадав, що Королівські Шляхи ведуть до Фейрі, — зауважив Ласеллз.

— Так. Але не тільки до Фейрі. Королівські Шляхи ведуть усюди. До Раю. До Пекла. До Парламенту… Вони побудовані магією. Кожне дзеркало, кожна калюжа і кожна тінь в Англії — брама до тих шляхів. Я не можу повісити замки на всі ворота. Ніхто не зможе. То було би пекельне завдання! Якщо Стрейндж піде Королівськими Шляхами, я не знаю жодного способу завадити йому.

— Але… — почав Ласеллз.

— Я не можу завадити йому! — закричав, заламуючи руки, м-р Норрелл. — І не просіть мене! Але… — Маг доклав величезних зусиль, щоб заспокоїтися. — Я можу підготуватися і зустріти його. Найвеличніший Маг цієї Доби. Що ж, скоро побачимо, еге ж?

— Якщо він прибуде до Англії, — мовив Ласеллз, — то куди вирушить насамперед?

— До абатства Гертф’ю, — мовив Чилдермасс. — Куди ж іще?

І м-р Норрелл, і Ласеллз уже збиралися відповісти йому, проте саме тоді до кімнати зайшов Лукас, тримаючи срібну тацю з листом, яку й підніс Ласеллзові. Той зламав печатку і хутко прочитав послання.

— Дролайт приїхав, — повідомив він. — Зачекайте на мене тут. Я повернуся за добу.

62

Я прибув до них криком, що утяв тишу зимового лісу

початок лютого 1817 року

Досвіток на початку лютого: перехрестя посеред лісу. Між деревами імлилось щось невиразне; сочилася темрява дерев. Обидві дороги, пориті й занедбані, не мали великого значення. Один зі шляхів навіть не був схожий на справжню дорогу: то був радше напрямок, яким інколи їздили підводи. Перехрестя це було таким закутнем, що його й на мапах не було, і назви воно не мало.

Тут і чекав Дролайт. Ні тобі коня поруч, ні кучера з батогом або візком. Хтозна, як він дістався сюди. Дролайт стояв на роздоріжжі вже довго: рукави його сурдута взялися памороззю. Легкий тріск позаду змусив Дролайта вмить озирнутись. Але він нічого не побачив: лише мовчазні дерева простяглися перед ним.

— Ні-ні, — бурмотів він під носа. — То пусте. Сухий листочок упав, от і все.

Знову щось різко тріснуло, наче крига розлущила дерево чи камінь. Дролайт знову прикипів очима, які заслав страх, до того місця.

— Просто сухий листочок, — бурмотів він.

Раптом пролунав новий звук. Якусь мить Дролайт панікував, не розуміючи, звідки він лине, аж поки не впізнав — перестук кінських копит. Він визирнув на дорогу і став до неї придивлятись. Похмура сіра пляма в тумані поступово перетворювалася на вершника.

— Нарешті він тут. Він тут, — бурмотів Дролайт, кваплячись назустріч. — Де ви були? — загукав він. — Я тут уже кілька годин чекаю.

— То й що? — відповів Ласеллзів голос. — Вам однаково більше нема чого робити.

— О! Ви помиляєтеся! Як же ви помиляєтеся! Ви маєте негайно відвезти мене до Лондона!

— Усьому свій час.

Ласеллз виринув із туману і напнув вудила. Його прекрасний одяг і капелюх припорошило срібними намистинками роси.

Дролайт якусь мить розглядав його і раптом, немовби в ньому прокинулась якась риса старої вдачі, понуро додав:

— Як же гарно ви вбралися! Але, чесно, мій друже, нерозважливо виставляти свої статки напоказ у такій поїздці. Хіба ви не боїтеся грабіжників? Це жахливе місце. Смію припустити, тут неподалік має бути вдосталь харцизів на всякий смак.

— Можливо, ви праві. Та, бачте, я маю при собі пістолі, й відчайдушності мені теж не позичати.

Дролайта раптом осяяв несподіваний здогад.

— А де ж другий кінь?

— Що?

— Другий кінь! На якому мені скакати в Лондон! Ох, Ласеллзе, пустоголовий ви мій! Як мені добиратись до Лондона без коня?

Ласеллз розсміявся:

— А мені здавалося, ви би з радістю уникли такої поїздки. Ваші борги сплачено — я їх заплатив, — та в Лондоні й досі повно людей, що ненавидять вас. Вони охоче би вам завдали шкоди при першій змозі.

Дролайт подивився на нього, ніби геть нічого не розумів. Пронизливим, перезбудженим голосом він заволав:

— У мене розпорядження від мага! В мене послання, які я маю доставити багатьом людям! Чим швидше я почну їх доставляти, тим краще! Не можна баритись жодної години!

Ласеллз насупився.

— Ви п’яні? Вам щось наснилось? Норрелл вас ні про що не просив. Якби він мав завдання для вас, то передав би їх через мене. Крім того…

— Який Норрелл? Стрейндж!

Ласеллз завмер у сідлі як сидів. Кінь смикнувся і переступив із ноги на ногу, та Ласеллз навіть не ворухнувся. А потім тихішим і значно небезпечнішим тоном промовив:

— Про що ви в біса говорите? Стрейндж? Та як ви смієте мені щось там говорити про Стрейнджа? Я раджу вам дуже добре подумати, перш ніж знову відкривати рот. Я вже страшенно невдоволений. По-моєму, ваші розпорядження були цілком ясні. Ви мали сидіти у Венеції, поки з неї не поїде Стрейндж. Але ось ви тут. А він усе ще там.

— Не міг не приїхати! Мусив їхати! Ви не розумієте. Я бачився з ним, і він сказав…

Ласеллз підняв руку.

— Я не хочу говорити про це на видноті. Ходімо ближче до дерев.

— До дерев! — І без того бліде обличчя Дролайта геть сполотніло. — О, ні! Нізащо в світі! Я туди не піду! І не просіть!

— Що ви верзете? — Ласеллз трохи незатишно озирнувся. — Стрейндж настановив дерева шпигувати за нами?

— Ні-ні. Не те. Мені важко пояснити. Вони чекають на мене. Вони мене знають! Мені туди не можна!

Дролайт не знаходив слів, аби пояснити, що з ним відбулося. Він широко розкинув руки, немовби хотів показати Ласеллзу всі ріки, які вигиналися біля його ніг, всі дерева, які його пронизали, каміння, яке було його серцем, легенями та нутрощами.

Ласеллз здійняв канчука.

— Гадки не маю, про що ви мелете.

Він рушив конем на Дролайта і змахнув канчуком. Сердешний Дролайт, який і раніше ніколи не міг похвалитися бодай натяком на мужність, мусив, пхинькаючи, відступити в підлісок і аж вереснув, коли якесь терновиння вчепилося йому в рукав.

— Тихо ви там! — озвався до нього Ласеллз. — А то ще подумають, ніби тут когось убивають.

Нарешті вони дістались маленької галявини. Ласеллз спішився і припнув коня до дерева. Потім він дістав обидва пістолі з сідельних торб і поклав їх у кишені свого пальта. Повернувшись до Дролайта, він запитав:

— То ви справді бачилися зі Стрейнджем? Добре. Чудово, насправді. Я чомусь був певен, вам забракне сміливості зустрітися з ним сам на сам.

— Я боявся, він перетворить мене на щось жахливе.

Ласеллз з огидою глянув на заплямований одяг Дролайта та його перелякане обличчя.

— Ви впевнені, що він цього не зробив?

— Що? — не зрозумів Дролайт.

— Чому ви просто його не вбили? Там, у Темряві? Я ж так думаю, ви там були на самоті? Ніхто б і не дізнався.

— О, так. Дуже просто, еге ж? Він високий, розумний, спритний і жорстокий. А я і близько не такий.

— Я би впорався, — проказав Ласеллз.

— Справді? Що ж, ласкаво запрошую вас до Венеції. Спробуйте.

— Де він зараз?

— У Темряві — у Венеції, — але збирається назад, в Англію.

— Він так і сказав?

— Так, я же говорив — у мене три повідомлення: одне для Чилдермасса, одне для Норрелла і одне для всіх інших магів Англії.

— І що ж це за повідомлення?

— Я маю переказати Чилдермассу, що леді Поул повернули з мертвих не так, як про це розповідає Норрелл: йому допоміг один фейрі, і цей фейрі багато чого накоїв, багато лихого, і я маю передати Чилдермассові ось цю коробочку. Це перше повідомлення. І ще я маю переказати Норреллу, що Стрейндж вертається назад. Це третє повідомлення.

Ласеллз замислився.

— Що в тій коробочці?

— Не знаю.

— Чому? Вона якось запечатана по-особливому? З допомогою магії?

Дролайт заплющив очі і помотав головою.

— Цього я теж не знаю.

Ласеллз голосно розреготівся:

— Тобто ви кілька тижнів маєте при собі цю коробочку і навіть не спробували в неї зазирнути? Ви? От саме ви? Та коли ви гостювали у мене, я вас ні на хвильку не наважувався випустити з очей. Ви би перечитали всю мою кореспонденцію, і наступного ранку про мої справи торочили б усі навколо.

Дролайт потупив погляд. Здавалося, він аж зморщився в своєму одязі й тепер почувався ще нікчемніше, коли таке взагалі можна уявити. Могло здатися, що йому соромно за свої минулі грішки, але йшлося не про те.

— Мені страшно, — прошепотів він.

— Де коробочка? — люто викрикнув Ласеллз. — Дайте її!

Дролайт поліз у кишеню сурдута і витягнув щось, загорнуте в брудний носовичок. На хустинці було нав’язано безліч красивих у своїй складності вузликів, які мали би вбезпечити коробочку від того, щоб вона сама не розкрилася. Дролайт віддав її Ласеллзу.

Кривлячись від непереборної огиди, Ласеллз узявся розплутувати вузлики. Впоравшись, він розкрив коробочку.

На мить запала тиша.

— Який же ви дурень, — промовив Ласеллз. Клацнувши кришкою, він закрив коробочку й поклав її собі в кишеню.

— Ой! Я же повинен… — почав був Дролайт, марно тягнучи руку по неї.

— Ви сказали, було три повідомлення. Яке останнє?

— Не думаю, що ви зрозумієте.

— Що? Ви його розумієте, а я не подужаю? Щось ви аж надто розумні стали в Італії.

— Я не про це…

— Тоді про що? Кажіть негайно. Мені ця розмова вже набридає.

— Стрейндж сказав, що дерево говорить до каменя. Камінь говорить до води. Він сказав, маги можуть навчитися магії від лісів, каміння і так далі. Він сказав, що старі союзи Джона Ускґласса досі чинні.

— Джон Ускґласс! Джон Ускґласс! Як же мені остогидло це ім’я! Зараз всі навколо тільки про нього й торочать. Навіть Норрелл. Не розумію, чому; його дні добігли кінця ще чотириста років тому.

Дролайт знову простягнув руку:

— Віддайте мою коробочку. Я мушу…

— Та що з вами, в біса, таке? Хіба ви не зрозуміли? Ваші повідомлення ніколи не дійдуть до адресатів. Хіба що до Норрелла, але навіть його я доставлю сам.

Дролайт аж завив од болю:

— Будь ласка, будь ласка! Я не можу його підвести! Ви не розумієте! Він мене вб’є! Або ще гірше!

Ласеллз розкинув руки й озирнувся, немовби закликав сам ліс у свідки сміховинної поведінки Дролайта:

— Ви щиро вважаєте, що я вам дозволю знищити Норрелла? Вважайте — знищити мене самого?

— Це не моя провина! Це не моя провина! Я не можу йому не скоритись!

— Хробаче, а що тобі лишається між такими людьми, як Стрейндж і я? Тебе однаково розчавить.

Дролайт видав якийсь звук, схожий на рюмсання від страху. Він дивився на Ласеллза дивним шаленим поглядом. Скидалося на те, що він хоче щось сказати. А потім, із вражаючою швидкістю, він крутнувся і втік поміж дерев.

Ласеллз не став собі морочити голову й переслідувати його. Він просто звів один із пістолів, прицілився й вистрілив.

Куля влучила Дролайту в стегно, і на якусь мить у біло-сірому лісі бризнуло червоними кольорами крові й плоті. Він верескнув і шумно повалився в колючі зарості. Він спробував повзти, але одна нога віднялася, ще й чагарі чіплялися за одяг, виборсатися з них він уже не міг. Дролайт повернувся обличчям до Ласеллза, який крокував у його напрямку; страх і біль спотворили Дролайтове обличчя до невпізнаваності.

Ласеллз вистрілив із другого пістоля.

Куля розірвала ліву сторону обличчя Дролайта, і його голова луснула, немов яйце чи помаранч. Тіло його здригнулося кілька разів і завмерло.

І хоча ніхто цього не бачив, і хоча у вухах Ласеллза, в його грудях, в усьому його тілі гупала кров, він не дозволив собі хоч на йоту збентежитись: така поведінка, вважав він, анітрохи не личила би справжньому джентльмену.

Його камердинер мав пристрасть читати репортажі про вбивства й повішання у «Ньюґейтському календарі»[378] та «Реєстрі зловмисників»[379]. Інколи Ласеллз і собі брав почитати щось із тих часописів. Яскравою рисою всіх тамтешніх історій було те, що душогуб, яким би сміливим не був, коли вчиняв злочин, невдовзі все одно піддавався почуттям і від того діяв дивно, нерозумно, що зрештою його й виказувало. Ласеллз не вірив майже жодному слову в цих нарисах, але заради власної безпеки перевірив себе на найменші ознаки докорів сумління чи жаху. Нічого не знайшов. Єдиною його думкою була втіха від того, що на світі однією потворною персоною стало менше. «Справді ж бо, — сказав він собі, — якби він три-чотири роки тому знав, що все закінчиться саме так, то й сам би просив мене це зробити».

Десь зашаруділо. На превеликий свій подив Ласеллз побачив, що з правого ока Дролайта (ліве знищив постріл із пістоля) вже проріс пагінець. Шию та груди обплели вуса плюща. Долоню прохромив падуб, а молода берізка виткнулася із ноги; живіт розрісся глодом. Виглядало на те, ніби Дролайта розіпнуто на деревах, які не спинялися й далі росли. Понищене обличчя, руки й ноги обплели бронзові й багряні стебла; тіло розкладалося на очах, а рослини та інші живі створіння всотували його силу. І за якийсь час від Крістофера Дролайта не лишилося нічого. Дерева, каміння й земля поглинули його, та в їхніх обрисах і досі можна було впізнати щось від людини, якою той колись був.

— Та шипшина, здається, була його рукою, — міркував уголос Ласеллз. — Той камінь… може, його серцем? Він і невеличкий, і досить жорсткий на вигляд.

Ласеллз розсміявся.

— Сміховинна річ — ця Стрейнджева магія, — звернувся він у порожнечу. — Рано чи пізно вона обертається проти нього.

Він сів на коня і поскакав назад на дорогу.

63

Перший поховає своє серце у темнім засніженім лісі, та відчуватиме його біль

середина лютого 1817 року

Відколи Ласеллз покинув Гановер-сквер, минуло вже понад двадцять вісім годин, і м-р Норрелл нетямився від хвилювання. Він обіцяв Ласеллзу, що на нього зачекають, але тепер боявся, що, поки вони дістануться абатства Гертф’ю, Стрейндж устигне заволодіти книгозбірнею.

Нікому в будинку на Гановер-сквер не дозволялося йти спати, тому на ранок всі були зморені та пригнічені.

— Навіщо ми його взагалі чекаємо? — запитав Чилдермасс. — Яка від нього буде користь, коли Стрейндж повернеться?

— Я вельми покладаюся на містера Ласеллза. Ви ж знаєте. Він тепер мій єдиний порадник.

— У вас досі є я, — відказав Чилдермасс.

М-р Норрелл швидко заблимав маленькими оченятами. Здавалося, от-от пролунає: «Але ж ви лише слуга», проте м-р Норрелл змовчав.

Однак Чилдермасс, здається, все одно його зрозумів. Він зневажливо пирхнув і вийшов з кімнати.

О шостій вечора двері бібліотеки розчинилися і зайшов Ласеллз. Таким його ще ніхто не бачив: скуйовджене волосся, потемніла від поту та пилу шийна хустина та заляпане багнюкою пальто й чоботи.

— Містере Норрелле, ви мали рацію! — закричав він. — Стрейндж повертається!

— Коли? — полотніючи, запитав м-р Норрелл.

— Я не знаю. Він не виказав такої ласки, щоби повідомити деталі, але нам слід вирушати в абатство Гертф’ю якнайшвидше!

— Ми можемо вирушити негайно. Все вже готово. Ви справді бачили Дролайта? Він тут?

М-р Норрелл нахилився вбік, сподіваючись хоч мигцем побачити Дролайта за спиною у Ласеллза.

— Ні, не бачив. Я на нього чекав, але він так і не з’явився. Та не варто боятися, сер! — (М-р Норрелл хотів було його перебити.) — Він прислав листа. У нас є всі необхідні відомості.

— Лист! Дозвольте, я на нього погляну?

— Авжеж! Але на це буде вдосталь часу в дорозі. Пора їхати. Не затримуйтеся лише через мене. Мої бажання скромні, і, якщо чогось немає, я можу легко без цього обійтися. — (Трохи несподівана заява. Досі бажання Ласеллза ніколи не були скромними. Навпаки, вони вирізнялися чисельністю й складністю.) — Нумо, нумо, містере Норрелле. Підводьтеся! Стрейндж наближається!

Ласеллз широким кроком вийшов із кімнати. Згодом м-р Норрелл почув від Лукаса, що Ласеллз не попросив ані чогось випити, ані води, щоб умитися. Він просто застрибнув у карету і чекав у кутку.

О восьмій годині вони вже їхали до Йоркширу. М-р Норрелл та Ласеллз сиділи в кареті, а Лукас та Дейві вмостилися зверху. Чилдермасс їхав поряд верхи. В Іслінгтонівській вартівні Лукас заплатив шляховий податок. Повітря пахло снігом.

М-р Норрелл ліниво витріщався на вікно крамниці, в якому горіла гасова лампа. Це був першорядний заклад із лаконічним інтер’єром та елегантними модними кріслами для відвідувачів — магазин настільки вишуканий, що неможливо було сказати, а чим, власне, тут торгують. На стільці громадилася купа чогось яскравого, але м-р Норрелл не сказав би напевне, що це — шалі, заготовки для суконь чи щось геть інше. У крамниці було троє жінок. Відвідувачка — добре вбрана особа в спенсері[380], шитому на манір гусарської форми. На голові в неї була невеличка російська хутряна шапка — дама постійно її поправляла, наче боялася, що та впаде. Крамарка була вбрана в просту та стриману темну сукню. Поряд з нею стояла маленька помічниця — вона дивилася трохи залякано й робила реверанс щоразу, коли хтось на неї дивився. Покупниці та власниці закладу не йшлося про справи, вони вели жваву бесіду й сміялися. Уся ця сцена була безнадійно далекою від інтересів м-ра Норрелла, проте вона незбагненним чином запала магові в серце. Йому майнула думка про місис Стрейндж та леді Поул. Потім між ним та веселими дамами в крамниці пролетів ніби згусток пітьми. М-р Норрелл вирішив, що це крук.

Податок сплатили. Дейві смикнув за віжки, й карета рушила в бік Арчвея[381].

Пішов сніг. Хуртовина била об карету, аж трусила нею з боку в бік. Вона проникала в кожну шпарину й тріщину, холодила плечі, носи й ноги. Не додавав спокою м-ру Норреллу й дивний настрій, в якому перебував Ласеллз. Супутник мага був схвильованим, майже радів, хоча м-р Норрелл не бачив для цього жодних підстав. Коли завивав вітер, Ласеллз реготав — ніби його намагалися налякати, а він хотів показати, що не вийшло.

Побачивши, що м-р Норрелл спостерігає за ним, Ласеллз сказав:

— Я ось що надумав. Це ж зовсім дрібниці! Ми з вами скоро здолаємо Стрейнджа з його витівками. Міністри — то лише зграя старих баб! Мені аж гидко! Такий переляк через одного божевільного! Як подумати, це ж просто смішно. І, звісно, найгірші з них — Ліверпуль та Сідмут! Вони роками носа не потикали з дому, так боялися Буонапарте, а тепер дрижать лише через те, що Стрейндж утратив глузд.

— О, ви помиляєтеся! — заявив м-р Норрелл. — Як ви помиляєтеся! Загроза від Стрейнджа величезна — Буонапарте й близько не порівняти. Але ж ви так і не розповіли, що повідомив Дролайт. Мені би дуже хотілося побачити його листа. Я скажу Дейві спинитися в готелі «Янгол» в Гедлі, і тоді…

— Але в мене його немає з собою. Він лишився на Брутон-стрит.

— Ой! Але ж…

Ласеллз зареготав.

— Містере Норрелле! Не переймайтеся ви так! Чи ж я вам не казав, що він не потрібен. Я можу все переказати до слова.

— Що написав Дролайт?

— Що Стрейндж причинний і його ув’язнено у Вічній Пітьмі — а це ми й без нього знали. І…

— Як проявляється його божевілля? — запитав м-р Норрелл.

Ласеллз змовк.

— Переважно в тому, що він ляпає усілякі дурниці. Все, як і завжди, хіба ні? — Ласеллз засміявся, але, побачивши вираз обличчя м-ра Норрелла, продовжив розважливіше. — Стрейндж торочить про дерева, камені, Джона Ускґласса та… — Він роззирнувся, шукаючи натхнення. — …невидимі карети. А ще… так, звісно! Це вас розважить. Він вкрав пальці з рук кількох венеційських дівчат. От просто так і вкрав! І зберігає їх у маленьких коробочках!

— Пальці! — стривожено повторив м-р Норрелл. Вочевидь, це слово викликало в нього неприємні спогади. Він замислився, але нічого не сказав. — А Дролайт описав пітьму? Він сказав щось таке, що допоможе нам її зрозуміти?

— Ні. Дролайт бачився зі Стрейнджем, і той передав повідомлення для вас. Він сказав: «Я йду». Ось і весь лист.

Запала мовчанка. Маг куняв, хоч і не збирався спати. Кілька разів він чув крізь сон, як Ласеллз говорить сам до себе в темряві.

Опівночі в таверні «Копиця» у Вонсфорді вони поміняли коней. Ласеллз та м-р Норрелл чекали у загальній залі — великій просторій кімнаті зі стінами, обшитими дерев’яними панелями, начищеною підлогою та двома камінами.

Відчинилися двері, й зайшов Чилдермасс. Він ступив прямо до Ласеллза і промовив:

— Лукас каже, що приносив вам листа від Дролайта про те, що він побачив у Венеції.

Ласеллз ледь повернув голову, але на Чилдермасса й не глянув.

— Можна мені на нього поглянути? — запитав той.

— Я лишив його на Брутон-стрит.

Чилдермасс був трохи здивований.

— Що ж, чудово, — сказав він. — Лукас може повернутися по листа. Ми наймемо йому коня тут. Він наздожене нас, перш ніж ми дістанемося Гертф’ю.

Ласеллз посміхнувся.

— Я що, сказав Брутон-стрит? Знаєте, я не думаю, що лист там. Здається, я лишив його у якомусь заїзді в Чатемі[382], де чекав на Дролайта. Листа вже давно викинули.

Він відвернувся до каміну.

Чилдермасс якийсь час похмуро дивився на Ласеллза, а тоді вийшов з кімнати.

Прийшов лакей і сказав, що в обох спальнях уже готові гаряча вода, рушники та все решта — м-р Норрелл та Ласеллз можуть освіжитися.

— Джентльмени, в коридорі хоч око виколи, — життєрадісно додав він, — то я для вас приніс по свічці.

Взявши свічку, м-р Норрелл пішов коридором, де й справді було дуже темно. Раптом перед ним виринув Чилдермасс і схопив його за руку.

— Про що, заради Бога, ви думали? — прошипів він. — Як можна було поїхати з Лондона без листа?

— Але Ласеллз сказав, що пам’ятає його зміст, — благально вимовив м-р Норрелл.

— І ви йому, звісно, повірили?

М-р Норрелл промовчав. Вже у своїй кімнаті, вмиваючись, він помітив у дзеркалі відображення ліжка — важкого, старомодного і, як це часто буває в тавернах, завеликого для кімнати. Чотири різьблених колони із червоного дерева, високий темний балдахін та пучки чорного страусячого пір’я по кутках надавали йому похоронного виду. Ніби хтось заманив м-ра Норрелла в кімнату, щоб показати чарівнику його усипальницю. Маг знову пережив дивне відчуття, яке вже з’являлося в нього, коли він спостерігав за жінками в крамниці: нібито щось добігає кінця, і кожен вибір, що тільки може постати перед ним, він уже зробив. Він обрав свій шлях ще в юності, але прийшов не туди, куди хотів; він повертався додому, але дім став жахливим. Стоячи у півтемряві біля чорного ліжка, Норрелл згадав, чому в дитинстві завжди боявся темряви. Бо темрява належала Джону Ускґлассу.

Але повік, але повік

Мене ти пам’ятай

За мурами, під сяйвом зір,

Між королівських зграй.

М-р Норрелл поквапився геть із кімнати до затишку освітленої зали.

Майже відразу після шостої ранку почало розвиднюватись, але на світанок це було геть не схоже. Із сірого неба на сіро-білу землю падав білий сніг. Дейві так припорошило, що здавалося, ніби хтось замовив його вощану копію і вже підготував гіпсову форму.

Увесь день поштові коні, міняючись, тягли карету крізь сніг та вітер. Заїзди один за одним пропонували гарячі напої та короткий перепочинок від негоди. Дейві та Чилдмермасса, яко кучера й вершника, поїздка, без сумніву, виснажила найбільше, а перевагами зупинок вони могли скористатися найменше, бо майже весь час проводили в стайнях, лаючись із власниками заїздів через коней. У Ґренттемі Чилдермасс оскаженів, коли хазяїн заїзду запропонував йому сліпого коня. Чилдермас присягався, що нізащо його не візьме, а хазяїн присягався, що це його найкращий кінь. Особливого вибору не було, тому, зрештою, довелося погодитись. Згодом Дейві казав, що коняка виявилася чудовою — витривалою і слухняною — бо лише з наказів кучера могла дізнатися, куди рушати й що робити. Сам Дейві дотягнув до готелю «Ньюкасл-Армс» у Таксфорді, де його довелося лишити. Він здолав понад сто тридцять миль і, за словами Чилдермасса, так втомився, що заледве міг говорити. Чилдермасс найняв форейтора, і вони поїхали далі.

Десь за годину до заходу сонця снігопад припинився і небо розвиднилося. Довгі синьо-чорні тіні вкрили порожні поля. Через п’ять миль від Донкастера карета минула заїзд «Червоний дім» (який отримав назву від пофарбованих стін). Призахідне зимове сонце стояло низько, і здавалося, що весь дім охоплений полум’ям. Карета сповільнилася і, зрештою, зупинилася.

— Чому ми стали? — прокричав зсередини м-р Норрелл.

Лукас схилився і щось відповів, але вітер заглушив його голос і м-р Норрелл нічого не почув.

Чилдермасс з’їхав з дороги і рушив через поле, яке заполонили круки. Коли він проїжджав, птахи здіймалися в небо з голосним крячанням. Вздовж дальнього краю поля тягнувся старий живопліт з проходом, обабіч якого росли високі падуби. Прохід вів на іншу дорогу або стежку, теж огороджену живоплотом. Чилдермасс спинився і поглянув спершу в один бік, а потім в другий. Він вагався. А тоді смикнув віжки: кінь помчав поміж падубів і хутко зник з очей.

— Він виїхав на дорогу фейрі! — закричав переляканий м-р Норрелл.

— Он як! — відгукнувся Ласеллз. — То це вона?

— Авжеж! — промовив м-р Норрелл. — Одна з найвідоміших. Вважається, що вона поєднує Данкастер із Ньюкаслом і проходить повз дві фортеці фейрі.

Вони зачекали.

Хвилин через двадцять з козел зліз Лукас.

— Скільки нам ще тут стояти, сер? — запитав він.

М-р Норрелл похитав головою.

— Жоден англієць не перетинав кордонів Фейрі вже триста років, з часів Мартіна Пейла. Цілком можливо, що Чилдермасс вже ніколи не повернеться. Можливо…

Саме тоді Чилдермасс об’явився знову й галопом помчав через поле.

— Що ж, це правда, — сказав він м-ру Норреллу. — Шляхи до Фейрі знову відкриті.

— Що ви бачили? — запитав маг.

— Дорога веде прямо до лісу, в терновиння. На узліссі — статуя жінки з простягнутими руками. В одній руці у неї кам’яне око, а в другій — кам’яне серце. Сам ліс… — Чилдермасс зробив незрозумілий жест: чи то він не міг добрати слів, чи то визнавав себе безсилим перед тим видивом. — На кожному дереві висіли трупи. Хтось віддав Богу душу тільки вчора. Інші ж — столітні скелети в іржавих обладунках. Я під’їхав до високої вежі, складеної з грубо обтесаних каменів. У стінах виднілося кілька віконечок. В одному з них світився вогник і промелькнула тінь — за мною хтось спостерігав. Біля вежі розкинулася галявина, по якій біг струмок. Там стояв убраний у британську форму блідий і кволий молодик із мертвими очима. Він назвався Оборонцем Замку вирваних ока й серця. Він заприсягнувся захищати володарку замку і ставати до бою з кожним, хто матиме намір завдати їй образи чи якої шкоди. Я спитав, чи це він повбивав усіх тих людей. Оборонець відповів, що вбив декого і повісив на терні, як це раніше робив його попередник. Я поцікавився, як володарка збирається винагородити його за вірну службу. Він зізнався, що не знає. Він ніколи не бачив її і ніколи з нею не говорив. Вона не виходить із Замку вирваних ока і серця; він вартує поміж струмком та терновинням. Він запитав, чи я збираюся з ним битися, а я нагадав йому, що ні словом, ні ділом не скривдив його даму. Також сказав, що я лише слуга і господар чекає на моє повернення. Тоді розвернув коня і поскакав назад.

— Як? — скрикнув Ласеллз. — Вас викликали на дуель, а ви втекли! Невже у вас геть немає честі? Чи сорому? Бліде лице, мертві очі, невідома особа у вікні! — Він зневажливо пирхнув. — Це лишень виправдання боягуза!

Чилдермасс смикнувся, ніби його вдарили, і вже зібрався щось гостро відповісти, але йому завадив м-р Норрелл.

— Якраз навпаки! Чилдермасс правильно зробив, що якомога швидше поїхав звідти. У таких місцях магії завжди значно більше, ніж здається на перший погляд. Деякі фейрі обожнюють смертельні бої. Я не знаю чому. Вони готові на все, щоб насолодитися цими утіхами.

— Прошу, містере Ласеллзе, — мовив Чилдермасс, — якщо те місце вас настільки вабить, то йдіть. Не станемо вас затримувати.

Ласеллз замислено поглянув на поле та отвір у живоплоті, але не ворухнувся.

— Можливо, ви не любите круків? — трохи насмішкувато запитав Чилдермасс.

— Ніхто їх не любить! — заявив м-р Норрелл. — Чому вони тут? Що вони означають?

Чилдермасс знизав плечима.

— Дехто вважає, що вони — частина Пітьми, яка оповила Стрейнджа і яку він з невідомих причин зробив видимою та відіслав до Англії. Інші припускають, що круки віщують повернення Джона Ускґласса.

— Джон Ускґласс. Звісно, — промовив Ласеллз. — Перший і останній прихисток ницих умів. Що б не трапилося, завжди винен Джон Ускґласс. Гадаю, містере Норрелле, час написати про цього джентльмена ще одну розгромну статтю в «Друзях». Що ми скажемо цього разу? Що він особа нехристиянська? Неанглійська? Демонічна? Здається, у мене десь був список святих та архієпископів, які осуджували його. Я легко з цим впораюся.

М-р Норрелл мав стурбований вигляд. Він нервово позирав на таксфордського форейтора.

— На вашому місці, містере Ласеллзе, — м’яко заговорив Чилдермасс, — я би говорив обачніше. Зараз ви на півночі. Це володіння Джона Ускґласса. Наші містечка, міста й абатства збудував він. Наші закони написав він. Він у наших думках, серцях та словах. Влітку під кожним живоплотом розгорнеться килим із блакитно-білих квітів. Ми називаємо їх «Джонові фартинги». Коли погода не така, як годиться, тепло серед зими або дощить улітку, сільські люди кажуть, що це Джон Ускґласс закохався і нехтує своїми справами[383]. А коли ми в чомусь певні, то кажемо: «Ми в безпеці, наче камінець у кишені Джона Ускґласса».

Ласеллз засміявся.

— Я геть не збираюся, містере Чилдермассе, кпинити з ваших чудних сільських забобонів. Але погодьтеся, одна справа теревенити про справи днів минулих, а зовсім інша — говорити про повернення Короля, який мав за союзника самого Люципера. Ніхто ж цього не хоче, правда? Ну, тобто, крім йоанітів та божевільних?

— Я північанин, містере Ласеллзе. Ніщо б мене таке не втішило, як повернення мого Короля. Цього я бажав усе своє життя.

Близько півночі вони прибули до абатства Гертф’ю. Там не було жодних ознак Стрейнджевої присутності. Ласеллз пішов спати, а Норрелл блукав будинком, перевіряючи стан давніх заклять.

Наступного ранку за сніданком Ласеллз сказав:

— Мені стало цікаво, чи проводили в минулому магічні дуелі? Поєдинки між магами бували? Щось таке…

М-р Норрелл зітхнув.

— Важко сказати. Ральф Стоксі переміг магією двох чи трьох чарівників, серед яких був дуже відомий шотландський маг на ім’я Чарівник з Атоделю[384]. Катерина Вінчестерська якось мусила запроторити одного юного мага в Ґранаду за допомогою магії. Він діймав її недоречними пропозиціями руки та серця, коли вона хотіла навчатися. Ґранада була найвіддаленішим від Англії місцем, що спало їй на думку. Також є цікава історія про будника з Камбрії…[385]

— А такі дуелі завершувалися смертю одного з магів?

— Що? — сповнений жаху м-р Норрелл глянув на нього. — Ні! Тобто я не знаю. Не думаю.

Ласеллз усміхнувся.

— Але ж така магія мусить існувати, правда? Якби ви добре подумали, то, смію припустити, пригадали б із пів десятка заклять, що згодяться для такої мети. Це нічим би не відрізнялося від звичайної дуелі на пістолетах чи шпагах. По тому ніхто б нікого не переслідував. У будь-якому разі, друзі та слуги переможця, звісно, допомогли б йому залишити все в цілковитій таємниці.

М-р Норрелл помовчав, а тоді сказав:

— До такого не дійде.

Ласеллз засміявся:

— Мій любий містере Норрелле! А до чого ж іще може дійти справа?

Як не дивно, Ласеллз ніколи не бував у абатстві Гертф’ю. Коли раніше Дролайт гостював тут, Ласеллзу завжди вдавалося пригадати якусь ранішу домовленість. Перебування у заміському будинку в Йоркширі видавалося йому справжнім ходінням по муках. Він припускав, що Гертф’ю у найкращому разі скидається на свого власника — запилюжене, старомодне, схильне до довгого і нудного мовчання; у гіршому разі це залитий дощем сільський дім посеред темного, моторошного пустища. Він із подивом побачив, що маєток був ні одним, ні другим. Нічого готичного в Гертф’ю не знайшлося: сучасний дім, вишуканий і зручний, а слуги аж ніяк не скидалися на неотесаних селюків, яких він собі науявляв. Власне, слуги були ті самі, що й на Гановер-сквер. Навчені по-столичному, вони чудово знали Ласеллзові уподобання.

Утім, помешкання будь-якого мага має свої чудасії, і схоже було, що абатство Гертф’ю — таке зручне й вишукане на перший погляд — будували за якимось надзвичайно недоладним планом, адже дійти з одного кінця будинку в інший, не загубившись, було геть неможливо. Пізніше того ж ранку Лукас повідомив Ласеллзу, що за жодних обставин не варто намагатися потрапити до бібліотеки самостійно — лише в товаристві м-ра Норрелла або Чилдермасса. Це було найперше правило будинку.

Ясна річ, Ласеллз не мав жодного наміру слухатися такої заборони, тим паче, коли почув її з вуст слуги. Він оглянув східну частину будинку і виявив звично розташовані їдальню, залу для прийомів і вітальню, але не бібліотеку. Він вирішив, що бібліотека мусить розташовуватися у ще не дослідженій західній частині. Він рушив туди, але одразу ж опинився у кімнаті, яку щойно залишив. Подумавши, що просто не туди повернув, Ласеллз спробував іще раз. Цього разу він потрапив до посудомийні, де дрібна і неохайна служниця, постійно чмихаючи, витерла ніс тильним боком долоні, а тоді тією ж рукою взялася мити казани. Яку б дорогу не обирав Ласеллз, він завжди повертався або до їдальні, або до посудомийні. Його вже нудило від вигляду малої служниці, та й її зовсім не тішила його присутність. І хоча Ласеллз витратив цілий ранок на марні пошуки, йому й на думку не спадало звинуватити у своїй невдачі будь-що, окрім йоркширської архітектури.

Наступні три дні м-р Норрелл намагався не полишати бібліотеку. При кожній зустрічі з Ласеллзом він вислуховував нові скарги на Чилдермасса; тим часом Чилдермасс набридав магові вимогами пошукати лист Дролайта за допомогою магії. Зрештою м-р Норрелл вирішив, що простіше буде уникати обох.

І жодному з них не розкрив він те, що виявив, — те, що надзвичайно його хвилювало. Відколи вони зі Стрейнджем розійшлися, для м-ра Норрелла стало звичною справою викликати видіння, щоби з’ясувати, чим займається Стрейндж. Але завжди марно. Однієї ночі, тижнів чотири тому, м-ру Норреллу не спалося. Він підвівся і взявся чарувати. Видиво було не дуже чітке, та зрештою з’явився маг, що чаклував у пітьмі. М-р Норрелл привітав себе з тим, що нарешті зумів пробитися крізь Стрейнджеві захисні закляття, аж раптом усвідомив, що дивиться на самого себе у бібліотеці. Він спробував ще раз. Перевіряв різні закляття. По-різному називав Стрейнджа. Даремно. Він мусив визнати, що англійська магія більше не бачила різниці між ним і Стрейнджем.

Від лорда Ліверпуля і міністрів надходили гнівні листи з описами нових проявів магії, які ніхто не міг пояснити. У відповідь м-р Норрелл обіцяв приділити цим справам найпильнішу увагу, щойно Стрейнджа буде здолано.

На третій вечір по приїзді м-р Норрелл, Ласеллз і Чилдермасс зібралися у вітальні. Ласеллз їв помаранчу, тримаючи в руках маленький ножик для фруктів із перламутровим руків’ям і зубчастим лезом, яким зазвичай зрізав шкірку. Чилдермасс розкладав на невеликому столику свої карти: він їх читав останні дві години. Те, що м-р Норрелл не висловив щодо цього ні найменшого невдоволення, свідчило, до якої міри мага збентежили поточні справи. Ласеллза, навпаки, ті карти доводили до божевілля. Він не сумнівався, що одне з питань, на яке мали відповісти всі ті розкладання і перевертання, стосувалося його самого. І тут Ласеллз мав цілковиту рацію.

— Як же я ненавиджу бездіяльність! — різко вигукнув він. — Як гадаєте, на що чекає Стрейндж? Ми ж навіть не знаємо напевне, чи він прийде.

— Прийде, — відказав Чилдермасс.

— А вам звідки відомо? — запитав Ласеллз. — Бо це ви йому так нараяли?

Чилдермасс нічого не відповів. Його увагу привернуло щось у в картах. Пробігши по них поглядом, Чилдермасс різко підвівся з-за столу.

— Містере Ласеллзе! У вас є для мене повідомлення!

— У мене? — здивувався Ласеллз.

— Так, сер.

— Що ви маєте на увазі?

— Я маю на увазі, що недавно ви отримали повідомлення для мене. Так кажуть карти. Я був би вельми вдячним, якби ви передали мені послання.

Ласеллз презирливо пирхнув.

— Я не посланець — тим паче для вас!

Чилдермасс пропустив закид повз вуха й запитав:

— Від кого це повідомлення?

Ласеллз промовчав. Він повернувся до ножа й помаранчі.

— Чудово, — відказав Чилдермасс, а тоді сів і знову розклав карти.

За ними спостерігав надзвичайно стривожений м-р Норрелл. Його рука смикнулася до мотузки дзвоника, проте, повагавшись хвильку, маг передумав і сам пішов по слугу. Лукас накривав на стіл у їдальні. М-р Норрелл переповів йому, що відбувається, і запитав:

— Хіба не можна якось розвести їх? Може, вони тоді заспокояться. Чи немає ніякого повідомлення для містера Ласеллза? А може, якась справа потребує Чилдермассової уваги? Можна щось вигадати? А вечеря? Може, вона вже готова?

Лукас похитав головою.

— Повідомлень немає. Містер Чилдермасс чинитиме так, як вважає за потрібне — він завжди так робить. А ви замовили вечерю на пів на десяту. Самі ж знаєте.

— Шкода, що тут немає містера Стрейнджа, — понуро промовив м-р Норрелл. — Він би придумав, що їм сказати. Він би знав, як учинити.

Лукас торкнувся руки свого господаря, ніби намагаючись його підбадьорити:

— Містере Норрелле, ми ж намагаємося завадити містерові Стрейнджу повернутися сюди… якщо пам’ятаєте, сер.

М-р Норрелл поглянув на слугу трохи роздратовано:

— Так, так! Я знаю! І все ж.

М-р Норрелл і Лукас разом зайшли до вітальні. Чилдермасс перевертав останню карту. Ласеллз рішучим поглядом свердлив газету.

— Що кажуть карти? — мовив м-р Норрелл до Чилдермасса.

І хоча питання поставив м-р Норрелл, Чилдермасс звернувся до Ласеллза.

— Вони кажуть, що ви злодій і брехун. Кажуть, що у вас є більше, ніж повідомлення. Вам дали надзвичайно цінну річ. Вона призначалася мені, а ви її тримаєте при собі.

Запала тиша.

Ласеллз холодно промовив:

— Містере Норрелле, як довго ви ще збираєтеся дивитися, як мене кривдять?

— Востаннє питаю вас, містере Ласеллзе, — правив далі Чилдермасс. — Ви віддасте те, що належить мені?

— Як ви смієте так звертатися до джентльмена? — запитав Ласеллз.

— А хіба джентльмен міг би мене обікрасти? — відповів Чилдермасс.

Ласеллз пополотнів.

— А ну вибачайся! — прошипів він. — Вибачайся, а як ні, то, присягаюся, я навчу тебе гарних манер, сучий ти сину, брудний йоркширський вишкребку.

Чилдермасс знизав плечима.

— Краще бути сучим сином, аніж злодієм!

З оскаженілим криком Ласеллз схопив Чилдермасса і так гепнув об стіну, що в того ноги на мить відірвалися від підлоги. Він так струснув Чилдермасса, що картини заторохтіли у рамах.

Дивно, та Чилдермасс видавався беззахисним супроти Ласеллза. Він уперся руками в тіло нападника, але хоч як борсався, не зміг вивільнитися. Боротьба тривала якусь мить, а потім Чилдермасс коротко кивнув, неначе визнаючи Ласеллзову перемогу.

Але Ласеллз його не відпустив. Він навалився на Чилдермасса, притиснувши того до стіни. А тоді опустив руку і вхопив ніж із перламутровим руків’ям і зазубреним краєм. Ласеллз повільно провів лезом по Чилдермассовому обличчю, лишаючи поріз від ока до рота.

Лукас закричав, та Чилдермасс не зронив ні слова. Йому якось вдалося вивільнити й підняти ліву руку, яку він стиснув у кулак. На мить вони застигли у такому положенні — німа сцена, — а тоді Чилдермасс опустив руку.

Ласеллз широко всміхнувся. Він відпустив Чилдермасса, повернувся до м-ра Норрелла, і спокійно сказав:

— Я не потерплю жодних виправдань для цієї особи. Мені завдано образи. Якби він належав до прошарку, на який би я мав зважати, я б обов’язково викликав його на дуель. Він про це знає. Його захищає низьке становище. Якщо ви волієте, аби я хоч на мить лишався у цьому домі як ваш друг та порадник, ця особа має негайно покинути вашу службу! Віднині я не хочу чути його імені ні від вас, ні від будь-кого з ваших слуг під страхом звільнення. Сподіваюся, сер, я висловився цілком зрозуміло?

Лукас скористався нагодою крадькома передати Чилдермассові серветку.

— Що ж, сер, — мовив Чилдермасс до м-ра Норрелла, витираючи кров з обличчя, — хто ж із нас залишиться?

Запала довга тиша. А тоді хрипким, ніби чужим голосом м-р Норрелл сказав:

— Ви маєте піти.

— Прощавайте, містере Норрелле, — вклонився Чилдермасс. — Ви зробили хибний вибір, сер, — як і завжди!

Він зібрав свої карти і пішов.

Чилдермасс піднявся у свою маленьку, майже порожню спальню на горищі, запалив свічку і поставив її на стіл. На стіні висіло тріснуте, дешевеньке дзеркало. Чилдермасс оглянув обличчя. Поріз виглядав потворно. Шийна хустинка і сорочка на правому плечі просякли кров’ю. Чилдермасс промив рану, наскільки зумів, а тоді помив і висушив руки.

Чилдермасс обережно витягнув щось із кишені пальта. То була коробочка кольору болю сердечного, розміром з табакерку, тільки трохи довша. А тоді прошепотів сам до себе:

— Ніхто від власної науки не втече[386].

Чилдермасс відкрив коробочку і хвилину-другу замислено дивився на те, що лежало в ній; він почухав голову і вилаявся, бо всередину ледь не впала краплина крові. Тоді він закрив коробочку й сховав у кишеню.

Щоб зібрати речі, Чилдермассові не знадобилося багато часу. У скриньці з червоного дерева лежала пара пістолів, невеликий гаманець з грішми, бритва, гребінець, зубна щітка, трохи мила, одяг (не новіший за той, що був на Чилдермассові) і невеликий стос книжок — Біблія, «Історія Короля Крука для дітей» лорда Портісгеда і примірник «Об’явлення тридцяти шести інших світів» Паріса Ормскірка. Усі роки м-р Норрелл добре платив Чилдермассу, але що слуга робив з грішми, не знав ніхто. Як не раз завважували Дейві і Лукас, він їх точно не розтринькав.

Чилдермасс поскладав усе в пошарпану валізу. На столі стояла тарілка з яблуками, які він загорнув у ганчірку і поклав туди ж. Тоді, притискаючи серветку до обличчя, спустився униз. Він уже дійшов до стайні, як згадав, що лишив у вітальні перо, чорнило і нотатник — він поклав їх на приставний столик, доки читав карти. «Що ж, повертатися надто пізно, — подумав він. — Доведеться купити собі нові».

У стайні на нього чекало ціле товариство — Дейві, Лукас, конюхи і ще кілька слуг, яким вдалося вислизнути з будинку.

— Що ви всі тут робите? — здивовано запитав він. — Влаштовуєте молитовні збори?

Чоловіки перезирнулися.

— Містере Чилдермассе, ми запрягли для вас Броваря, — сказав Дейві.

Броварем звали Чилдермассового коня — великого, негарного жеребця.

— Дякую, Дейві.

— Чому ви дозволили йому це зробити, сер? — запитав Лукас. — Чому дозволили порізати себе?

— Хлопче, не турбуйся. Це пусте.

— Я приніс бинти. Дозвольте перев’язати вам обличчя.

— Сьогодні ввечері мені доведеться добряче поворушити мізками, Лукасе, а весь у бинтах я не зможу думати.

— Але якщо краї рани не звести, лишиться жахливий шрам.

— Ну й нехай. Ніхто не скаржитиметься, що я тепер не такий вродливець, яким був досі. Дай-но мені краще іншу шмату[387], щоб зупинити кров. Ця вже наскрізь промокла. От що, хлопці. Коли прийде Стрейндж… — Він зітхнув. — Я не знаю, що вам сказати. У мене немає поради. Та якщо вам випаде нагода якось допомогти їм — допоможіть.

— Що? — запитав один слуга. — Допомогти містерові Норреллові і містерові Ласеллзу?

— Та ні, телепню! Допоможіть містерові Норреллу і містерові Стрейнджу. Лукасе, переказуй Люсі, Ханні і Дайдо мої вітання і скажи, що я зичу їм добра — і хороших, сумирних чоловіків, коли вони захочуть вийти заміж.

(То були три покоївки, що найбільше подобалися Чилдермассові.)

Дейві усміхнувся:

— Сер, а ви самі не хочете одружитися?

Чилдермасс засміявся, а тоді скривився від болю в пораненій щоці.

— Ну, хіба що з Ханною, — відказав він. — Прощавайте, хлопці.

Він потиснув усім руки й був навіть трохи приголомшений, коли Дейві (чолов’яга високий і кремезний, але чутливий, наче школярка) кинувся його обнімати й залився слізьми. Лукас на прощання подарував Чилдермассові пляшку найкращого кларета із запасів м-ра Норрелла.

Чилдермасс вивів Броваря зі стаєнь. Місяць уже зійшов. Колишній слуга легко перетнув галявину і в’їхав у парк. Коли Чилдермасс проїжджав через міст, він раптом відчув: тут чиниться магія. У вухах неначе заграли тисячі труб або ж сліпуче світло зненацька засяяло з пітьми. За мить світ разюче перемінився, але в чому полягала відмінність, Чилдермасс збагнув не одразу. Він роззирнувся.

Просто над парком і будинком виринула латка нічного неба, яка не належала цьому краєві. Сузір’я розпалися, а замість них виникли нові зорі, яких Чилдермасс іще ніколи раніше не бачив. Імовірно, то були зірки Стрейнджевої Вічної Пітьми.

Чилдермасс кинув останній погляд на абатство Гертф’ю і поскакав геть.

Усі годинники забили водночас. Це вже була дивина: п’ятнадцять років Лукас намагався переконати годинники Гертф’ю повідомляти час усі разом, проте вони опиралися аж до цієї миті. Утім, важко було сказати, котра нині була година. Дзиґарі пробили північ і продовжували бити без упину, провіщаючи початок дивної нової епохи.

— Та що ж це за звук такий огидний? — запитав Ласеллз.

М-р Норрелл підвівся. Він потер долоні одна об одну, що свідчило про величезне хвилювання і напругу.

— Стрейндж тут, — швидко проказав він.

Щойно він це промовив, як годинники стихли.

Двері розчинилися настіж. Стривожені м-р Норрелл і м-р Ласеллз повернулися, ладні побачити Стрейнджа, однак то був тільки Лукас із двома іншими слугами.

— Містере Норрелле! — почав Лукас. — Я гадаю…

— Так, так! Я знаю! Ідіть до комори біля підніжжя кухонних сходів. У скрині під вікном ви знайдете свинцеві ланцюги, свинцеві замки і свинцеві ключі. Принесіть їх сюди! Хутко!

— А я принесу пару пістолів, — заявив Ласеллз.

— Від них не буде ніякого толку, — заперечив м-р Норрелл.

— О, ви будете вельми здивовані, коли дізнаєтеся, скільки проблем можна вирішити парою пістолів!

Вони повернулися за п’ять хвилин: нещасний Лукас, який знехотя тримав ланцюги і замки; Ласеллз із пістолями; і ще четверо чи п’ятеро слуг.

— Як ви гадаєте, де він? — запитав Ласеллз.

— У бібліотеці. Де ж іще? — відповів м-р Норрелл. — Ходімо.

Вони перейшли з вітальні до їдальні. Звідти пірнули в короткий коридор, де стояли інкрустований сервант чорного дерева і мармурова статуя кентавра з лошам; на стіні висіло зображення Саломеї з головою Івана Хрестителя на срібному тарелі. Перед ними виринуло двоє дверей; ті, що праворуч, видалися Ласеллзові незнайомими, наче він ніколи раніше їх не бачив. М-р Норрелл провів їх крізь ці двері — і вони опинилися у вітальні.

— Зачекайте, — збентежено мовив м-р Норрелл. Він озирнувся. — Певно, я… Ні. Зачекайте. Я зрозумів! Ходімо!

Вони знову пройшли через їдальню в коридор, але цього разу пірнули у ліві двері — які також вивели їх до вітальні.

М-р Норрелл аж закричав з відчаю:

— Він знищив мій лабіринт, сплів новий і обернув його проти мене!

— Певною мірою, сер, — зауважив Ласеллз, — мені б хотілося, аби ви не так добре його навчали.

— О! Я ніколи не навчав його такому — і можете бути певні, ніхто цьому не навчав! Хіба що сам диявол. Або ж він пізнав цю науку нині в моєму домі. Мій ворог — справжній геній! Замкніть від нього двері — і він спершу підбере відмикач, а потім збагне, як зробити ще кращий замок, і замкне вас!

Лукас та інші слуги позапалювали ще свічки, наче вогонь допоміг би оминути закляття Стрейнджа та відрізнити реальність від магії. Дуже скоро всі три приміщення сяяли яскравим світлом. Повсюди громадилося безліч підсвічників та канделябрів, але вони тільки ще більше всіх спантеличували. Люди бродили поміж їдальнею, вітальнею і коридором — «наче загнані лисиці», за словами Ласеллза, та, скільки б не намагалися, не могли вийти з цих трьох кімнат.

Час минав. Ніхто не знав напевне, скільки ж його збігло. Усі годинники спинилися на півночі. У кожному вікні виднілися чорнота Вічної Ночі та невідомі зірки.

М-р Норрелл нарешті спинився і заплющив очі. Обличчя його потемніло і напружилося, як кулак. Він завмер, тільки губи ледь ворушилися. Раптом маг широко розплющив очі і сказав:

— Ходіть за мною.

Знову заплющивши очі, він рушив з місця. Здавалося, м-р Норрелл пересувався зовсім іншим домом, який хтось вклинив у його помешкання. Він повертав то праворуч, то ліворуч, прокладаючи новий шлях, яким ще ніколи не ходив.

Через три-чотири хвилини маг розплющив очі. Перед ним відкрився коридор, який він шукав, — той, де підлога була викладена кам’яними плитами; той, в кінці якого виднілись високі примарні обриси дверей бібліотеки.

— Побачимо, що він зробить тепер! — закричав м-р Норрелл. — Лукасе, наготуй свинцеві ланцюги та замки. Немає кращого засобу від магії, ніж свинець. Ми скуємо Стрейнджеві руки — і це ненадовго його спинить. Містере Ласеллзе, як швидко, на вашу думку, ми зможемо написати листа котромусь із міністрів?

Здивувавшися, що ніхто не відповідає, м-р Норрелл обернувся.

Він був сам.

Маг почув, як зовсім близько щось сказав Ласеллз. Його холодний лінивий голос неможливо було переплутати. Відповів йому хтось зі слуг, потім Лукас. Але поступово усі звуки стихли. Шарудіння слуг, які квапливо бігали з кімнати в кімнату, змовкло. Запала тиша.

64

Дві версії леді Поул

середина лютого 1817 року

— Овва! — промовив Ласеллз. — Такого я не чекав!

Разом зі слугами він стояв під північною стіною їдальні — стіною, крізь яку щойно, не змигнувши оком, пройшов м-р Норрелл.

Ласеллз простягнув руку й торкнувся стіни; поверхня була тверда. Він натиснув дужче, але та й не думала ворушитись.

— Думаєте, він це навмисно зробив? — поцікавився хтось із слуг.

— Думаю, тепер узагалі немає значення, навмисно чи ні, — промовив Лукас. — Тепер він разом із містером Стрейнджем.

— Або, інакше кажучи, до самого диявола в пащу поліз! — додав Ласеллз.

— І що тепер? — запитав інший слуга.

Йому ніхто не відповів. Уява всім малювала картини магічного бою: м-р Норрелл жбурляє містичними ядрами в Стрейнджа; той викликає бісів, щоб ті забрали м-ра Норрелла. Всі прислухалися до звуків боротьби. Але за стіною все було тихо.

Із сусідньої кімнати пролунав крик. Виявляється, хтось із прислуги відчинив двері вітальні, але знайшов за ними кімнату для сніданку. За нею була вітальня м-ра Норрелла, а за нею — його гардеробна. Несподівано всі кімнати знову стали на свої місця; лабіринт зник.

Всім трохи відлягло від серця. Слуги одразу покинули Ласеллза та спустились у кухню, свій природний притулок та місце, де зазвичай шукають розради люди цієї верстви. Ласеллз — теж цілком природно — самотньо прилаштувався у вітальні м-ра Норрелла. Він мав намір зачекати там на повернення господаря, а якщо той ніколи не повернеться — на Стрейнджа, котрого вирішив застрелити. «Хай там як, — думав він, — а що маг удіє проти свинцевої кулі? Між пострілом і розривом серця так мало часу, що ні на які чари його просто не стане».

Та розраду йому ці думки приносили недовго. Дім був надто тихий, а темрява — надто магічна. Крім того, Ласеллз не міг не зауважити, що вся прислуга по-товариськи зібралася в одному місці, двоє магів казна-чим займалися в іншому місці, а він сидить сам-один, окремо від решти. В кутку стояв великий старий годинник — останній спомин про йоркський будинок, де минуло дитинство м-ра Норрелла. Із прибуттям Стрейнджа стрілки на цьому годиннику, так само, як і всіх інших в абатстві Гертф’ю, показали північ. Хоча й зробили це неохоче: дзиґар усім своїм видом, як міг, пручався такому плину подій. Цокав не в лад, поводився, немов п’яний або — не виключено — в гарячці; подеколи годинник видавав такий звук, немовби втягував у себе повітря, і щораз, як він це робив, Ласеллзу здавалося, ніби в кімнату ввійшов Стрейндж і от-от щось скаже.

Ласеллз підвівся і рушив до слуг на кухню.

Кухня в абатстві Гертф’ю скидалася на крипту в якійсь великій церкві: класичні кути, класична сутінь. Посередині горів товстий оберемок лойових свічок, навколо якого зібралися геть усі слуги, яких Ласеллз коли-небудь бачив у садибі, і навіть ті, яких він не бачив ніколи. Джентльмен обперся об стовп нагорі сходів.

Лукас подивився на нього і повідомив:

— Ми говорили про те, що робити далі, сер. За пів години ми всі звідціль забираємося. Коли й далі сидітимемо тут, містеру Норреллу ми нічим не допоможемо, а собі можна й нашкодити. Такий наш намір, сер. Але якщо ви маєте іншу думку, я буду радий її почути.

— Іншу думку! — вигукнув Ласеллз. В його голосі звучало приголомшення, якого майже не доводилося вдавати. — Це мене вперше лакей питає про мою особисту думку! Дякую, але я утримаюсь від участі в цій… — Він на хвильку замислився, підбираючи якомога образливіше слово зі свого словника. — …демократії.

— Ваша воля, сер, — спокійно відповів йому Лукас.

— В Англії, мабуть, уже день, — проказала котрась із покоївок, тужливо задивившись на вікна, розташовані високо на стінах.

— Дурепо, це ж і є Англія! — озвався до неї Ласеллз.

— Ні, сер. Я перепрошую, — втрутився Лукас, — але ні. В Англії панують закони природи. Дейві, як скоро запрягти коней?

— О! — викрикнув Ласеллз. — А ви, бачу, набрались зухвалості, якщо надумали красти прямо з-перед моїх очей! Що? Думаєте, я змовчу? Навпаки, я про все доповім, і вас усіх повісять!

Дехто з прислуги перелякано зиркнув на пістолі в Ласеллзевих руках. Проте Лукас на нього не зважав.

Незабаром слуги домовились, що ті, хто має рідню чи друзів у сусідній околиці, відправляться до них. Решта ж розійдеться з кіньми по навколишніх фермах у володіннях м-ра Норрелла.

— Бачте, сер? — Лукас пояснив Ласеллзу. — Ніхто нічого не краде. Усе майно містера Норрелла лишається на землі містера Норрелла. Про коней ми подбаємо так, ніби вони й не виходили з його стаєнь. А от лишати тварин на поталу цій Довічній Пітьмі якраз було би дуже погано й жорстоко.

Трохи згодом слуги покинули Гертф’ю (важко було сказати, коли саме, адже кишенькові годинники, як і всі інші, показували північ). В руках вони тримали кошики та саквояжі, на спинах несли торби, а коней вели в поводу. Ще з ними були два віслюки і цап, який жив у стайні, бо його товариство припало коням до вподоби. Трохи звіддаля за ними йшов Ласеллз; в нього не було ні найменшого бажання приєднуватися до цих голодранців та наволочі, проте й самотувати в будинку він не хотів.

Ярдів за десять до ріки вони вийшли з пітьми на світанкове сонце. Повітря раптом сповнилося ароматів: морозного запаху, духу мерзлої землі та недалекого потічка. Кольори й обриси парку немовбито спростились, неначе за ніч Англія омолодилася. Сердешним слугам, котрих уже пойняв був сумнів, що вони коли-небудь побачать щось окрім пітьми й зірок, навколишній пейзаж видався напрочуд милим.

Знову пішли годинники, і, звірившись одне з одним, слуги дійшли висновку, що була за чверть восьма година ранку.

Щоправда, нічні турботи їх ще не полишали. Там, де річку раніше перетинав один міст, їх тепер було аж два.

Ласеллз поквапився вперед.

— А це що таке? — тицьнув він пальцем.

Старий слуга, дідок із бородою, схожою на хмаринку, прилиплу до підборіддя, відповів, що це міст фейрі. Він його бачив замолоду. Збудували цього моста давним-давно, коли в Йоркширі правив Джон Ускґласс. Потім переправу занедбали, а за часів дядька м-ра Норрелла взагалі розібрали.

— Але ж ось, він знову на своєму місці, — здригнувся Лукас.

— Що по той бік? — запитав Ласеллз.

Старий слуга відповів, що раніше тим шляхом можна було дістатися до Норталлертона[388], от тільки пролягав він через дуже чудні місця.

— І він перетинається зі шляхом, який ми бачили біля «Червоного дому»? — уточнив Ласеллз.

Дідок тільки похитав головою, він не знав.

Лукасу вже вривався терпець. Йому хотілось чимшвидше забиратися звідси.

— Дороги фейрі не схожі на звичайні, християнські, — промовив він. — Вони часто ведуть у геть не туди, куди мали б. Та хіба нам яка є різниця? Ноги людської не буде на цій проклятущій путі.

— Дякую, — озвався Ласеллз, — але говоріть за себе.

Він трохи повагався, але зрештою рушив на міст фейрі.

Кілька слуг спробували гукнути його назад.

— Ет, нехай собі йде! — крикнув Лукас, міцніше беручись за свій кошик із котом. — Хоче пропасти, то полотном дорога! От хто-хто, а він давно на це заслужив.

Він кинув останній, сповнений щирої зневаги погляд на Ласеллза та рушив услід за іншими в парк.

А за ними Чорний Стовп спинався у сіре йоркширське небо, і кінця-краю йому було не видно.

За двадцять миль від них Чилдермасс перетинав гужовий міст, який вів до села Стеркросс. Він минув село, наблизився до маєтку і спішився.

— Агов! Гей!

Він грюкав батогом об двері. Ще трохи покричав і став гамселити двері ногами.

До нього вийшло двоє слуг. Грюкіт і крики налякали їх, і вони нітрохи не заспокоїлись, коли здійняли свічки повище й побачили добродія з витріщеними очима, який більше скидався на зарізяку, а на додачу був прикрашений порізом через пів обличчя й мав заюшену кров’ю сорочку.

— Чого ж ви стоїте, роти пороззявляли?! — гаркнув він на них. — Ану бігом по хазяїна! Він мене знає!

За десять хвилин явився м-р Сеґундус, вдягнений у халат. Чилдермасс, який нетерпляче чекав за порогом, побачив, що той іде коридором із заплющеними очима, а слуга веде його за руку. Здавалося, ніби м-р Сеґундус осліп. Коли слуга поставив його перед Чилдермассом, хазяїн розплющив очі.

— Господи всемогутній, містере Чилдермассе! — скрикнув він. — Що трапилося з вашим обличчям?

— Один джентльмен сплутав його з помаранчею. А з вами, сер? Що сталося з вами? Ви нездужаєте?

— Ні, нічого такого. — М-р Сеґундус зніяковів. — Це все від того, що я постійно перебуваю поруч із потужним джерелом магії. Я й не думав, як це може знесилювати. Людину, яка до неї чутлива, маю на увазі. Добре хоч на прислугу магія взагалі ніяк не впливає.

М-р Сеґундус здавався химерно-безплотним, наче намальованим у повітрі. Найменший протяг від вікна вкривав його волосся дрібними завитками й кучериками, наче воно узагалі нічого не важило.

— Ви, мабуть, саме через це й приїхали, — правив він далі. — Але неодмінно перекажіть містерові Норреллу, що я нічого особливого не робив. Лише спостерігав за тим, що коїлося саме собою. Зізнаюся, я дещо занотував, але насправді йому нічим мені дорікнути.

— Яка ще магія? — здивувався Чилдермасс. — Про що ви говорите? До речі, можете більше не хвилюватися щодо містера Норрелла. В нього своїх гризот достобіса, і він навіть не знає, що я тут. Чим ви займалися, містере Сеґундусе?

— Просто спостерігав та занотовував — як і годиться магові. — М-р Сеґундус подався трохи вперед. — Я дійшов деяких несподіваних висновків стосовно недуги леді Поул!

— І?

— На мою думку, ніяка вона не причинна! То все магія!

М-р Сеґундус чекав, що Чилдермасс якось виявить своє подивування і навіть трохи розчарувався, коли той просто кивнув.

— У мене є дещо, що належить її милості, — промовив Чилдермасс. — Що вона давно втратила. Чого їй бракувало. Тому прошу, чи не були би ви такі ласкаві відвести мене до неї.

— Так, але ж…

— Я не бажаю їй зла, містере Сеґундусе. Гадаю навіть, що зможу їй допомогти. Присягаюся Круком і Книгою. Круком і Книгою[389].

— Я не можу відвести вас до неї, — відповів м-р Сеґундус і підняв руку, випереджаючи Чилдермассове обурення. — Я хотів би. Але не можу — я це мав на увазі. Нас відведе Чарльз. — І він поманив слугу.

Чилдермасс подивувався з такої ексцентричності та не мав настрою сперечатись. М-р Сеґундус ухопився за руку Чарльза й заплющив очі.

У кам’яних та дубових переходах Стеркросс-Голлу раптом проступили обриси іншого будинку. Чилдермасс бачив, як його високі коридори тягнулися вгору й тікали в немислиму далечінь. Немовби одночасно два скельця з різними зображеннями потрапили всередину «чарівного ліхтаря», й одна картинка накладалася на іншу. Блукання цими двома будинками водночас викликало в Чилдермасса щось схоже на морську хворобу. Він все більше пантеличився, і на самоті давно би вже заблукав. Він не розумів, чи іде кудись, чи падає, піднявся на одну сходинку чи цілим прольотом нескінченної довжини. Інколи складалося здавалося, ніби під ногами кінця-краю немає кам’яним плитам, а інколи він немовбито топтався на одному місці. Голова Чилдермассові йшла обертом, і його нудило.

— Стійте! Стійте! — гукнув він і впав долі із заплющеними очима.

— На вас це впливає ще гірше, ніж на мене, — проказав м-р Сеґундус. — Не розплющуйте очей і тримайте мене за руку. Чарльз поведе нас обох.

Так вони й просувалися із заплющеними очима. Слуга повів їх кудись управо і вгору по сходах. Там м-р Сеґундус із кимсь тихенько переговорив. Чарльз потягнув Чилдермасса вперед, і вони наче зайшли в кімнату. Тут пахло чистою білизною і всохлими трояндами.

— То це та людина, з якою ви хотіли, щоб я зустрілась? — спитав жіночий голос. У ньому бриніла якась дивина, неначе він одночасно линув із двох місць або тут гуляло відлуння. — Але ж я його знаю! Це слуга мага! Це…

— Людина, в яку ваша милість стріляла, — доказав за неї Чилдермасс і розплющив очі.

Він побачив не одну жінку, а одразу дві. Точніше, він бачив одну й ту саму жінку роздвоєною. Обидві сиділи в однаковій позі й дивилися на нього. Вони займали одне й те саме місце, й від погляду на неї Чилдермассові так само паморочилось у голові, як і коли він ішов коридорами.

Одна з версій леді Поул сиділа в йоркширському будинку; вона була вбрана в ранкове плаття кольору слонової кістки й дивилася на прибульця зі спокійною байдужістю. Інша її варіація була набагато тьмянішою — навіть примарнішою. Вона перебувала в похмурому, заплутаному будинку-лабіринті, вбрана у криваво-червону бальну сукню. В її темнім волоссі сяяли самоцвіти або зорі, і вона міряла Чилдермасса гнівним, сповненим люті поглядом.

М-р Сеґундус потягнув Чилдермасса кудись управо.

— От станьте тут! — схвильовано промовив він. — А тепер заплющте одне око! Бачите? Дивіться ж! Замість її вуст — червоно-біла троянда!

— Ця магія по-різному на нас впливає, — відповів Чилдермасс. — Мені видно різні дивовижі, але не троянду.

— Ви дуже зухвалі, якщо прийшли сюди, — звернулися до Чилдермасса обидві леді Поул. — Враховуючи, ким ви є і кого представляєте.

— Я тут не в справах містера Норрелла. Правду кажучи, я й сам до пуття не збагну, кого ж тепер представляю. Мабуть, Джонатана Стрейнджа. Думаю, він відправив для мене послання і воно стосувалося вашої милості. Однак посланцю завадили, до мене він не дістався, а його повідомлення втрачено. Ваша милосте, вам часом не відомо, що саме містер Стрейндж хотів мені про вас повідомити?

— Так, — відповіли обидві леді Поул.

— І ви мені скажете?

— Якщо я говоритиму, то з моїх вуст лунатиме маячня божевільної, — проказали вони.

Чилдермасс знизав плечима:

— Я провів у товаристві магів от уже двадцять років. До такого я звик. Говоріть.

Тож вона (чи вони) розпочали. М-р Сеґндус одразу видобув із кишені халату свого записника і почав щось у ньому шкрябати. От тільки в очах Чилдермасса тепер дві версії леді Поул говорили нарізно. Та леді Поул, яка сиділа в Стеркросс-Голлі, взялася переповідати історію однієї дитини з Карлайла[390], а от жінка в криваво-червоній сукні говорила про щось інше. Вона була несамовита й підкреслювала свої слова пристрасними жестами. От тільки що саме вона говорила, Чилдермасс не міг розчути: казочка про камбрійську дитину її заглушала.

— Ось! Бачте! — вигукнув м-р Сеґундус, закінчивши писати. — Саме через ці химерні історії та фантазії всі й вважають її причинною. Та я уклав перелік усього, що вона розказувала, і помітив деякі відповідності зі стародавніми повір’ями про фейрі. Я впевнений, якби ми з вами вдвох сіли досліджувати це питання, то дуже знайшли би згадки про фейрі, якось пов’язаних із пташиним співом. Навряд чи вони були пташиними чабанами, адже, погодьтеся, як на такий безвідповідальний рід це надто рутинна робота. Та можливо, в них була якась особлива магія, пов’язана зі співочими птахами. Можливо, так було простіше справити враження на дитину?

— Хтозна, — не надто зацікавлено відповів Чилдермасс. — Справа в тім, що вона геть не це нам хотіла розповісти. І я щойно згадав магічне значення троянд. Вони означають мовчання. Ось чому ви бачите біло-червону троянду — це замовчувальне закляття.

— Замовчувальне закляття! — приголомшено повторив м-р Сеґундус. — Так-так! Я розумію! Я про таке читав. Та як нам його зняти?

Чилдермасс дістав із кишені маленьку коробочку кольору болю сердечного.

— Ваша милосте, — промовив він, — дайте мені вашу ліву руку.

Жінка поклала свою білу руку в зморшкувату буру долоню

Чилдермасса, який відкрив коробочку, дістав палець і приклав його до того місця, де він був раніше.

Нічого не відбулося.

— Треба відшукати містера Стрейнджа, — промовив м-р Сеґундус. — Або містера Норрелла. Можливо, вони зуміють виправити це!

— Ні! — заперечив Чилдермасс. — Немає в цьому потреби. Не зараз. Ми з вами, містере Сеґундусе, теж маги. Вся Англія повниться магією. Скільки в нас на двох років навчання? Мусимо щось придумати. Може, спробувати Пейлове заклинання відновлення й виправлення?

— Мені відомий один його різновид, — відповів м-р Сеґундус. — Але ж я ніколи не був магом-практиком!

— І ніколи не станете, якщо не спробуєте. Чаклуйте, містере Сеґундусе.

І м-р Сеґундус начаклував[391].

Палець пристав до руки без шраму чи шва. Тієї самої миті зникла візія нескінченних холодних коридорів, і двоє жінок на очах Чилдермасса злилися в одну.

Леді Поул поволі піднялася з крісла. Вона швидко водила очами, як людина, що наново бачить світ. Усі помітили переміни, що сталися з нею. Кожна риса її говорила про завзяття й вогонь, яким вона горіла. В її погляді світилася лють. Вона здійняла обидві руки, стиснуті в кулаки, немовби збиралася обрушити їх на чиїсь голови.

— Мене зачарували! — вибухнула вона. — Цей негідник виміняв мене на свою успішну кар’єру!

— Господи всемогутній! — скрикнув м-р Сеґундус. — Моя люба леді Поул…

— Опануйте себе, містере Сеґундусе! — промовив Чилдермасс. — Немає часу на банальщину. Дайте їй сказати!

— Я була мертва душею і майже мертва тілом! — З її очей покотилися сльози, і вона стукнула себе кулаком у груди. — І не тільки я. Інші й досі страждають! Це місис Стрейндж і слуга мого чоловіка, Стівен Блек!

Вона розповіла про холодні примарні бали, які їй довелося зносить, понурі процесії, в яких вона мусила брати участь, і ту дивовижну перепону, що ні їй, ні Стівенові Блеку не дозволяла розповісти про свою скруту.

Кожне нове об’явлення м-р Сеґундус і слуги зустрічали з усе більшим жахом; Чилдермасс сидів і слухав із байдужим виразом на обличчі.

— Треба написати редакторам газет! — викрикнула леді Поул. — Я маю твердий намір вивести їх усіх на чисту воду!

— Кого «всіх»? — поцікавився м-р Сеґундус.

— Магів, звичайно! Стрейнджа і Норрелла!

— Містера Стрейнджа? — затинаючись, перепитав м-р Сеґундус. — Ні-ні, ви помиляєтеся! Моя люба леді Поул, зважте на хвилинку, що ви кажете. Я й слова не скажу на захист містера Норрелла — його зловмисництво проти вас не знає міри! Але ж містер Стрейндж вам нічим не зашкодив, принаймні свідомо. Гріх лежить не на його душі, він сам, скоріше, жертва.

— О! — заперечила леді Поул. — Не скажіть! Поміж них двох він набагато гірший. Своєю недбалістю, своєю холодною чоловічою магією він зрадив найкращу з жінок, свою прекрасну дружину!

Тут підвівся Чилдермасс.

— Куди ви зібралися? — запитав м-р Сеґундус.

— На пошуки Стрейнджа і Норрелла, — відповів той.

— Навіщо? — різко крутнулася в його бік леді Поул. — Застерегти їх? Щоб вони мали змогу приготуватись до жіночої помсти? Як же ці чоловіки покривають один одного!

— Ні, я хочу запропонувати їм свою допомогу, щоби звільнити місис Стрейндж і Стівена Блека.

Ласеллз крокував уперед. Стежина бігла в ліс. На узліссі його зустріла статуя жінки, що тримала в руках вирвані око й серце — усе, як розповідав Чилдермасс. На колючках навколишніх дерев висіли трупи різної міри занепаду. На землі лежав сніг, навкруги було тихо.

За якийсь час він вийшов до вежі. Чомусь Ласеллз уявляв її мудрованою іншосвітною спорудою. «От чесне слово, — подумалося йому, — звичайнісінька, ніби замок на шотландському прикордонні».

На верхівці вежі огником свічки горіло вікно, і в нім маяла тінь спостерігача. Ласеллз помітив те, що пропустив Чилдермасс або про що вирішив змовчати: всі дерева навколо обсіли схожі на змій істоти. В них були важкі обвислі обриси, а одна саме намагалася заковтнути свіжого, м’ясистого на вигляд небіжчика.

Між деревами та струмком він помітив блідого молодика з порожнім поглядом та дрібними краплинками роси на чолі. Ласеллз подумав, що його однострій схожий на форму легкого драгуна з Одинадцятого полку.

І Ласеллз так звернувся до нього:

— Кілька днів тому до вас говорив один наш співвітчизник. Ви кинули йому виклик, а він утік. Чорнявий такий, неприємний тип. Людина нікчемних звичок та низького роду.

Якщо блідий молодик і впізнав Чилдермасса з цього опису, то ніякого знаку не подав. Мертвим голосом він відповів:

— Я — Оборонець Замку вирваних ока і серця. Я викликаю…

— Так-так! — нетерпляче перебив його Ласеллз. — Мені те байдуже. Я прийшов битись. Стерти ганебну пляму, якою знеславив Англію той чоловік своїм боягузтвом.

На ці слова постать у вікні вихилилась із вікна.

Блідий молодик нічого не відповів.

Ласеллз загарчав од гніву:

— Ну, й нехай! Вважайте, якщо хочете, що я маю намір збезчестити й образити цю даму. Мене ні на йоту це не обходить! Пістолі?

Блідий молодик знизав плечима.

Секундантів у них не було, тому Ласеллз розказав молодику, що стрілятимуться вони з двадцяти кроків, які він сам і одміряв на землі.

Вони зайняли свої місця і саме зібралися стріляти, як раптом Ласеллзові майнула думка:

— Заждіть! Як вас звати?

Молодик тупо витріщився на нього:

— Не пам’ятаю.

Вони вистрілили одночасно. Ласеллзові здалося, що в останню мить молодик відвернув свій пістоль і навмисно стріляв у бік. Ласеллзові було байдуже: якщо молодик боягуз, тим краще. Його ж куля з приємною точністю вразила юначі груди. За цією смертю він спостерігав із такою ж цікавістю й вдоволенням, як і тоді, коли убив Дролайта.

Тіло Ласеллз повісив на найближчому терновинні. Потім він розважався, стріляючи по догниваючих трупах та зміях. Цьому приємному заняттю він не встиг приділити й години, як почувся звук копит на лісовій стежині. З протилежного напрямку, тобто зі сторони скоріше Фейрі, а не Англії, на темному коні виїхала темна постать.

Ласеллз крутнувся.

— Я — Оборонець Замку вирваних ока і серця, — почав він…

65

Попіл, перли, ковдра і поцілунок

середина лютого 1817 року

Поки Лукас та інші залишали абатство Гертф’ю, Стівен одягався у своїй спальні на верхньому поверсі будинку на Гарлі-стрит. У Лондоні траплялося чимало дивовиж, але найхимернішим із закутків тогочасного міста була, без сумніву, Стівенова спальня. Вона повнилася дорогоцінними, рідкісними і надзвичайними речами. Якби уряд чи джентльмени, що керують Банком Англії, якось змогли роздобути те, що громадилося в спальні Стівена, то поклали би край усім своїм турботам. Вони сплатили би всі борги Британії, а на решту збудували Лондон наново. Завдяки джентльмену з будяковим волоссям Стівен володів регаліями та коштовностями бозна-яких королівств і гаптованим убранням, що належало колись коптським папам. Горщики на його підвіконні прикрашали не квіти, а оздоблені рубінами й перлами хрести, різьблені прикраси та реліквії давно забутих лицарських орденів. У його невеликій шафці зберігалася частина стелі Сікстинської капели та стегнова кістка баскського святого. Капелюх святого Христофора висів на гачку за дверима, а більшу частину підлоги займала мармурова статуя Лоренцо Медічі роботи Мікеланджело (яка донедавна стояла на надгробку великої людини у Флоренції).

Стівен голився, позираючи у встановлене на коліні Лоренцо Медічі маленьке дзеркало, коли за його плечем з’явився джентльмен.

— Маг повернувся до Англії! — закричав він. — Учора я бачив його на Королівських Шляхах, загорнутого у пітьму, неначе в таємничу мантію! Чого він хоче? Що він планує? О, мені кінець, Стівене! Я це відчуваю! Він прийшов, аби знищити мене!

Стівен похолов. У такому збудженні й тривозі джентльмен був найбільш небезпечним.

— Ми маємо його вбити! — заявив джентльмен.

— Убити його? О ні, сер!

— Чому ж ні? Так ми позбудемося його назавжди! Я магією зв’яжу йому руки, очі і язик, а ти удариш його ножем у саме серце!

Стівен міркував швидко.

— Але сер, його повернення узагалі може не мати до вас жодного стосунку, — припустив він. — Тільки подумайте, скільки у нього ворогів у самій Англії — ворогів серед людей. Може, він повернувся, щоби продовжити свої чвари з кимось із них.

Джентльмен засумнівався. Йому складно було осягнути аргументи, які не стосувалися його власної персони.

— Не думаю, що це імовірно, — зрештою, відказав він.

— Але ж це правда! — продовжив Стівен, почуваючись куди впевненішим. — У газетах і магічних виданнях про нього писали жахливі речі. Подейкують, неначе він убив свою дружину, — і багато хто в це навіть вірить. Якби не те, що з ним зараз відбувається, його би, певно, вже арештували. І всім відомо, що за цими брехнями й вигадками стоїть інший маг. Імовірно, Стрейндж прибув помститися своєму наставнику.

Джентльмен секунду чи дві подивився на Стівена, а тоді зайшовся сміхом. Тепер його настрій покращився настільки ж, наскільки понурим був ще мить тому.

— Нам нічого боятися, Стівене! — задоволено закричав він. — Маги посварилися і тепер ненавидять один одного! Хоча насправді один без одного вони нічого не варті. Яка ж приємна новина! Який же я щасливий, що маю такого порадника, як ти! І так склалося, що саме сьогодні я маю намір вручити тобі дивовижний подарунок — те, про що ти дуже давно мріяв!

— Справді, сер? — зітхнувши, мовив Стівен. — Це надзвичайно приємно.

— Утім, нам усе одно потрібно когось вбити, — заявив джентльмен, хутко повернувшись до попередньої теми. — Сьогодні зранку я аж нетямився, тому хтось має за це померти. Що ти скажеш про старого мага? О ні, зажди! Це допоможе молодшому чарівникові, а нащо воно мені! Може, чоловік леді Поул? Він такий високий, самозакоханий і ставиться до тебе, як до слуги!

— Але ж я і є слуга, сер.

— Тоді короля Англії! Так, це чудовий план! Негайно рушаймо разом до короля Англії. Ти його вб’єш і сам сядеш на королівський трон! Я давав тобі корону, скіпетр і державу, вони в тебе?

— Але закони Великої Британії не дозволяють… — почав Стівен.

— Закони Великої Британії! Та щоб вони скисли! Яка дурниця! Ти уже мав би зрозуміти: закони Великої Британії — це лише хитке втілення марних бажань і мрій людства. За старовинними законами, якими керується мій народ, місце короля посідає той, хто убив свого попередника.

— Але ж сер! Пригадайте, як вам сподобався старий джентльмен, коли ви його зустріли!

— Гмм, щира правда. Але у такій важливій справі я мушу знехтувати особистими почуттями. Біда в тім, що у нас дуже багато ворогів, Стівене! В Англії забагато лихих людей! О, знаю! Треба розпитати в союзників, хто ж наш найбільший ворог з усіх. Треба бути обачними, треба бути хитрими. Треба точно ставити запитання[392]. Я попрошу Північний Вітер і Ранкову Зорю негайно ж перенести нас до того англійця, хто становить для мене найбільшу загрозу! А тоді ми вб’ємо його, хто б це не був. Зауваж, Стівене, що я говорю про власне життя, але я вважаю, що наші з тобою долі так тісно пов’язані, що між ними заледве є різниця. Хто б не загрожував мені, він загрожує і тобі! А тепер візьми корону, скіпетр і державу і попрощайся навіки з місцем, де пізнав рабство! Цілком може статися, що ти більше ніколи його не побачиш!

— Але… — почав Стівен.

Та було вже запізно. Джентльмен здійняв угору довгі білі руки і змахнув ними.

Стівен гадав, що постане перед одним із магів — або ж перед ними обома. Натомість вони з джентльменом опинилися посеред широкого, порожнього вересового пустища, вкритого снігом, який усе падав без упину. З одного боку земля здіймалася вгору, зливаючись із важким синьо-сірим небом; з другого — простягався туманний краєвид з білими пагорбами. Посеред пустища, неподалік височіло одне-єдине дерево — покручений глід. Стівену спало на думку, що дивна місцина дуже схожа на околиці Стеркросс-Голла.

— Що за дивина! — зауважив джентльмен. — Я нікого не бачу, а ти?

— Ні, сер. Нікого, — з полегшенням відказав Стівен. — Повернімося до Лондона.

— Я не розумію… Зачекай-но! Хтось-таки є!

Десь за пів милі від них простягнувся чи то шлях, чи то путівець. По ньому повільно йшов кінь, тягнучи підводу. Порівнявшись із глодом, віз спинився, і з нього зійшла людина. Незнайомець попростував їм назустріч через вересове пустище.

— Чудово! — вигукнув джентльмен. — Зараз ми побачимо нашого найлютішого і наймогутнішого ворога! Надягни корону, Стівене! Нехай він тремтить перед нашою силою і величчю! Чудово! Здійми свій скіпетр! Так, так! Покажи свою державу! Який же чудовий в тебе вигляд! Просто королівський! А тепер, Стівене, оскільки ми ще маємо трохи часу до його приходу… — Джентльмен зиркнув на невеличку постать, що пробиралася віддалік крізь засніжене пустище. — …я маю дещо тобі розповісти. Що сьогодні за день?

— П’ятнадцяте лютого, сер. День святого Антонія[393].

— Ха! Який занудний святий! Що ж, невдовзі в англійців з’явиться кращий привід святкувати п’ятнадцяте лютого, ніж спомини про ченця, який укривав людей від дощу і знаходив їхні загублені наперстки![394]

— Справді, сер? І що ж саме?

— Називання Стівена Блека!

— Даруйте, сер?

— Стівене, я ж казав, що дізнаюся твоє справжнє ім’я!

— Невже? Невже мати справді дала мені ім’я?

— Так, звісно! Усе, як я і думав! Що, звісно, й не дивно, адже я рідко помиляюся в таких речах. Вона дала тобі ім’я своєю рідною мовою. Ім’я, яке вона часто чула від людей свого народу, ще коли була юнкою. Вона назвала тебе, але не сказала це жодній живій душі. Навіть не прошепотіла тобі на вухо, коли ти був іще немовлям. Вона просто не мала часу, бо Смерть викрала її, заскочивши зненацька.

У Стівеновій уяві постала картина: темний, задушливий трюм корабля — його матір, змучена болями пологів і оточена незнайомцями, і він сам — ще крихітне маля. Чи ж вона взагалі знала мову інших людей на борту? Він не міг цього знати. Якою ж самотньою вона, мабуть, почувалася! Тієї миті він би багато віддав, аби мати змогу простягнути до неї руку і втішити, проте їх розділяли усі роки його життя. Стівен відчув, як його серце ще більше озлобилося проти англійців. Лише кілька хвилин тому він намагався переконати джентльмена не вбивати Стрейнджа, але чому його взагалі має бентежити доля якогось англійця? Чому він має перейматися життям будь-кого з цього холодного і безжального народу?

Зітхнувши, Стівен прогнав ці думки і збагнув, що джентльмен досі говорить.

— …Це вельми повчальна історія, що досконало засвідчує усі чесноти, якими я славлюся, а саме: самопожертву, відданість дружбі, шляхетність, проникливість, винахідливість і сміливість.

— Даруйте, сер?

— Історія про те, як я відшукав твоє ім’я, Стівене. І зараз я тобі її розповім! Знай же, що твоя матір померла у трюмі корабля «Пенло»[395], що прямував із Ямайки до Ліверпуля. А тоді, — сухим тоном промовив він, — англійські моряки роздягнули її і викинули тіло в море.

— Ох! — видихнув Стівен.

— Ти розумієш, що через це це твоє ім’я було непросто розшукати. Минуло років тридцять-сорок, і від твоєї матері лишилися тільки чотири речі: крики під час пологів, що ними були просякнуті корабельні дошки; кістки — єдине, що зосталося від її тіла, бо плоть зжерли риби…

— Ох! — знову вигукнув Стівен.

— …рожева бавовняна сукня, яка перейшла у власність одного моряка; і поцілунок, який за два дні до того вкрав у неї капітан. А тепер, — мовив джентльмен, вочевидь, страшенно задоволений собою, — ти побачиш, як розумно і вправно я з’ясував долю кожної її частинки, відновив її — і зміг дізнатися твоє славетне ім’я! Корабель «Пенло» прибув до Ліверпуля, де лихий дід лихого чоловіка леді Поул зійшов на берег зі своїм слугою — який і тримав на руках тебе ще немовлям. Під час наступного рейсу «Пенло» до Літу, що в Шотландії, корабель потрапив у шторм і його потрощило. Уламки прибило до скелястого узбережжя — серед них і дошки, в яких збереглися крики твоєї матері. Один бідак забрав їх, щоби звести стіни і дах у своєму будинку. Я легко знайшов той будинок — він стояв на вітряному узвишші над бурхливим морем. У ньому жило кілька поколінь родини того бідняка — у жахливих злиднях та занепаді. Треба тобі сказати, Стівене, що у дерева впертий і гордий норов; воно відмовляється так просто розповідати усе, що знає, — навіть друзям. Завжди значно легше мати справу з попелом, аніж із самим деревом. Тому я дощенту спалив хату бідака, насипав попіл у пляшку й рушив далі.

— Спалили, сер? Сподіваюся, ніхто не постраждав!

— Ну, дехто таки постраждав. Сильні й молоді вчасно втекли, а старі й слабкі члени родини, жінки з дітьми згоріли насмерть.

— Ох!

— Далі я простежив історію її кісток. Здається, я вже згадував, що її викинули в океан, де через рух течій і надокучливе втручання риб тіло стало кістками, кістки стали порохом, а порох на устричній мілині перетворився на жменьку найдобірніших перлин. Свого часу перлини зібрали і продали паризькому ювелірові, який створив неперевершене намисто з п’яти разків і продав його вродливій французькій графині. Через сім років графиню стратили на гільйотині, а її коштовності, вбрання та особисті речі перейшли до одного революційного чиновника. До недавнього часу той лиходій був мером маленького містечка у долині Луари. Пізно вночі, дочекавшись, коли всі слуги позасинають, він закривався у своїй спальні, вбирався у коштовності, сукні й інші оздоби графині і походжав так перед великим дзеркалом. Саме в такому — вельми кумедному — вигляді я і заскочив його однієї ночі, а тоді задушив на місці — перлинним намистом.

— Ох! — зітхнув Стівен.

— Я забрав перли, кинув жалюгідне тіло додолу і пішов геть. Далі я звернувся до гарненької рожевої сукні твоєї матері. Моряк, який забрав сукню, зберігав її поміж інших речей рік чи два, аж доки не опинився у холодному, злиденному селі під назвою Могила Сурмача на східному узбережжі Америки. Там він зустрів високу, худу жінку, якій і подарував сукню, щоб справити на неї враження. Сукня жінці не пасувала (Стівене, у твоєї матері була приємно округла, жіночна фігура), але їй сподобався колір, тому вона порізала сукню і зшила з її клаптів ковдру, доповнивши іншими дешевими матеріалами. Що було далі з тією жінкою, не дуже цікаво — вона кілька разів виходила заміж, і всіх своїх чоловіків поховала, а до часу, коли я знайшов її, вже стала старою і зморшкуватою. Я зняв ковдру з ліжка, доки вона спала.

— Сер, ви ж її не вбили? — стривожено запитав Стівен.

— Ні, Стівене. Навіщо? Хоча, звісно, то була холодна ніч, снігу намело чотири фути заввишки, а надворі лютував північний вітер. Можливо, вона померла від застуди. Я не знаю. Тож, ми зрештою підходимо до поцілунку і капітана, який його вкрав.

— Ви його вбили, сер?

— Ні, Стівене. І хоча я, без сумніву, так би і вчинив, аби покарати за образу, завдану твоїй вельмишановній матері, та його повісили у місті Валлетта двадцять дев’ять років тому. На щастя, до смерті він устиг перецілувати ще багато інших молодих жінок, тож сила і шляхетність поцілунку твоєї матері передалася їм. Отже, мені треба було знайти їх і добути те, що лишилося від поцілунку твоєї матері.

— Сер, і як же вам це вдалося? — запитав Стівен, боячись, що він і так знає відповідь.

— О, це зовсім не складно: просто жінки мали померли.

— Стільки людей померло, просто щоби я дізнався своє ім’я, — зітхнув Стівен.

— І я б із радістю вбив удвічі — ні, у сто разів, — ні, у сто тисяч разів більше! — така сильна моя любов до тебе, Стівене. З попелу, що був її криками, з перлів, що були її кістками, з ковдри, що була її сукнею, і з магічної есенції її поцілунку я зміг дізнатися твоє ім’я, котре, як найщиріший друг і найшляхетніший доброчинець, зараз тобі… О, а ось і наш ворог! Щойно ми вб’ємо його, я подарую тобі твоє ім’я. Будь обачний, Стівене! Між нами може розпочатися магічний бій. Смію припустити, що я прибиратиму різні подоби — василіска, кривавих кісток, вогняного дощу, етцетера, етцетера, — тому тобі краще трішки відійти!

Незнайомець наблизився. Він був худим, як тріска, і мав хиже яструбине обличчя. Його пальто і сорочка перетворилися на дрантя, а розбиті черевики зяяли дірками.

— Отакої! — невдовзі мовив джентльмен. — Моєму здивуванню немає меж! Стівене, ти коли-небудь раніше бачив цю людину?

— Так, сер. Мушу зізнатися, бачив. Це чоловік із дивним ґанджем, про якого я вам розповідав. Саме він прочитав мені пророцтво. Його звати Вінкулюсом.

— Гарного дня тобі, королю! — мовив Вінкулюс до Стівена. — Хіба ж я не казав тобі, що вирішальний час уже близько? Ось він і настав! Дощ одкриє тобі двері — і ти пройдеш ними! Камені складуть тобі престол — і ти сядеш на нього!

Вінкулюс оглядав Стівена із таємничим задоволенням, неначе корона, держава і скіпетр були справою його рук.

Стівен звернувся до джентльмена:

— Сер, можливо, Вельмишановні Істоти, до яких ви звернулися, помилилися. Можливо, вони перенесли нас не до тієї людини.

— Певно, твоя правда, — погодився джентльмен. — Навряд чи цей волоцюга може загрожувати бодай комусь. А особливо мені. Але коли вже Північний Вітер і Ранкова Зоря подбали про те, щоб перенести нас до нього, то не вбивати його було би виявом неповаги до них.

Дивно, та Вінкулюса, схоже, ці слова нітрохи не вразили. Він розсміявся:

— А ну спробуй, фейрі! Ти дізнаєшся, що мене дуже непросто вбити!

— Та невже? — перепитав джентльмен. — Мушу зізнатися, що, як на мене, немає простішої справи! Та, бачиш, я справжній майстер з убивства різних істот! Я вбивав драконів, топив армії і переконував землетруси й бурі знищити цілі міста! А ти людина. І ти самотній — як і всі люди. Мене ж оточують давні друзі та союзники. Що ти на це скажеш, волоцюго?

Вінкулюс задер брудне підборіддя і зиркнув на джентльмена з надзвичайною зневагою:

— Книга! — відказав він.

То була дуже дивна відповідь. Стівен не міг позбутися думки, що якби Вінкулюс і справді мав якусь книгу, то краще б її продав і купив ліпше пальто.

Джентльмен повернув голову і зосереджено поглянув на далеку смугу білих пагорбів.

— О! — вигукнув він так пронизливо, неначе його вдарили. — О, вони вкрали її в мене! Злодії! Злодії! Англійські злодії!

— Кого, сер?

— Леді Поул! Хтось розбив чари!

— То все магія англійців, фейрі! — закричав Вінкулюс. — Магія англійців повертається!

— Ось бачиш, які вони пихаті, Стівене! — закричав джентльмен і розвернувся, аби кинути на Вінкулюса гнівний погляд. — Бачиш, які підступні наші вороги! Стівене, дай-но мені мотузку!

— Мотузку, сер? Її немає на багато миль навколо, я певен. Може, ми з вами…

— А мотузки-то немає, фейрі! — кепкував Вінкулюс.

Але у повітрі над ними щось коїлося. Переплітаючись зі снігом, сльота зазміїлася у небі і полетіла до Стівена. Йому в руки несподівано впала довга і міцна мотузка.

— Ось так! — тріумфально закричав джентльмен. — Стівене, поглянь! Онде і дерево! Одне-єдине дерево на всьому цьому широкому пустищі — ще й там, де нам потрібно! Англія завжди була мені другом і завжди добре мені служила. Перекинь мотузку через гілку — і повісьмо цього волоцюгу!

Стівен завагався, не знаючи, як завадити новому лиху. Здавалося, що мотузці у його руках урвався терпець, тому вона відстрибнула геть і розділилася рівно навпіл. Одна половина змією підповзла до Вінкулюса і міцно його зв’язала, а друга сама склалася у гарну петлю й звісилася з гілки.

Джентльмен не тямив себе від радості: нагода когось повісити суттєво поліпшила його настрій.

— Танцюєш, волоцюго? — запитав він у Вінкулюса. — Я навчу тебе нових фігур!

А тоді почалося жахіття. Усе відбулося так стрімко, що Стівену не вдалося вхопити мить, щоб утрутитися, чи дібрати доречні слова. Вінкулюс протягом усієї страти поводився дуже дивно. Він ніби так і не збагнув, що ж із ним роблять. Волоцюга більше не промовив ні слова, проте часом обурено кричав, неначе йому завдавали чималих незручностей і його терпець от-от урветься.

Без жодних зусиль джентльмен підняв Вінкулюса і поставив його під петлю. Мотузка сама обплелася навколо шиї волоцюги й рвучко смикнула його вгору; тієї ж миті інша мотузка сповзла з його тіла й охайно лягла на землю.

Вінкулюс безпорадно задриґав ногами у повітрі; його тіло смикалося і звивалося. Як би бідака не хвалився, що його важко вбити, шия зламалася дуже легко — тріск було добре чути на все мовчазне пустище. Вінкулюс дриґнувся ще раз чи два — і все скінчилося.

Стівен, забувши про твердий намір ненавидіти всіх англійців, закрив обличчя долонями і заплакав.

Джентльмен кружляв у танку і співав сам до себе, наче дитина, яку щось особливо потішило. Вдосталь розважившись, він мовив буденним тоном:

— Яке розчарування! Він геть не опирався. Цікаво, хто ж то був?

— Я ж казав вам, сер, — мовив Стівен, втираючи очі. — Це чоловік, що переповів мені пророцтво. У нього ще дивний ґандж на тілі. Наче письмена.

Джентльмен зняв з Вінкулюса пальто, сорочку та шийну хустину.

— Так, і справді! — трохи здивовано мовив він.

Фейрі пошкрябав нігтем маленьке коло на правому плечі Вінкулюса, щоб побачити, чи те зникне. Візерунок нікуди не подівся, і джентльмен втратив до нього інтерес.

— А тепер, — мовив він. — Гайда накладати закляття на леді Поул.

— Закляття, сер! — вигукнув Стівен. — Але навіщо?

— О! Аби вона померла за місяць чи два. Так годиться. Рідко буває, щоб людям, які звільнилися від закляття, дозволяли жити довго — особливо якщо їх зачаровував я! Леді Поул зовсім недалеко, а магів потрібно навчити, що вони не можуть безкарно нам опиратися! Ходімо, Стівене!

66

Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл

середина лютого 1817 року

М-р Норрелл озирнувся і поглянув на коридор, який колись вів із бібліотеки в іншу частину будинку. Якби він був певен, що зможе по ньому дістатися до Ласеллза та слуг, то саме так і зробив би. Але насправді він був переконаний, що Стрейнджева магія просто вертатиме його на одне й те саме місце.

Ізсередини книгозбірні лунали якісь звуки, і м-р Норрелл нажахано стрепенувся. Він почекав, але назустріч йому ніхто не вийшов. За якусь мить він упізнав той звук, адже чув його тисячі разів: так розсерджено скрикував Стрейндж, коли натрапляв на якийсь складний пасаж у книжці. Цей добре знайомий звук, що викликав у пам’яті м-ра Норрелла найщасливіші дні його життя, додав магу сміливості. Він відчинив двері та переступив поріг.

Його одразу приголомшила величезна кількість свічок. Уся кімната аж світилася. Стрейндж не став морочитися пошуками підсвічників і розтикав свічки прямо на столи й полиці. Деякі навіть притулилися на стосах книжок. Бібліотеці явно загрожувала пожежа. Книжки валялися повсюди, на столах і по підлозі. Багато які Стрейндж поклав розкритими, корінцем догори, щоб не згубити потрібне місце.

Молодий маг стояв у дальньому кінці кімнати. Він був набагато худіший, ніж його запам’ятав м-р Норрелл. Голився, вочевидь, не дуже ретельно і за чуприною не стежив. При появі м-ра Норрелла він навіть не підвів погляду.

— Семеро із Нориджа в тисяча сто двадцять четвертому, — прочитав він із книжки, яку саме тримав. — Четверо з Ейсґарта в Йоркширі на Різдво в тисяча сто п’ятдесят першому, двадцять троє в Ексетері в тисяча двісті першому, один із Гедерсейджа в Дербіширі у тисяча двісті сорок третьому — всіх зачаровано й забрано до Фейрі. Він так і не зміг із цим впоратись.

Маг говорив так спокійно, що м-р Норрелл, який, власне, чекав, що Стрейндж негайно спопелить його магічним огнем, навіть озирнувся, чи нема в кімнаті ще когось.

— Перепрошую?

— Джон Ускґласс, — навіть не озираючись відповів Стрейндж. — Він не зміг завадити фейрі викрадали християн. З чого я взяв, ніби подужаю те, що не вдалося йому? — Він іще трохи почитав. — Мені сподобався ваш лабіринт, — знічев’я похвалив він. — За Гікменом?

— Що? Ні. Де Чип.

— Де Чип! Хто б подумав! — Стрейндж уперше подивився в очі своєму вчителю. — Мені він завжди здавався другорядним дослідником без найменшої оригінальної думки.

— Він рідко припадає до вподоби людям, схильним до яскравої магії напоказ, — знервовано промовив м-р Норрелл, не впевнений, чи довго Стрейндж перебуватиме в такому доброзичливому настрої. — Його цікавили лабіринти, магічні переходи, закляття, що їх приводять у дію певні кроки та повороти, — всякі такі речі. Белазіс дуже докладно розписує його магію у своїх «Настановах»… — раптом він затнувся, — …яких ви не бачили. Тут зберігається єдиний примірник. На третій поличці біля вікна. — Він показав на неї пальцем і побачив, що та поличка вже спорожніла. — Або, може, на підлозі, — припустив він. — У тій купі.

— Скоро гляну, — запевнив Стрейндж.

— Ваш власний лабіринт теж вийшов нівроку, — промовив м-р Норрелл. — Я пів ночі намагався з нього вибратись.

— А, — відмахнувся Стрейндж, — я вчинив, як зазвичай: повторив ваш і трошки його вдосконалив. Багато часу збігло?

— Перепрошую?

— Давно я в Темряві?

— Від початку грудня.

— А зараз який місяць?

— Лютий.

— Три місяці! — вигукнув Стрейндж. — Три місяці! А мені здавалося, кілька років — не менше!

М-р Норрелл часто уявляв собі цю розмову. І щоразу Стрейндж поставав у його думках сердитим і мстивим магом, якому він на своє виправдання протиставляє вагомі аргументи. Тепер же, коли вони нарешті зустрілись, його спантеличувала Стрейнджева безтурботність. І притлумлений біль, який м-р Норрелл давно відчував у своїй здрібнілій, зморщеній душі, знову повернувся й відростив пазурі. В м-ра Норрелла затремтіли руки.

— Я був вашим ворогом! — вибухнув він. — Я знищив вашу книгу, всі примірники, як не рахувати мого! Я звів на вас наклеп і плів змову! Ласеллз із Дролайтом усім розказали, нібито ви вбили свою дружину! І я це дозволив!

— Так, — підтвердив Стрейндж.

— Але ж це жахливі злочини! Чому ви не сердитеся?

Здавалося, Стрейндж дійшов висновку, що це розумне питання. На хвилину він замислився.

— Думаю, це тому, що від часу нашої останньої зустрічі я побував багато чим. Я був деревами й ріками, горами і камінням. Я промовляв до зір, і землі, і вітру. Неможливо пропустити крізь себе всю англійську магію і все ще залишатися собою. Кажете, я мав би сердитися?

М-р Норрелл кивнув.

Стрейндж подарував йому свою стару, іронічну посмішку:

— Тоді втіштеся! Смію припустити, я ще буду сердитись. Із часом.

— І все ви це зробили тільки для того, щоб дошкулити мені?

— Дошкулити вам? — приголомшено перепитав Стрейндж. — Ні! Я це зробив задля порятунку дружини!

Запала пауза, під час якої м-р Норрелл просто не здатен був дивитися Стрейнджеві в очі.

— Що вам потрібно від мене? — тихо запитав він.

— Те, що й завжди — ваша допомога.

— Щоб зняти закляття?

— Так.

М-р Норрелл замислився.

— Це буває найлегше зробити в соту річницю закляття, — промовив він. — Існує кілька обрядів і процедур…

— Дякую, — відповів Стрейндж майже зі своїм колишнім сарказмом, — але я сподівався на якусь пораду з негайною дією.

— Смерть особи, яка наклала закляття, розриває всі її домовленості й закляття, проте…

— О, так! Нівроку! — завзято перебив його Стрейндж. — Смерть! Я часто міркував про це у Венеції. Коли вже мені допомагає вся англійська магія, то й убити його я міг би в дуже багато способів. Скинути з велетенської висоти. Спопелити ударами блискавиці. Здійняти гори й поховати його під ними. Якби на кону стояла моя свобода, я б неодмінно спробував щось із цього. Але йдеться не про мою свободу — Арабеллину! Та якщо я зазнаю невдачі, якщо мене вб’ють, її доля лишиться незмінна довіку. Тому я думав і думав. І придумав, що в цілому світі — в усіх світах, що будь-коли існували! — є тільки одна людина, яка знає, як здолати мого ворога. Одна людина, здатна допомогти мені порадою й підказати, що робити далі. І я усвідомив, що настав час поговорити з нею.

М-р Норрелл збентежився, як іще ніколи раніше.

— О! Та ж мушу зізнатися, що більше не вважаю себе вищим за вас. Це правда, що я краще начитаний, і я залюбки допоможу вам чим зможу, але немає ніяких гарантій, що мені це вдасться краще, ніж вам.

Стрейндж насупився.

— Що? Про що ви говорите? Я не вас мав на увазі! Я говорив про Джона Ускґласса. Мені потрібна ваша допомога, щоб викликати Джона Ускґласса.

М-р Норрелл важко дихав. Навіть повітря бриніло, ніби лунала якась дуже низька нота. Він мало не з болем відчував навколишню темряву, нові зорі над головою й тишу завмерлих годинників. Ніби Одна Чорна Мить розтягнулася до нескінченності й гнітила його, душила. В таку Мить дуже просто повірити, ніби Джон Ускґласс зовсім поруч, на відстані одного закляття; глибокі тіні в далеких закутах кімнати були складками його мантії; дим од згасаючих свічок був геральдичним наметом із круків на його шоломі.

А от на Стрейнджа такі віковічні страхи, здається, не тиснули. Криво всміхаючись, він ледь-ледь подався уперед:

— Нумо, містере Норрелле, — прошепотів він. — Працювати на лорда Ліверпуля дуже нудно. Невже ви самі цього не відчуваєте? Хай інші маги накладають захисні закляття на прибережні скелі й взмор’я. Невдовзі їх буде більш ніж достатньо для цього! А ми з вами займемося чимось надзвичайним!

І знову запанувала тиша.

— Ви боїтеся, — невдоволено відкинувся назад Стрейндж.

— Боюся! — вибухнув Норрелл. — Звісно, я боюся! Сама думка про це — божевілля, справдешнє божевілля! Але я заперечую не тому. Просто нічого не вийде. Що б ви не думали здобути, воно не спрацює. Навіть якщо нам вдасться викликати його (а це цілком реально, якщо за справу візьмемося ми разом, ви і я), то його допомога буде геть не такою, як ви її собі уявляєте. Королі не вдовольняють пусту цікавість, а цей Король — особливо.

— Це що ви назвали пустою цікавістю?.. — почав був Стрейндж.

— Ні-ні! — поквапився перебити його м-р Норрелл. — Я нічого не називав. Я просто кажу, яким ваше нещастя постане в його очах. Яке йому діло до двох пропащих жінок? Ви думаєте про Джона Ускґласса як про звичайну людину. Таку, як ви чи я. А його виховали фейрі. Він виріс у Фейрі. Звичаї бругів для нього цілком природні, а в багатьох бругах жили полонені християни. Він і сам із них. Нічого надзвичайного у вашім нещасті він не побачить. Він не зрозуміє.

— Тоді я все йому поясню. Містере Норрелле, заради порятунку дружини я змінив усю Англію. Я змінив увесь світ. І я не спинюся перед тим, аби викликати ще одну людину. Нехай навіть таку грандіозну. Ну ж бо, сер! Безглуздо сперечатися про це. Найперше його треба призвати сюди. З чого почнемо?

М-р Норрелл зітхнув.

— Це не схоже на будь-яке інше закляття виклику. Будь-яка магія, пов’язана із Джоном Ускґлассом, обіцяє певні труднощі.

— Які, наприклад?

— Ну, почнімо з того, що ми навіть не знаємо, як його назвати. Закляття виклику потребують від мага особливої точності. А всі ті імена, якими звуть Джона Ускґласса, насправді йому не належать. Усі перекази сходяться на тому, що його викрали до Фейрі ще до хрещення, тому в бругу він жив безіменним дитям. Сам себе він часто так і називав: «безіменний раб». Фейрі, звичайно, дали йому ім’я на власний розсуд, та він його відкинув, коли повернувся в Англію. Що ж до титулатури — Король Крук, Чорний Король, Король Півночі — це все назви, які йому присвоїв народ, а не він сам.

— Так-так! — нетерпляче проказав Стрейндж. — Мені все це відомо! Але ж «Джон Ускґласс» — це його справжнє ім’я?

— Ет! У жодному разі! Так звали молодого норманського аристократа, котрий загинув, здається, в тисяча дев’яносто сьомому році. Король — наш Джон Ускґласс — заявив, що доводиться йому сином, але багато хто ставив під сумнів їхній родинний зв’язок. Особисто я не думаю, що ця мішанина імен і титулів випадкова. Король знав, що завжди приваблюватиме до себе погляди магів, а тому захистився в такий спосіб від їхньої дошкульної магії і навмисне вніс цим сум’яття в їхнє чарування.

— То що ж я маю робити? — клацнув пальцями Стрейндж. — Порадьте мені щось!

М-р Норрелл закліпав дрібними очима. Він не звик думати так швидко.

— Якщо скористатися звичайним англійським закляттям виклику — а я би наполегливо його рекомендував, бо нічого не придумали, — то можна змусити його складники відшукати об’єкт замість нас. Знадобляться нам гонець, шлях і рата на щастя[396]. Якщо ми оберемо знаряддя, які вже знають Короля, і знають його добре, то байдуже, зможемо ми його правильно назвати чи ні, вони однаково його відшукають, приведуть його до нас і зобов’яжуть навіть без нашої участі! Розумієте?

Попри свій переляк, можливість зайнятися магією (новою магією!) разом із м-ром Стрейнджем неабияк пожвавила м-ра Норрелла.

— Ні, — зізнався Стрейндж, — не розумію.

— Дивіться, цей будинок зведено на землях Короля, із каміння королівського абатства. Проз нього тече річка — не далі, ніж за сотню кроків від цієї кімнати; ця річка часто носила на своїх водах короля в його човні. У моєму саду ростуть груша та яблуня — прямі нащадки насінин, що їх Король виплюнув якого-небудь літнього вечора в абатськім саду. Нехай старе каміння цього абатства послужить нашим гінцем, нехай ріка послужить нашим шляхом, нехай груші та яблука із цих дерев, що дозріють цього року, послужать нашою ратою. Тоді можна буде просто назвати його «Королем». Це каміння, ця ріка і ці дерева ніякого іншого просто не знають!

— Добре, — погодився Стрейндж. — А яке заклинання ви порадите? Є щось у Белазіса?

— Так. Аж три.

— Варто ними скористатися?

— Та ні. — М-р Норрелл висунув шухляду і дістав аркуш паперу. — Це найкраще з мені відомих. Я не надто звичний до заклинань виклику, та якби послуговувався ними, вдавався би тільки до цього. — І він передав аркуш Стрейнджу.

Папір вкривав дрібний каліграфічний почерк м-ра Норрелла. Нагорі було написано: «Заклинання виклику, що його розробив м-р Стрейндж».

— Ви скористалися ним для зустрічі з Марією Абсалом[397], — пояснив Норрелл. — Я трохи підправив його. Викинув флорілеґій, який ви переписали слово в слово із Ормскірка. Ви же знаєте, я взагалі не дуже шаную флорілеґії, а цей — геть безглуздий. Додав епітому збереження й спасіння, а також скімер супліки, хоча не впевнений, чи допоможе нам хоч щось із цього[398].

— Тепер це вже настільки ж ваше творіння, як і моє, — зауважив Стрейндж, і в його голосі не вчувалося ані найменшого сліду суперництва чи образи.

— Ні-ні, — наполіг м-р Норрелл. — Основа вся ваша, я тільки підправив по краях.

— Гаразд. То ми готові чи ні?

— Ще одне.

— Що?

— Є деякі застереження, яких вимагає безпека місис Стрейндж, — пояснив м-р Норрелл.

Стрейндж звернув на нього такий погляд, ніби вважав його турботи про безпеку місис Стрейндж трохи запізнілими. Та м-р Норрелл уже поквапився до книжкової шафи, аби дістати грубезний том, тож нічого не помітив.

— Потрібне закляття є в «Liber Novus» Честона. Так! Ось воно! Необхідно прокласти магічний шлях і відчинити двері для місис Стрейндж, щоб вона змогла безпечно покинути Фейрі. В іншому разі вона може лишитись там назавжди, і в нас століття підуть на її пошуки.

— А, ви про це! — відмахнувся Стрейндж. — Я вже все зробив. І призначив брамника, який її зустріне на виході. Все готове.

Він узяв найменший згарок, встромив його у підсвічник і запалив[399]. Потім заходився читати закляття. Він назвав каміння абатства гінцями, яким велено відшукати Короля. Він назвав ріку шляхом, яким Король має явитися. А яблука й груші з нового врожаю в саду м-ра Норрелла він назвав ратою, яку отримає Король.

Полум’я свічки затріпотіло й згасло…

…і тієї миті…

…тієї миті всю кімнату заполонили круки. В повітрі, неначе змахи великих рук, залопотіли чорні крила, заславши Стрейнджу очі буйним чорним огнем. Зусібіч його били крила й пазурі. Крячання й кавкання оглушали. Круки билися об стіни, вікна й об самого Стрейнжда. Маг закрив голову руками й упав ниць. Шум і биття крил іще тривали якийсь час.

А потім, умить ока, все зникло і в кімнаті запанувала тиша.

Всі свічки згасли. Стрейндж перекотився на спину, але поки що міг тільки дивитися перед собою в Темряву.

— Містере Норрелле? — нарешті гукнув він.

Йому ніхто не відповів.

Він підвівся в кромішній пітьмі. Навпомацки знайшов бібліотечний стіл і перевернуту свічку на ньому. Дістав кресало з кишені й запалив огонь.

Піднявши свічку трохи вище, він побачив, що в кімнаті панує страшенний хаос і безлад. На полицях не лишилося жодної книжки. Столи й драбинки лежали перевернуті. Кілька гарних стільців перетворилися на дрова для каміна. Все навколо вкривав густий шар крукового пір’я, наче випав чорний сніг.

Норрелл чи то лежав, чи то сидів на підлозі, спершись на стіл. В нього були розплющені очі, але дивився він у порожнечу. Стрейндж поводив свічкою перед його обличчям.

— Містере Норрелле? — повторив він.

Той приголомшено прошепотів:

— Гадаю, можна вважати, що його увагу ми привернули.

— Ваша правда, сер. Ви розумієте, що сталося?

Усе ще напошепки м-р Норрелл відповів:

— Усі книжки перетворилися на круків. Я саме дивився на «Фонтан серця» Г’ю Понтіфекса і бачив, як вона перемінилася. Знаєте, а він же часто вдавався до цього — до чорного пернатого хаосу. З дитинства читав про таке. І це ж треба, містере Стрейндже, — я дожив до того, щоб побачити на власні очі! Дожив, щоб побачити його! Мовою ші, мовою його дитинства, в нього є окрема назва, але її втрачено[400]. — Раптом він ухопив Стрейнджа за руку: — Книжки цілі?

Стрейндж підібрав одну з-під ніг. Обтрусив із неї крукове пір’я і глянув на заголовок: «Сім дверей і сорок два ключі» Пірса Руссіньйоля. Розгорнув її і взявся читати:

— «…і знайдете там дивну країну, схожу на шахівницю, що в ній перемежовано голі скелі й пишні сади, чагарникове пустище та лани з остюкуватим колоссям, луки заливні й пустелі. І в країні цій бог усіх магів, Тричінайвищий Гермес[401], постановив варту на всіх брамах і на всіх мостах: де барана, а де змія…» Так і було раніше? — пойнятий сумнівом, уточнив він.

М-р Норрелл кивнув. Він дістав носовичка й витер з обличчя кров.

Обидва маги сиділи на підлозі посеред розкиданих книжок та пір’я, і якийсь час мовчали. Їхній світ змалів до світляного кола, окресленого жеврінням згарка.

Нарешті Стрейндж промовив:

— Як близько він мав бути до нас, щоб йому вдалася така магія?

— Джон Ускґласс? Наскільки мені відомо, то й хоч би за сотню світів звідси. Хоч би й із самісінького Пекла.

— Хай там як, а варто спробувати дізнатись, еге ж?

— Хіба?

— Ну, наприклад, якби ми з’ясували, що він десь поруч, то… — Стрейндж на хвильку замислився, — можна було би вирушити йому назустріч.

— Ну, гаразд, — зітхнув Норрелл, і словами і виглядом своїм підкреслюючи марність надій.

Найперше — і власне, єдине — потрібне для закляття пошуку — це срібний таріль із водою. В абатстві Гертф’ю таріль м-ра Норрелла завжди стояв на маленькому столику в кутку кімнати, але зараз стіл перекинули несамовиті круки, та й тареля ніде не було видно. Маги трохи пошукали його і незабаром знайшли посудину, що лежала догори дриґом у каміні під пір’ям та мокрими сторінками, видертими із книжок.

— Нам потрібна вода, — промовив Норрелл. — Мені її завжди носив з ріки Лукас. Бистра вода завжди найкраще підходить для заклять пошуку, а потічок у Гертф’ю швидкий навіть улітку. Сходжу по неї.

Щоправда, м-р Норрелл не звик самотужки робити будь-що, тому з будинку він вийшов не одразу. Він постояв на моріжку і роздивлявся зірки, яких ніколи раніше не бачив. У нього не складалося враження, наче він перебував усередині Стовпа Темряви в самому центрі Йоркширу; радше навпаки — це решта світу поділася кудись, а вони зі Стрейнджем залишилися на одинокому острові чи мисі. Ця думка його збентежила значно менше, ніж можна було очікувати. Він і раніше не надто переймався рештою світу, тому до втрати поставився по-філософськи.

При березі він став навколішки на мерзлій траві й набрав води у таріль. Із глибини на нього дивилися невідомі зорі. Маг знову підвівся (трохи заточившись од незвичної вправи) й аж захлинувся від магії навколо: такої потужної він ще ніколи не відчував. Якби хтось його попросив описати, що саме коїться, він би сказав, що весь Йоркшир немовбито вивернули назовні. Якусь мить він навіть не міг зрозуміти, в якій стороні будинок. Він повернувся, перечепився й наткнувся на Стрейнджа, котрий чомусь опинився одразу за ним.

— Я думав, ви збиралися сидіти в бібліотеці! — здивовано промовив він.

Стрейндж витріщився на нього:

— А я й сидів у бібліотеці! Ось я читаю Ґуберового «Воротаря Аполлона», а ось я вже стою перед вами!

— То ви не йшли за мною? — уточнив Норрелл.

— Ні, звичайно ж, ні! Що відбувається? І, заради всього святого, чому ви так довго ходите?

— Не міг знайти сурдут, — зніяковіло зізнався Норрелл. — Не знав, куди його поклав Лукас.

Стрейндж повів бровою, зітхнув і проказав:

— Гадаю, ви відчули те саме, що і я? Перш ніж мене перенесло сюди, я відчув, ніби все на світі перемішалося: і вітри, і води, і вогонь.

— Так, — погодився Норрелл.

— А ще — слабкий аромат дикого зілля й узгір’їв?

— Так, — погодився Норрелл.

— Магія фейрі?

— Ох! — видихнув Норрелл. — Безсумнівно! Це частина того самого закляття, що ув’язнило вас у Вічній Темряві. — Він озирнувся: — А велика вона?

— Хто?

— Ця Темрява.

— Мені важко сказати напевно, бо вона скрізь мене переслідує. Але інші люди мені розповідали, що вона повністю покривала парафію, де я жив у Венеції. Скажімо, пів акра?

— Пів акра! А ну, постійте тут!

М-р Норрел поставив таріль із водою на мерзлу землю й рушив до мосту. Невдовзі вже виднілася тільки його сіра перука. В зорянім світлі він найбільше нагадував кам’яну черепашку, яка повільно кудись повзе.

Світ знову крутнувся, і раптом обидва маги уже стояли на містку через річку Гертф’ю.

— Що в дідька… — почав був Стрейндж.

— Бачте? — похмуро проказав Норрелл. — Закляття не дозволяє нам віддалятися одне від одного. Я тепер теж у його полоні. Смію сказати, оце вам гарний приклад прикрої неточності фейрі та їхньої магії. Вас зачарували недбало. Мабуть, назвали просто англійським магом або іншим якимсь неоднозначним словом, і тепер закляття, яке він збирався накласти тільки на вас, ловить усіх англійських магів, що трапляються по дорозі!

— Ет! — промовив Стрейндж. Більше він нічого не сказав, та й що тут скажеш.

М-р Норрелл рушив до будинку.

— Хай там як, містере Стрейндже, — говорив він на ходу, — а це прекрасна ілюстрація того, наскільки важливо зберігати якнайбільшу точність імен, накладаючи закляття!

За його спиною Стрейндж звів очі до неба.

У бібліотеці вони поставили на стіл срібний таріль з водою.

Дуже дивно, але відкриття, що тепер він ув’язнений у Вічній Темряві разом із м-ром Стрейнджем, скоріше збадьорило м-ра Норрелла, ніж засмутило. Він жваво нагадав Стрейнджеві, що вони досі не знають, як саме назвати Джона Ускґласса, а без цього відшукати Короля — в магічний спосіб чи ні — буде вкрай важко.

Підперши підборіддя руками, Стрейндж похмуро дивився на нього.

— Спробуйте просто Джона Ускґласса.

Тож Норрелл наклав закляття, промовив ім’я Джона Ускґласса, і почав шукати. Мерехтливими сріблястими лініями він поділив поверхню води на чверті, назвавши їх кожну: Небеса, Пекло, Земля й Фейрі. І вмить голубувата цятка заіскрилась у тій частині, що відповідала Землі.

— Ось! — Стрейндж аж підскочив, тріумфуючи. — Дивіться, сер! Не завжди все так складно, як вам здається.

Норрелл торкнувся цієї чверті, й лінії зникли. Він знову їх прокреслив і перейменував:

— Англія, Шотландія, Ірландія, Деінде.

Світляна іскорка з’явилася в Англії. Маг знову торкнувся води, накреслив нові поділки й перевірив результат. Так він і продовжував, щораз уточнюючи заклинання. І незмінно з’являлася іскорка.

Раптом він тихо щось вигукнув.

— Що там? — запитав Стрейндж.

Зачудованим тоном Норрелл йому відповів:

— Здається, нам усе ж таки це вдалося! Магія каже, він тут. У Йоркширі!

67

Дерево глоду

лютий 1817 року

Чилдермасс їхав через вересовий пустир. Попереду виднівся покручений, самотній глід, з якого звисало тіло. З нього здерли пальто й сорочку, тому в смерті покійник відкрив усе те, що без сумніву, за життя ховав: його шкіра була дивним чином спотворена. Груди, спину та руки вкривали мудровані сині письмена. Їх було так багато, що шкіра нещасного видавалася радше синьою, ніж білою.

Під’їжджаючи до дерева, Чилдермасс думав, чи то не вбивця так розписав тіло. Коли він ще був моряком, то чув історії про країни, де перед стратою зізнання злочинців записували різними жахливими способами на їхніх тілах. Віддалік здавалося, що написи нанесено на шкіру, але наблизившись, Чилдермасс помітив, що письмена — під шкірою.

Чилдермасс зліз із коня і повернув покійника так, щоби побачити обличчя. Воно потемніло й опухло, а вибалушені очі налилися кров’ю. Чилдермасс довго дивився на труп, аж поки не розгледів у спотвореному лиці знайомі риси.

— Вінкулюс.

Діставши кишенькового ножа, Чилдермасс перерізав мотузку і опустив покійника на землю. Потім стягнув з нього черевики та штани й заходився вивчати тіло: гола двонога істота[402] посеред зимового пустища.

Дивні письмена вкривали кожен дюйм Вінкулюсової шкіри за винятком обличчя, рук, сороміцьких місць та стоп. Він скидався на синьошкіру людину в білих рукавичках і білій масці. Чим довше Чилдермасс дивився на Вінкулюса, тим сильніше відчував, що ці письмена щось означають.

— Це королівське письмо! — зрештою мовив він. — Це книжка Роберта Файндгелма.

Якраз тоді посипав густий крижаний сніг і вітер став іще дужчим.

Чилдермасс подумав про Стрейнджа і Норрелла, які були за двадцять миль звідси, і голосно розреготався. Яка різниця, хто читає книжки в Гертф’ю? Найцінніша книжка лежала зараз перед ним серед снігу та вітру — гола й мертва.

— Отже, це випало мені? «Найбільша слава й найбільший тягар людини в нашу добу».

Наразі це був радше тягар, ніж слава. Книга мала напрочуд незручну форму. Чилдермасс не знав, коли помер Вінкулюс і коли його тіло почне гнити. Що робити? Він міг би перекинути труп через коня. Але людям, яких він може зустріти на дорозі, важко буде пояснити, навіщо йому мертвий шибеник. Він міг сховати тіло й пошукати по коня й підводу. Та скільки часу на це знадобиться? А що як тим часом хтось знайде і забере тіло? В Йорку є лікарі, які платять за трупи, не ставлячи зайвих запитань.

«Я можу накласти закляття приховування», — подумав Чилдермасс.

Воно би, звісно, приховало мертвого Вінкулюса від людського ока, але є ще собаки, лисиці та круки. Відомою Чилдермассу магією їх не обманеш. Книгу вже одного разу з’їли. Чилдермасс не хотів більше ризикувати.

Вочевидь, з книжки треба було зняти копію, але нотатник, перо й чорнила лишилися на столі в Пітьмі абатства Гертф’ю. Що ж тоді робити? Чилдермасс міг нашкрябати письмена на замерзлій землі патиком — але яке з того пуття? Якби тут росли дерева, він би розпалив багаття, а тоді нашкрябав текст вуглиною на обдертій корі. Але поряд стримів тільки покручений глід.

Чилдермасс поглянув на свій кишеньковий ніж. Може, йому вдасться перенести книгу на власне тіло? Цей план мав низку переваг. По-перше, хто сказав, що положення символів на тілі Вінкулюса не має певного значення? Що як, чим ближче текст до голови, тим він важливіший? Все можливо. По-друге, так він зможе надійно зберегти таємницю книжки. Йому не доведеться перейматися, що її вкрадуть. Чи показувати книгу Стрейнджу або Норреллу, Чилдермасс ще не вирішив.

Однак мудровані письмена були нанесені на шкіру Вінкулюса дуже щільно. Навіть, якщо Чилдермассові вдасться ножем точно перенести на власне тіло усі ці дрібні точки, кола та закрути — а він у тому вельми сумнівався, — чи будуть порізи достатньо глибокими, щоб лишитися назавжди?

Чилдермасс зняв пальто і сурдут. Тоді відчепив від сорочки манжету і закотив рукав. На пробу він вирізав на внутрішньому боці такий само знак, що й у Вінкулюса. Результат не тішив — виступило багато крові, через яку неможливо було розібрати, що саме він зробив, а від болю йому паморочилося в голові.

«Я можу пожертвувати кров’ю заради такої мети. Але писати доведеться так багато, що це мене вб’є. Окрім того, як я, в біса, копіюватиму написи зі спини? Перекину його через коня, а коли хтось зачепить мене, стрілятиму, якщо треба буде. Ось такий план. Не дуже гарний, але все ж таки план». Чилдермасс знову вдягнув сурдут і пальто.

Бровар щипав неподалік суху траву, з якої вітер здмухнув сніг. Чилдермасс підійшов до нього. Із валізи він дістав міцну довгу мотузку та скриньку з пістолями. Він вклав у них кулі й насипав пороху на поличку.

Потім Чилдермасс озирнувся, аби переконатися, що з тілом нічого не сталося. Хтось — якийсь чоловік — схилився над Вінкулюсом. Чилдермасс сховав пістолі в кишені пальта і з криком побіг назад.

Чоловік у чорних черевиках та чорному дорожньому плащі присів на засніжену землю поряд із Вінкулюсом. На якусь мить Чилдермассу здалося, що це Стрейндж, але чоловік був трохи нижчим та худорлявішим за мага. Одяг він мав дорогий і модний. Однак його пряме темне волосся було значно довшим, ніж годилося модному джентльмену, і робило чоловіка схожим на методистського проповідника чи романтичного поета.

«Я його знаю, — подумав Чилдермасс. — Він маг. Я дуже добре його знаю. Тільки от чому я не можу пригадати його імені?»

Вголос він сказав:

— Це мій труп, сер! Облиште його!

Чоловік звів очі.

— Твій, Джоне Чилдермассе? — з легкою іронією запитав він. — А я гадав, що мій.

Дивно, але попри одяг та владний вигляд чоловіка, його мова звучала грубо навіть для Чилдермассового вуха. У нього був північний акцент — безперечно, північний, — але Чилдермасс не міг розібрати, який саме. Так могли говорити в Нортумбрії, але в цій говірці вчувалося щось іще — можливо, дрібка мови холодних країн, що лежать за Північним Морем? Та ще дивнішими були виразні нотки французької вимови.

— Тоді ви помиляєтеся, — Чилдермасс підняв пістолі. — Я застрелю вас, якщо доведеться, сер. Але я б не хотів цього. Лишіть тіло мені та йдіть своєю дорогою.

Чоловік мовчав. Він іще трохи пороздивлявся Чилдермасса, а тоді наче знудився його товариством і відвернувся — далі вивчати тіло.

Чилдермасс роззирнувся в пошуках коня чи карети — чогось, що вказувало би, звідки тут взявся цей чоловік. Посеред дикого пустища не було нічого, окрім двох чоловіків, мерця та дерева глоду.

«Але десь же тут має стояти карета, — подумав Чилдермасс. — Ні на його плащі, ні на черевиках майже немає бруду. Він ніби щойно відпустив свого камердинера. Де його слуги?»

Думка геть не тішила. Чилдермасс не сумнівався, що легко впорається з цим худим і блідим поетом (чи хто там він є), але якщо втрутяться кучер та двоє-троє кремезних слуг…

— Сер, тутешні землі належать вам? — запитав Чилдермасс.

— Так.

— Де ваш кінь? Карета? Слуги?

— У мене немає коня, Джоне Чилдермассе. У мене немає карети. І тут є тільки один мій слуга.

— Де?

Не підводячи погляду, чоловік простягнув руку і вказав худим білим пальцем.

Здивований Чилдермасс обернувся. Нікого. Лише вітер гуляв поміж засніженого купиння. Що він має на увазі? Він говорить про вітер чи сніг? Чилдермасс чув, що середньовічні маги вважали своїми слугами всякі природні стихії. Раптом його осяяло розуміння.

— Що? Ні, сер, ви помиляєтеся! Я не ваш слуга.

— Трьох днів не минуло, як ти вихвалявся цим, — промовив чоловік.

Лише одна людина мала право називатися господарем Чилдермасса. Чи не міг це бути — якимось незбагненним чином — Норрелл? Котрась його іпостась? В минулому маги часом поставали у різних подобах, які втілювали певну рису їхнього характеру. Чилдермасс замислився, яка риса характеру Ґілберта Норрелла могла раптом об’явитися у вигляді блідого вродливого чоловіка з дивною говіркою та ореолом владності. Останнім часом трапилося багато дуже дивних речей, але це було найдивніше.

— Сер! — закричав Чилдермасс. — Я вас попередив! Облиште тіло!

Чоловік іще нижче схилився над трупом Вінкулюса. Він вийняв щось у себе з рота — крихітну перлину, що ледь світилася рожево-срібним — і поклав її Вінкулюсу до рота. Труп здригнувся. Так не смикається хворий, так не здригається здоровий — радше так тремтить гола береза, яка стрічає перший подих весни.

— Відійдіть від тіла, сер! — закричав Чилдермасс. — Востаннє кажу!

Чоловік у його бік навіть не глянув. Пучкою пальця він провів по Вінкулюсу так, наче щось на ньому писав.

Чилдермасс спрямував правий пістоль на ліве плече чоловіка. Він лише хотів його налякати. Пістоль легко вистрілив; з’явилася хмарка диму, поличка запахла димом; дуло плюнуло димом та іскрами. Проте свинець відмовився влучати в ціль. Куля застигла в повітрі, ніби уві сні. Вона закрутилася, роздулася і стала міняти форму. Раптом у неї виросли крила, і, обернувшись на чубату чайку, куля полетіла геть. В ту ж мить думки Чилдермасса стали спокійними та непорушними, немов камінь.

Чоловік провів пальцем по Вінкулюсу, і всі візерунки та символи попливли й закрутилися так, наче їх писали по воді. Так тривало, доки чоловік не вдовольнився. Тоді він зупинив цей рух і підвівся.

— Ти помиляєшся. Він не мертвий.

Чоловік став впритул до Чилдермасса. З певною врочистістю — як батько, що хоче втерти лице дитині, — він лизнув палець і накреслив якісь символи на повіках, губах та довкола Чилдермассового серця. Потім стукнув Чилдермасса по лівій руці — і пістоль впав на землю. Чоловік накреслив ще один символ на Чилдермассовій долоні. Він уже збирався йти, але йому ніби майнула запізніла думка, і він повернувся, щоб завершальним рухом щось накреслити на порізаній щоці Чилдермасса.

Вітер підхопив сніг, закручуючи у вир. Бровар стривожено захропів. Якусь мить сніг та тіні ще тримали обриси худорлявого, чорнявого чоловіка у дорожньому плащі й черевиках. А потім видіння зникло.

Чилдермасс покліпав очима.

— Де це я блукаю? — роздратовано спитав він. — І чому я вирішив побалакати сам із собою? Немає часу літати у хмарах!

Він відчув запах пороху. Один із його пістолів лежав у снігу. Коли Чилдермасс його підняв, той був таким гарячим, наче з нього щойно стріляли. Незвична річ, але здивуватися Чилдермасс не встиг — якийсь звук змусив його підвести погляд.

Вінкулюс підводився з землі. Він робив це недолугими ривками, наче новонароджений, який ще не знає, навіщо йому кінцівки. Волоцюга трохи постояв; тіло його хиталось, а голова тіпалася з боку в бік. Тоді Вінкулюс роззявив рота і закричав на Чилдермасса. Але те, що вилетіло з його рота, взагалі не було схожим на крик — лише пуста оболонка звуку без плоті чи кісток.

Безперечно, нічого дивнішого Чилдермасс за все життя не бачив: голий синій чоловік із налитими кров’ю очима беззвучно кричить посеред вкритого снігом пустища. Це було настільки незвично, що Чилдермасс аж ненадовго розгубився. Він хотів спершу скористатися закляттям, яке Жіль де Марстон назвав «відновленням загубленого спокою», але потім придумав дещо краще. Він дістав кларет, який йому подарував Лукас, і показав Вінкулюсу. Той заспокоївся і прикипів поглядом до пляшки.

За чверть години вони сиділи на купинні під глодом: снідали кларетом та жменею яблук. Вінкулюс вдягнув сорочку і штани та загорнувся в попону, що належала Бровареві. Він на диво швидко очуняв після повішання. Очі його досі були червоні від крові, але вже не вселяли такий жах, як раніше. Говорив він хоч і хрипло, постійно перериваючись на напади лютого кашлю, та все ж зрозуміло.

— Хтось намагався тебе повісити, — повідомив Чилдермасс. — Не знаю, хто й чому. На щастя, я знайшов тебе вчасно і перерізав мотузку.

Промовивши це, Чилдермасс відчув, як йому муляє тьмяне питання. Подумки він бачив перед собою мертвого Вінкулюса, який лежав на землі, і тонку, білу руку, яка вказувала на нього. Хто ж то був? Спогад вислизав із пам’яті.

— Розкажи-но мені, — продовжив він, — як людина може стати книгою? Мені відомо, що твій батько отримав книжку від Роберта Файндгелма і мусив передати її чоловікові з Дербіширських пагорбів.

— Останній людині в Англії, що вміла читати королівське письмо, — прохрипів Вінкулюс.

— Але твій батько не доставив книжку. Натомість він з’їв її на пияцькому змаганні в Шеффілді.

Вінкулюс знову ковтнув із пляшки і витер рота тильним боком долоні.

— А через чотири роки народився я, і королівське письмо вкривало моє тіло. Коли мені виповнилося сімнадцять, я вирушив на пошуки чоловіка з Дербіширських пагорбів — він прожив достатньо довго, щоби я зміг його знайти. Що то була за ніч! Залита зоряним сяйвом літня ніч, коли Книга Короля і останній Читач Королівського Письма зустрілися, щоби випити разом вина! Ми сиділи на вершині пагорба у Бреттоні, дивилися на Англію — і він читав з мене її долю.

— І там було пророцтво, яке ти переказав Стрейнджу й Норреллу?

Вінкулюс, який саме зайшовся кашлем, закивав. А коли зміг знову говорити, додав:

— І ще безіменному рабу.

— Кому? — насупився Чилдермасс. — Хто це?

— Один чоловік, — відповів Вінкулюс. — Зберегти його історію — це частина мого завдання. Спершу він був рабом. А невдовзі стане королем. Від народження йому відмовлено в імені.

Хвильку чи дві Чилдермасс обмірковував цей опис.

— Ти маєш на увазі Джона Ускґласса? — мовив він.

Вінкулюс роздратовано фиркнув.

— Якби я мав на увазі Джона Ускґласса, то так би й сказав! Ні, ні. Він узагалі не маг. Просто людина, як і всі решта, — Вінкулюс замислився на мить, а тоді додав: — Але чорний.

— Я ніколи про нього не чув, — відказав Чилдермасс.

Вінкулюс весело поглянув на нього:

— Звісно ж, не чув. Ти прожив усе життя за пазухою у мага з Мейферу. Ти знаєш лише те, що відомо йому.

— То й що? — перепитав Чилдермасс, якого ці слова зачепили. — Хіба це так уже й мало? Норрелл — розумна людина, та і Стрейндж також. Як і кожен, вони мають свої вади, проте їхні досягнення видатні. Можеш не сумніватися; я людина Джона Ускґласса. Або став би нею, якби Король повернувся. Але ти маєш визнати, що відродження англійської магії — їхніх рук діло, а не його.

— Їхніх рук! — фиркнув Вінкулюс. — Їхніх? Ти досі не збагнув? Вони — лише закляття Джона Ускґласса. І завжди були лише ним. Вони — це чари, які Король вершить просто зараз!

68

«Так»

лютий 1817 року

Світляна іскринка блимнула й зникла на водяній гладі.

— Що? — скрикнув Стрейндж. — Що сталося? Хутчіше, містере Норрелле!

Норрелл торкнувся поверхні води, прокреслив лінії, прошепотів кілька слів, але таріль залишився темним і незворушним.

— Він зник, — відповів він.

Стрейндж заплющив очі.

— Чудасія, — здивовано правив далі Норрелл. — Як ви гадаєте, що він робив тут, у Йоркширі?

— А! — викрикнув Стрейндж. — Мабуть, хотів довести мене до сказу. — В голосі мага змішалися обурення і жаль до себе. — Чому він не йде до мене? Після всього, що я зробив, чому він не хоче навіть поглянути на мене? Навіть поговорити зі мною?

— Він старий маг і старий король, — коротко відповів Норрелл. — Ні на одного, ні на другого так просто не справити враження.

— Усі маги бажають приголомшити своїх учителів. Як я приголомшив вас. І хотів те саме зробити для нього.

— Але ж ваша головна мета — визволити місис Стрейндж із зачарованого полону, — нагадав йому Норрелл.

— Так-так. Усе правда, — роздратовано погодився Стрейндж. — Звісно же, так і є. От тільки… — Він не доказав.

Запала тиша, а тоді Норрелл замислено промовив:

— Ви казали про магів, яким завжди кортіло вразити своїх учителів. Мені це нагадало одну пригоду, що мала місце в тисяча сто п’ятдесят шостому році…

Стрейндж зітхнув.

— …Того року Джон Ускґласс потерпав од якоїсь дивної недуги, що час від часу траплялося з ним. Коли він одужав, при королівському дворі у Ньюкаслі влаштували учту. Інші королі й королеви обдарували його незліченними й найдорожчими підношеннями: золотом, рубінами, слоновою кісткою, рідкісними прянощами. Маги доставили магічні речі: пророчі хмари, співочі дерева, ключі до таємничих дверей і так далі — і всякий дарувальник намагався перевершити іншого. Король усім дякував однаково стримано й поважно. Останнім явився маг на ім’я Томас Бог-у-поміч. Із порожніми руками. Дарунка він не мав. Натомість маг підняв голову й промовив: «Володарю, од мене тобі дерева й гори, од мене тобі вітер і дощ». Інші королі й королеви, лорди й леді з рештою магів подивувалися такому нахабству. Їм здалося, він узагалі нічого не зробив. Але вперше від часу своєї хвороби Король усміхнувся.

Стрейндж замислився.

— Що ж, — промовив він, — боюся, я на стороні інших королів і королев. Я нічого не второпав. Звідки ви взяли цю історію?

— Із «Настанов» Белазіса. Замолоду я їх перечитав із пристрасною любов’ю, і цей пасаж мене заінтригував чи не найбільше. Тоді я зробив для себе висновок, що Томас знайшов спосіб переконати дерева, гори й таке інше, щоб вони якимось містичним чином привітали Джона Ускґласса — так би мовити, схилилися перед ним. Мені було приємно зрозуміти щось таке, до чого своїм розумом не дійшов сам Белазіс, проте більше я над цим не замислювався — мені така магія була ні для чого. Через багато років я знайшов відповідне закляття — у «Пташиній мові» Ланчестера, а той переписав його із давнішої, тепер утраченої книжки. Він визнавав, що не знає, для чого годиться це закляття, але я думаю, саме його й використав Томас Бог-у-поміч. Або якесь дуже схоже. Якщо ви справді хочете поговорити з Джоном Ускґлассом, то чому би не скористатися ним зараз? Давайте попросимо Англію привітати його?

— І чого ми цим досягнемо?

— Досягнемо? Нічого! Принаймні, напряму. Але таким чином ми нагадаємо Джону Ускґлассу про все, що єднає його з Англією. З нашого боку це буде виявом поваги, адже саме так випадає поводитися підлеглим короля — принаймні, цього він від них очікує.

Стрейндж знизав плечима.

— Нехай, — погодився він. — Однаково мені нічого запропонувати взамін. Де ваш примірник «Пташиної мови»?

Він оглянув кімнату. Кожна книжка лежала там, де упала, щойно припинила своє існування в подобі крука.

— Скільки ж тут книг? — запитав маг.

— Чотири чи п’ять тисяч, — відповів Норрелл.

Маги взяли по свічці і розпочали пошуки.

Джентльмен із будяковим волоссям хутко крокував по доріжці з мурованою огорожею обабіч. Попереду лежав Стеркросс. Позаду чвалав Стівен, долаючи путь од одної смерті назустріч іншій.

Зараз він думав про Англію тільки як про землю жахів і страждань. Навіть укриті памороззю дерева здавалися закляклими криками. На одній гілці втрималося сухе листя і тепер шурхотіло на вітрі — це повішеник Вінкулюс на глоді. Попереду на доріжці валявся роздертий лисом кролик — це леді Поул, котру невдовзі вб’є джентльмен.

Одна смерть за іншою, одне жахіття за іншим; і Стівен ніяк не міг запобігти їм.

У Стеркросс-Голлі леді Поул сиділа за столом у вітальні і гарячково щось писала. Навколо були розкидані аркуші паперу, змережані її почерком.

У двері постукали, і в кімнату зайшов м-р Сеґундус.

— Перепрошую! — промовив він. — Дозвольте спитати. Ви пишете серу Волтеру?

Вона заперечно похитала головою:

— Це листи до лорда Ліверпуля та редактора «Таймс»!

— Невже? — здивувався м-р Сеґундус. — Що ж, хочу сказати, я теж тільки-но закінчив писати листа, серу Волтеру, але будьте певні, нічого йому не принесе більшої втіхи, ніж один-два рядки, писані вашою рукою, — що ви видужали й вивільнилися од чарів.

— Хіба вашого листа для цього замало? Пробачте, містере Сеґундусе, та поки моя люба місис Стрейндж і сердешний Стівен лишаються під владою лихого духа, я не можу думати ні про що інше! Негайно відправте ці листи! А покінчивши з ними, я одразу сяду за повідомлення для архієпископа Кентерберійського та принца-регента!

— Вам не здається, що до таких високопоставлених джентльменів краще було би звертатися серу Волтеру? Безперечно…

— Анітрохи! — обурено скрикнула леді Поул. — Навіть не збираюся просити когось про послуги, якщо я з ними й сама можу дати собі раду! І я не маю ані найменшого наміру проміняти — за якусь годину! — безпорадність од магічних чарів на безпорадність із будь-якої іншої причини! Крім того, сер Волтер і близько не зможе так пояснити ницість усіх злочинів містера Норрелла, як я!

Тієї самої миті в кімнату ввійшов інший чоловік — слуга м-ра Сеґундуса на ім’я Чарльз — і розповів, що в селі діється щось дуже дивне. Там бачили високого, увінчаного срібною діадемою чорного чоловіка, який колись уперше привіз її милість у Стеркросс, а з ним — джентльмена з будяковим волоссям, вбраного у яскраво-зелений сурдут.

— Стівен! — вигукнула леді Поул. — Це Стівен і чародій, що мене полонив! Хутчіш, містере Сеґундусе! Зберіть усі свої сили! Тільки ви можете його зупинити! Ви маєте звільнити Стівена, як звільнили мене!

— Здолати фейрі! — вигукнув охоплений жахом м-р Сеґундус. — У жоднім разі! Ні! Я не зможу! Для цього потрібен набагато могутніший маг…

— Нісенітниця! — крикнула жінка, зиркнувши на нього блискучим поглядом. — Згадайте, що вам казав Чилдермасс. Довгі літа навчання вже підготували вас! Варто тільки спробувати!

— Але я не знаю як!.. — почав він безпомічно.

Та вже не мало значення, що саме він знав. Договоривши, леді Поул пустилася навтьоки, і м-р Сеґундус, вважаючи за обов’язок її боронити, мусив бігти за нею.

У Гертф’ю два маги відшукали «Пташину мову» — вона лежала на столі, розгорнута на сторінці з закляттям. От тільки лишалася проблема, як правильно назвати Джона Ускґласса. Норрелл згорбився над срібним тарелем, намагаючись відшукати його закляттями. Вони вже перебрали всі відомі його імена й титули, але закляття нікого не могло знайти. Вода в тарелі залишалась темна й одноманітна.

— Може, спробувати його ім’я мовою фейрі? — запропонував Стрейндж.

— Воно втрачене, — відповів Норрелл.

— А Короля Півночі ми вже пробували?

— Так.

— А.

Стрейндж трохи подумав і раптом пригадав:

— А як щодо того чудернацького назвиська, яке ви згадували? Якось так він сам себе іменував. Безіменний хто?

— Безіменний раб?

— Так. Спробуйте це.

Норрелла посіли сумніви. Але він наклав закляття й згадав при цьому безіменного раба. Тієї ж миті вигулькнув голубуватий огник. Маг продовжував, й іскорка засвідчила перебування безіменного раба в Йоркширі — майже там само, де раніше являвся Джон Ускґласс.

— Ось! — тріумфально вигукнув Стрейндж. — Тільки дарма тривожилися. Він і досі тут.

— Не думаю, що це одна й та сама особа, — засумнівався Норрелл. — Цятка має інакший вигляд.

— Містере Норрелле, благаю, не фантазуйте! Ну, а хто ж це? Скільки тих безіменних рабів може бути в Йоркширі?

Питання було слушне, і м-р Норрелл більше не протестував.

— Перейдімо ж тепер до самої магії, — сказав Стрейндж. Він узяв книжку і став декламувати закляття. Він звернувся до дерев Англії, до гір Англії, до сонячного світла, води, птаства, землі й каміння. Він звернувся до них усіх, один за одним, і попросив їх віддати себе в руки безіменного раба.

Стівен і джентльмен вийшли до мосту перед Стеркроссом.

У селі панувала тиша; майже ніде й нікого не було видно. Дівчина в ситцевій сукенці та вовняній накидці виливала молоко з дерев’яних цебер у кадіб для сиру. Доріжкою за будинком ішов чоловік у гетрах та крислатому капелюсі; поруч із ним підтюпцем біг пес. Завернувши за ріг, чоловік усміхнувся дівчині, а пес радісно загавкав. Це була проста буденна сценка, яка би в звичний день потішила Стівена, але в своїм теперішнім настрої він відчував тільки холод; і якби той чоловік раптом ударив дівчину або задушив її, дворецький анітрохи не здивувався б.

Джентльмен уже виходив на міст. Стівен рушив за ним і…

…і все перемінилося. З-за хмари визирнуло сонце; його промені пробивалися крізь голі дерева; вигулькнули сотні яскравих сонячних зайчиків. Цілий світ перетворився на головоломку чи лабіринт. Він раптом став ніби втілений забобон, який забороняє наступати на краї кам’яних плит у бруківці, чи дивовижну магію під назвою Донкастерові клітинки, яку виконують на дошці, схожій на шахівницю. Раптом усе набуло значення. Стівен боявся ступити крок. А якби він так зробив і став, наприклад, у тінь або он ту латку світла, світ міг би навіки змінитись.

«Чекайте! — осяяв його дикий здогад. — Я не готовий для цього! Я нічого не обдумав. Не знаю, що робити!»

Та було пізно. Він підвів голову.

Голе гілля на тлі неба було письменами, і проти своєї волі він міг їх прочитати. Він бачив, що це питання, яке йому ставили дерева.

— Так, — відповів він їм.

Їхній вік і їхнє знання належали тепер йому.

За деревами височів укритий снігом гірський хребет, ніби лінія, прокреслена в небі. На снігу лежала його голуба тінь. Гори втілювали холод і суворість. Вони привітали Стівена та назвали його Королем, якого давно чекали. За одним Стівеновим словом вони впадуть і розчавлять всіх його ворогів. Вони поставили йому питання.

— Так, — відповів він їм.

Їхня зневага і їхня міць тепер належали йому.

Чорний ручай під містком проспівав йому своє питання.

— Так, — відповів він.

Земля сказала…

— Так, — відповів він.

Гайворони, й сороки, й білоброві дрозди, й зяблики сказали…

— Так, — відповів він.

Каміння сказало…

— Так, — відповів він. — Так. Так. Так.

Тепер уся Англія лежала в його чорній долоні. Усі англійці — в його ласці. Тепер він міг помститися за всяку образу. За кожну кривду, завдану його матері, він міг відплатити в тисячу разів сильніше. Вмить ока він міг спустошити Англію. Він міг обрушити стіни будинків на їхніх мешканців. Він міг наказати горам упасти, а долинам — стулити краї. Він міг викликати кентаврів, загасити зорі, викрасти з неба Місяць. Зараз. Зараз. Зараз.

Зараз із садиби на бліде зимове сонце вискочили леді Поул і м-р Сеґундус. Жінка обпекла джентльмена поглядом, у якому кипіла ненависть. Сердешний Сеґундус був геть безпорадним.

Джентльмен озирнувся до Стівена і щось йому проказав. Стівен його не чув: гори й дерева промовляли надто голосно. Та він відповів:

— Так.

Джентльмен весело розреготівся і здійняв руки, щоб накласти на леді Поул закляття.

Стівен заплющив очі. Він мовив слово до каміння моста.

Так, відповіло каміння. Міст здибився, наче ошаленілий кінь, і скинув джентльмена в ручай.

Стівен мовив слово до ручаю.

Так, відповів ручай. Він схопив джентльмена в залізні обійми та швидко поніс геть.

Стівен розумів, що до нього звертається леді Поул, що вона намагалася схопити його за руку; він бачив сполотніле, приголомшене обличчя м-ра Сеґундуса, бачив, як той щось говорить; та не мав часу їм відповідати. Хтозна, як довго світ коритиметься його волі? Він зістрибнув із моста й побіг понад ручаєм.

Він біг, і дерева його вітали; вони промовляли про давні союзи та нагадували йому про славу давноминулих днів. Сонячне проміння називало його Королем й раділо, стрівши його. Стівен не мав часу пояснювати їм, що він не та людина, за яку вони його мають.

Він дістався до місця, де зусібіч навколо ручаю виростали круті береги: то був глибокий яр, де видобували каміння. Навколо були розкидані великі круглі витесані брили, кожна з пів людини заввишки.

Поверхня води, де ручай тримав джентльмена, бурлила й вирувала. Стівен став навколішки на пласкому камені й схилився над потоком.

— Пробачте мені, — промовив він. — Я знаю, що ви бажали тільки добра. Я знаю.

Джентльменова срібна чуприна зміїлася у темній воді. Його обличчя жахливо спотворилось. У своїй люті та ненависті воно почало втрачати людську подобу: очі роз'їхалися врізнобіч, на шкірі проступило хутро, а між закопиленими губами — вищир.

Голос усередині Стівенової голови проказав:

— Якщо ти мене вб’єш, то ніколи не дізнаєшся свого імені!

— Я — безіменний раб, — відповів Стівен. — Ним я завжди був, і нині вдоволений ним залишитись.

Він промовив слово до жорен. Вони здійнялися високо в небо й обрушилися на джентльмена. Він промовив слово до брил і скель, і вони зробили те саме. Джентльмен був старий без ліку літ і вельми дужий. І навіть після того, як його кістки й плоть уже мали бути розтрощені, Стівен відчував, що його рештки намагаються в магічний спосіб возз’єднатись. Тому Стівен мовив слово до кам’яних рамен цієї долини і попросив їх про допомогу. Земля й скелі обрушились униз; вони нагорнули себе на жорна й брили, аж поки не утворився пагорб в один рівень із краями долини.

Багато років Стівен почував, ніби брудна сіра шибка висить поміж ним та світом; коли згасла остання іскра джентльменового життя, це скло розлетілося на друзки. Стівен якийсь час просто стояв і намагався перевести подих.

Та його союзників і слуг почав брати сумнів. Питання застигло в гір і дерев. Вони збагнули, що він не та людина, за яку вони його мали, — що він їм славний позиченою славою.

Одне за одним усі відступили. І коли відійшов останній, Стівен повалився на землю, спорожнілий та байдужий до всього.

Тим часом у Падуї Ґрейстіли вже поснідали і зібралися в маленькій вітальні на другому поверсі. Того ранку в сім’ї панував не найкращий настрій. Поміж них настала незгода. Д-р Ґрейстіл завів собі звичку курити люльку всередині будинку, проти чого вельми протестували Флора та тітонька Ґрейстіл. Тітонька намагалася з ним сперечатися, але переконати впертого д-ра Ґрейстіла їй було не під силу. Курити люльку було його улюбленим заняттям, і він вважав, що має право на одну-дві слабості, коли вже змирився з небажанням своїх родичок будь-куди подорожувати. Тітонька Ґрейстіл заперечувала, кажучи, що курити треба надворі. На що д-р Ґрейстіл відповідав, мовляв, надворі дощить, а під дощем важко курити люльку — тютюн відсиріє.

Тож він палив собі люльку, тітонька Ґрейстіл кашляла, а Флора, ладна в усьому звинувачувати себе, переводила сумний погляд з одного на іншу. Так тривало цілу годину, коли д-р Ґрейстіл раптом вигукнув у цілковитому зачудуванні:

— У мене почорніла голова! Геть чорна!

— А чого ти сподіваєшся, коли куриш? — огризнулася його сестра.

— Татку, — стурбовано відклала своє шиття Флора, — ви про що?

Д-р Ґрейстіл не зводив погляду із дзеркала — того самого дзеркала, яке загадково з’явилося у той день, коли Стрейндж відвідав Падую. Флора стала за батьковим кріслом, щоб і собі бачити. Її здивований скрик змусив і тітоньку Ґрейстіл приєднатися до них.

Там, де в дзеркалі мала відображатися голова д-ра Ґрейстіла, чорніла пляма, що ворушилась і міняла форму. Пляма росла, поки не стала скидатися на постать людини, яка наближалася до них по довжелезному коридору. Фігура все ближчала, й тепер уже було видно, що це жінка. Біжучи, вона кілька разів озиралася, неначе боялася, що хтось її переслідує.

— Що могло її так налякати? — запитала тітонька Ґрейстіл. — Ланселоте, тобі щось видно? За нею щось женеться? Сердешна леді! Ланселоте, ми можемо їй чим-небудь допомогти?

Д-р Ґрейстіл підійшов до люстра, поклав на його поверхню руку і штовхнув. Та воно, тверде й гладеньке, анітрохи не ворухнулося, як і всяке інше дзеркало. Він трохи повагався, ніби змагався з думкою, чи не вдарити чимось твердішим.

— Обережно, татку! — стурбовано крикнула Флора. — Тільки не розбийте!

Жінка в дзеркалі була все ближче. Якоїсь миті вона опинилася геть поруч, так що можна було розгледіти витіювате гаптування та бісер на її сукні; вона зіпнулася на раму, як на сходинку. Поверхня дзеркала розм’якшилася, немовби перетворюючись на густу хмарину чи туман. Флора поквапилася підставити до стіни стілець, аби допомогти жінці спуститися. Три пари рук простягтися, щоб її підхопити та забрати від того, що її так налякало.

Жінці було років тридцять — тридцять два, і була вона вбрана у сукню кольору осені. Жінка дуже засапалася й не могла прийти до тями від бігу. Шаленим поглядом вона обвела не відому їй кімнату, незнайомі обличчя, геть чуже оточення.

— Це Фейрі? — запитала вона.

— Ні, мадам, — відповіла Флора.

— Це Англія?

— Ні, мадам. — В очах Флори забриніли сльози. Вона приклала руку до грудей, намагаючись опанувати себе. — Це Падуя. В Італії. Мене звуть Флора Ґрейстіл. Вам це ім’я нічого не говорить, та я чекала на вас на прохання вашого чоловіка. Я дала йому слово, що зустріну вас.

— Джонатан тут?

— Ні, мадам.

— Ви — Арабелла Стрейндж, — приголомшено промовив д-р Ґрейстіл.

— Так, — відповіла вона.

— Леле! — вигукнула тітонька Ґрейстіл, приклавши руку до рота й водночас схопившись за серце. — Леле!

А потім її руки запурхали навколо обличчя і стану Арабелли:

— Леле! — скрикнула вона втрете, розридалася й пригорнула її до себе.

Стівен прокинувся. Він лежав на мерзлій землі у вузькій долині. Сонце сховалося. Стояв сірий і холодний день. Усю долину перегородила велика стіна із жорен, брил і землі — це була моторошна могила. Тут утворилася загата, але ручай усе одно пробивався крізь неї й тепер розливався внизу. В брудних калюжах неподалік валялися Стівенові корона, скіпетр і держава. Він утомлено підвівся.

Здалеку хтось його кликав:

— Стівене! Стівене!

Він подумав про леді Поул.

— Я позбувся імені свого полону, — промовив він. — Його більше немає.

Він підібрав свої регалії та пішов геть.

Стівен не мав ані найменшої гадки, куди йде. Він убив джентльмена і дозволив джентльменові вбити Вінкулюса. Додому йому тепер ніколи не вернутися, якщо те місце можна було взагалі назвати домом. Що скажуть англійський суддя та присяжні чорному чоловікові, котрий убивця двічі? Стівен покінчив з Англією, а Англія — з ним. Він ішов уперед.

Трохи згодом він помітив, що пейзаж навколо змінився і вже не був англійським. Його обступали могутні, стародавні дерева з гілками, вдвічі товщими від людського тулуба й переплетеними в дивовижних фантастичних візерунках. І хоча тривала зима, і чагарі навколо були голі, подекуди траплялися розквітлі троянди, криваво-червоні й білосніжні.

Позаду лежала Англія. За нею він не жалкував. Він не озирався. Він ішов уперед.

Стівен дістався продовгуватого, присадкуватого пагорба, посеред якого відкривався прохід. Той радше скидався на вуста, ніж на двері, проте лихого враження не справляв. Всередині одразу за порогом хтось стояв і чекав на нього.

«Мені відоме це місце, — подумав він. — Та це ж Покинь-Надію! Хіба таке можливо?»

Садиба не просто перетворилася на пагорб — здавалося, тут усе перемінилося. У лісі раптом повіяв свіжий, невинний дух. Дерева більше не загрожували мандрівникам. У їхніх кронах тепер проглядало спокійне зимове небо холодної блакитної барви. Де-не-де сяяла зоря, хоч сказати, вранішня чи вечірня, він би не взявся — не пам’ятав. Стівен озирнувся в пошуках стародавніх кістяків та іржавих обладунків — цих моторошних знаків кровожерливої натури джентльмена. На свій великий подив, він їх знайшов повсюди: під ногами, поміж коренів дерев; їх обплітали чагарі шипшини та ожини. Та вони тепер виглядали значно давнішими та геть спорохнявіли; вони поросли мохом, вкрилися іржею та перетворилися на пил. Ще трохи, і від них нічого не лишиться.

Стівен упізнав того, хто стояв у проході; вони зустрічалися на балах та процесіях у Покинь-Надії. Але він теж сильно змінився: риси фейрі увиразнились, в очах з’явився яскравіший блиск, а брови стали значно видатнішими. Рясно закучерявилась чуприна, як руно в баранця чи поросль папороті напровесні. І навіть усе обличчя взялося золотавим пушком. Він виглядав старішим, але водночас невиннішим.

— Ласкаво просимо! — вигукнув він.

— Це й справді Покинь-Надію? — запитав той, хто раніше був Стівеном Блеком.

— Так, діду!

— Я не розумію. Покинь-Надію — могутній замок, а це… — Той, хто раніше був Стівеном Блеком, затнувся. — Мені бракує слів, щоб це правильно назвати.

— Це бруг, діду! Це світ під пагорбом. Зміни прийшли в Покинь-Надію! Старий король помер. Новий король наближається! І при його надходженні світ скидає свою зажуру. Гріхи старого короля розвіялись, наче ранковий туман! Світ набуває подоби нового. Його чесноти заповнять ліс і діл!

— Новий король? — Той, хто раніше був Стівеном Блеком, подивився на свої руки. В одній він тримав скіпетр, в другій — державу.

Фейрі всміхнувся до нього, немов дивуючись зі здивування співрозмовника.

— Зміни, які ви принесли в цей світ, набагато перевершують усі ваші діяння в Англії.

Вони пройшли разом у велику залу. Новий король сів на стародавній престол. Довкола нього зібрався натовп знайомих і не дуже знайомих облич, але, мабуть, він не всіх міг пізнати, бо ніколи не бачив їхньої істинної подоби. Довгий час він мовчав.

— Цей дім, — нарешті промовив він, — занедбаний і брудний. Його мешканці марнували життя в безглуздих веселощах та відзначенні колишніх бузувірств, які не годиться навіть пам’ятати, не кажучи вже про те, щоб їх відзначати. Я це часто бачив, і мене від цього часто проймав жаль. Всі ці хиби я з часом виправлю[403].

***

Коли закляття подіяло, по всьому Гертф’ю пронісся дужий вітер. У Темряві загрюкали двері; чорні гардини напнулися в чорних кімнатах; чорні папери злетіли з чорних столів і затанцювали в повітрі. Несамовито бив у крихітній вежі над стайнями дзвін — давно забраний зі старого абатства і давно вже забутий.

У бібліотечних дзеркалах та циферблатах з’являлися дивні видіння. Вітер метляв шторами, і в проріхах між них теж прозирали видіння. Вони щільно й швидко йшли одне за одним, не даючи часу їх добре роздивитись. Деякі м-р Норрелл впізнав: розбита гілка падуба в його бібліотеці на Гановер-сквер; крук у польоті перед собором святого Павла, цієї миті — втілення королівського летючого крука; велике чорне ліжко на заїжджому дворі у Вонсфорді. Решта йому здалися геть незнайомими: дерево глоду; чоловік, розіпнутий на чагарнику; грубо складена кам’яна стіна впоперек вузького яру; незакоркована пляшечка, яка гойдається на хвилі.

Аж раптом зникли усі видіння, крім одного. Воно заповнило собою ціле високе вікно у бібліотеці. От тільки видінням чого це було, м-р Норрелл не збагнув, бо розгубився. Воно нагадувало величезний, довершено круглий чорний камінь, відполірований до сліпоти, обрамлений у тонке кільце зернистої оправи й розташований нібито на якійсь чорній горі. М-р Норрелл подумав про гору, бо її схил нагадав йому чорне верескове пустище після пожежі, але замість обвуглених решток його вкривав мокрий шовк або до блиску начищена шкіра. Раптом цей камінь щось учинив: ворухнувся або крутнувся. Блискавичний рух не можна було до пуття розібрати, але м-ра Норрелла мало не знудило, адже здалося, що камінь моргнув.

Вітер ущух. Дзвін наді стайнями вгамувався.

М-р Норрелл глибоко зітхнув із полегшенням від того, що все скінчилось. Стрейндж стояв, схрестивши руки на грудях, у глибокій задумі, втупившися собі під ноги.

— Ви щось зрозуміли? — спитав його м-р Норрелл. — Останнє видиво було найгіршим. На якусь мить мені здалося, це око.

— Це й було око, — відповів Стрейндж.

— Але чиє? Якоїсь потвори? Чудовиська? Мені воно дуже збентежило!

— Жахливе і справді, — погодився Стрейндж. — Та з іншої причини, ніж ви собі уявляєте. Це було око крука.

— Око крука! Та воно же зайняло ціле вікно!

— Так. Значить, або крук неймовірно великий, або…

— Або?

Голос м-ра Норрелла затремтів.

Стрейндж коротко й невесело засміявся.

— Або ми сміхотворно малі! Хіба не приємно побачити себе зі сторони? Я казав, що хочу потрапити на очі Джону Ускґлассу, і, по-моєму, на якусь мить таки потрапив. Принаймні котромусь із його намісників. І в ту мить ми з вами виявились дрібнішими від ока крука і, ймовірно, настільки ж неважливими. До слова, про Джона Ускґласса. Навряд чи нам відомо, де він?

М-р Норрелл сів до срібного тареля і почав працювати. Хвилин за п’ять старанної праці маг промовив:

— Містере Стрейндже! Ніяких знаків Джона Ускґласса — взагалі. Та я пошукав леді Поул і місис Стрейндж. Перша в Йоркширі, а друга в Італії. У Фейрі немає жодного натяку на їхню присутність, жодної тіні. Вони обидві цілком вивільнені од чарів!

Запанувала тиша. Раптом Стрейндж відвернувся.

— Це не просто дивно, — зачудовано правив далі м-р Норрелл. — Ми зробили все, що збиралися, задля їхнього порятунку, але як нам це вдалося, я не маю найменшої гадки — навіть не буду вдавати протилежне. Хіба що можу припустити: Джон Ускґласс побачив, що саме коїться не так, як треба, простягнув руку й усе виправив! На жаль, його люб’язність не простяглася аж так далеко, щоби визволити нас із Темряви. Адже вона нікуди не ділася.

М-р Норрелл на мить змовк. Отже, йому це роковано! Його доля — страхи, жах і всамітнення! Він сидів і терпляче чекав, поки в нього не вчепляться пазурі всіх цих жахливих відчуттів, але був змушений визнати, що нічого подібного в його душі немає. Навпаки, тільки зараз він уявив, як довго тягнулися роки, проведені в Лондоні, вдалині від його книгозбірні, на побігеньках у міністрів та адміралів. Він дивувався, як міг усе це терпіти.

— Я радий, що не впізнав те око, — радісно повідомив він, — бо, мабуть, неабияк перелякався би!

— Справді, сер, — хрипко відповів Стрейндж. — Вам пощастило! І, здається, моє бажання потрапити йому на око минуло без сліду! Тому ласкаво прошу Джона Ускґласса не зважати на моє існування так довго, як йому заманеться.

— Ваша правда! — погодився м-р Норрелл. — Знаєте, містере Стрейндже, вам справді варто позбутися звички постійно чогось бажати. Це небезпечно для мага! — І він заходився розповідати довгу й не дуже цікаву історію про одного мага, який жив у Ланкаширі в чотирнадцятому столітті, про його побажання, які він робив знічев’я, і цим завдавав нескінченних клопотів рідному селу, перетворюючи випадково корів на хмари, казанки на кораблі, змушуючи односельців говорити кольорами, а не словами — тобто сіяв магічний хаос.

Спершу Стрейндж йому майже нічого не відповідав, кидаючи репліки навмання. Та поступово його захопило, і він уже говорив із Норреллом на свій звичний манір.

М-р Норрелл міг похвалитися різними талантами, але здатність читати в серцях інших чоловіків і жінок до них не належала. Про повернення дружини Стрейндж не говорив нічого, тож м-р Норрелл подумав, що воно його глибоко не зачепило.

69

Стрейнджити та норрелліти

лютий — весна 1817 року

Чилдермасс повільно їхав, а поряд із ним ішов Вінкулюс. Навколо розкинувся безмежний обшир вкритого снігом вересового пустища, яке своїм купинням та пагорбами нагадувало добре набитий пір’ям матрац. Якесь таке порівняння виринуло й у Вінкулюса, бо він заходився детально описувати м’яке податливе ліжко, в якому мав намір спати цієї ночі, та багату вечерю, яку збирався з’їсти перед сном. Безперечно, він очікував, що за всі ці розкоші платитиме Чилдермасс, і було б цілком зрозуміло, якби той сказав на це лагідне слівце, але Чилдермасс мовчав. Його цілком захопило питання, чи варто показати Вінкулюса Стрейнджу й Норреллу? Звісно, в Англії не було компетентніших за них людей, які могли б оглянути Вінкулюса, але Чилдермасс навіть не намагався припустити, що робитимуть маги, коли він їм представить людину-книгу. Чилдермасс почухав щоку. Там був ледь помітний, добре загоєний шрам — тоненька срібна смужка на смуглявому обличчі.

Вінкулюс замовк і застиг посеред дороги. Попона сповзла з нього додолу, і він завзято засукав рукави пальта.

— Що таке? — запитав Чилдермасс. — Що сталося?

— Я змінився! — викрикнув Вінкулюс. — Поглянь. — Він скинув пальто й розстібнув сорочку. — Слова інакші! На руках! На грудях! Скрізь! Раніше я казав інше!

Попри холод, він роздягався. Знову скинувши весь одяг, Вінкулюс, наче синьошкірий диявол, відсвяткував своє перетворення радісним танцем.

Чилдермасс спішився — його переповнювали жах і відчай. Він вберіг Книгу Джона Ускґласса від смерті й знищення, й тепер, коли здавалося, що їй уже нічого не загрожує, книга перемінилася й насміялась над ним.

— Нам треба якомога швидше дістатися до найближчого заїзду! — вигукнув Чилдермасс. — Потрібні папір та чорнила! Ми повинні точно записати те, що було на тобі раніше. Ти маєш видобути з пам’яті найдрібніші деталі!

Вінкулюс дивився на Чилдермасса, як на причинного.

— Навіщо?

— Це магія Джона Ускґласса! Думки Джона Ускґласса! Це єдиний їхній запис. Ми повинні зберегти кожнісінький клаптик!

Вінкулюс усе одно нічого не второпав.

— Навіщо? — знову перепитав він. — Сам Джон Ускґласс не вважає, що цей запис варто зберігати.

— Але чому ти раптово змінився? В цьому ж нема ніякого сенсу!

— Навпаки, ще й який! — відказав Вінкулюс. — Раніше я був Пророцтвом, але події, що я провіщав, уже сповнилися. Тому і я змінився — не міг же я стати Історією! Спорохнявілою Історією!

— То що ти тепер таке?

Вінкулюс знизав плечима.

— Може, я книга рецептів! Може, я роман! А може, збірка проповідей![404] — ці припущення так його розвеселили, що він захихотів і знову став викидати колінця.

— Сподіваюся, що ти те, чим був завжди, — Книга Магії. Але ж, Вінкулюсе! Невже ти ніколи не намагався вивчити ці письмена?

— Я книжка, — сказав Вінкулюс, спинившись посеред викрутасу. — Я Книга. Справа будь-якої Книги — зберігати слова. Саме так я і роблю. А розуміти їх — це справа Читача.

— Але останній Читач помер!

Вінкулюс знову знизав плечима, так наче це його зовсім не обходило.

— Ти маєш бодай щось знати! — роздратовано закричав Чилдермасс, навісніючи від люті. Він схопив Вінкулюса за руку. — Ось, що це таке? Якесь перекреслене рогате коло. Він часто трапляється. Що це означає?

Вінкулюс висмикнув руку.

— Це означає «минулого вівторка». Чи «троє поросят — і одне з них у солом’яному брилику!» Або «Саллі пішла танцювати під місяцем і згубила крихітного рожевого гаманця!» — Він вишкірився і тицьнув пальцем у Чилдермасса. — Я знаю, чого ти хочеш. Ти сподіваєшся стати наступним Читачем!

— Можливо. Проте я хоч убий не знаю, з чого почати. Утім, здається, більш ніхто не претендує бути Читачем. Однак, що б не трапилося, я тебе більше не випущу з виду. Відтепер, Вінкулюсе, ми станемо тінями одне одного.

Вінкулюс аж скис, як це почув. Із похмурим видом він почав одягатися.

До Англії повернулася весна. Птахи літали за плугами. Камені грілися під сонцем. Дощі й вітри пом’якшали. У повітрі витав запах землі, в якій прокидалося життя. Дерева вкрила така м’яка і витончена барва, що її навіть барвою не назвеш. То була радше ідея барви — неначе дерева бачили зелені сни та думали зелені думки.

До Англії повернулася весна, але не Стрейндж із Норреллом. Стовп Темряви охопив абатство Гертф’ю — і Норрелл з нього не вийшов. Припускали, що Стрейндж убив Норрелла чи Норрелл убив Стрейнджа; сперечалися, наскільки кожен із них заслуговував такої долі і чи не варто сходити подивитися, що ж там сталося насправді.

Та поки публіка ніяк не могла дійти згоди у цих цікавих питаннях, Пітьма зникла, а разом з нею і абатство Гертф’ю. Пропали дім, парк, міст і частина річки. Шляхи, що колись вели до Гертф’ю, тепер завертали до самих себе чи до глухих закутів у полях та чагарниках, куди нікому ніхто не хотілося ходити. Дім на Гановер-стрит та обидва будинки Стрейнджа — один на Сого-сквер, а другий в Клані[405] — спіткала така сама чудна доля. У Лондоні єдиною істотою, яка досі могла знайти дім на Сого-сквер, був кіт Джеремі Джонса на ім’я Буллфінч. Вочевидь, Буллфінч не здогадувався, що з будинком щось сталося, тож він і далі ходив туди, коли заманеться, прослизаючи між будинками № 30 та № 32. Усі, хто був цьому свідками, погоджувалися, що нічого дивнішого вони в житті не бачили[406].

Лорд Ліверпуль та інші міністри публічно висловили жаль через зникнення Стрейнджа та Норрелла, але поміж собою дуже тішилися, що змогли позбутися такого клопоту. І Стрейндж, і Норрелл виявилися не такими респектабельними, як колись здавалися. Обидва подалися хай не в чорну магію, але все ж у значно темнішу, ніж бажано чи припустимо. Натомість міністри звернули свою увагу на чималу кількість магів, що раптово поз’являлися. Нові чарівники заледве могли начарувати бодай щось, їм надзвичайно бракувало освіти, але скидалося на те, що сваритимуться вони не менше, ніж Стрейндж із Норреллом. Треба було негайно придумати, як їх усіх напоумити. Раптом плани м-ра Норрелла відновити суд Cinque Dragownes (колись такі недоречні) виявилися напрочуд нагальними[407].

На другому тижні березня в «Йоркських хроніках» з’явилося повідомлення для колишніх членів Ученого товариства магів Йорка, а також для усіх охочих до нього приєднатися. У повідомленні запрошували прийти у заїзд «Старої зорі» наступної середи (саме в цей день зазвичай і збиралося товариство).

Це дивне повідомлення обурило стількох колишніх членів Вченого товариства, скількох і потішило. Його розмістили в газеті — тобто для кожного, хто мав хоча би пенні в кишені. Ба більше: неназваний автор брав на себе сміливість запрошувати людей приєднатися до йоркського товариства. Ким би він не був, на це він прав не мав.

Коли призначений день настав і колишні члени товариства приїхали в «Стару зорю», то виявили, що у Довгій кімнаті зібралося понад п’ятдесят магів чи тих, хто волів ними стати. Більшість зручних місць уже зайняли, тому колишні члени (а серед них були м-р Сеґундус, м-р Ганіфут та д-р Фокскасл) мусили вмоститися на невеличкому підвищені неподалік від каміну. Втім, у цьому була своя перевага: вони могли краще роздивитися нових магів.

Видовище не тішило серця колишніх членів товариства. У залі зібрався якнайбарвистіший люд («Навряд чи тут знайдеться бодай один джентльмен», — зауважив д-р Фокскасл). Тут було двоє фермерів і кілька крамарів. Тут був палкий блідий юнак зі світлим волоссям; він запевняв сусідів, що повідомлення в газеті умістив сам Джонатан Стрейндж, який, без сумніву, прибуде сюди з хвилини на хвилину, аби навчати всіх магії! Також у залі був священик (гарний знак!) — гладко виголений, серйозний, вбраний у чорне чоловік. Разом із ним прийшли такий само поважний сірий пес і надзвичайно вродлива молода дама в червоній оксамитовій сукні. Вона, звісно, мала менш поважний вигляд. Дівчина була чорнява, а очі її палали.

— Містере Тейлоре, — звернувся д-р Фокскасл до свого помічника, — коли ваша ласка, сходіть до цього джентльмена і натякніть йому, що ми не запрошуємо на збори членів родини.

М-р Тейлор поспіхом рушив виконувати доручення.

Зі свого підвищення колишні члени Вченого товариства магів Йорка помітили, що священик виявився значно суворішим, ніж видавалося з його спокійного лиця. М-ру Тейлору він відповів вельми гостро.

Помічник повернувся з таким повідомленням:

— Містер Редрут просить товариство пробачення, але він не маг. Він вельми цікавиться магією, але сам не чарує. Магією володіє його донька. Він має одного сина та трьох доньок — і всі вони маги[408]. Інші просто не захотіли прийти на зустріч. За його словами, вони не хочуть водитися з іншими магами і воліють навчатися вдома, щоб їх нічого не відволікало.

Запала пауза, поки колишні члени товариства намагалися (безуспішно!) второпати, що за нісенітницю вони почули.

— Певно, його пес теж займається магією, — зауважив д-р Фокскасл, і члени товариства розреготалися.

Невдовзі стало ясно, що новоприбулі розділилися на дві партії. Однією з перших низьким голосом заговорила міс Редрут, юна леді в оксамитовій червоній сукні. Вона не звикла виступати перед публікою, тому трохи квапилася, і не всі маги розібрали, що вона каже, але говорила вона дуже палко. Зводилося її промова до того, що Джонатан Стрейндж — це все, а Ґілберт Норрелл — ніщо! Стрейнджа скоро виправдають, а Норрелла — покриють ганьбою! Магія звільниться від кайданів, які на неї накинув Ґілберт Норрелл! Такі заяви, та ще й пересипані згадками про втрачений шедевр Стрейнджа «Літопис і чин англійської магії» розсердили інших магів, котрі обурено заявили, що книга Стрейнджа переповнена лихою магією, а сам маг — убивця. Він, без сумніву, вбив свою дружину[409], а також, певно, звів у могилу і Норрелла.

Суперечка розгоралася не на жарт, але її перервало прибуття двох чоловіків. Жоден із них не був поважним на вид. Обидва мали довге скуйовджене волосся та носили старі пальта. Та якщо один, схоже, був звичайнісіньким волоцюгою, то другий мав трохи охайніший вигляд і справляв враження людини ділової, навіть владної.

Волоцюга й не глянув на Йоркське товариство. Він всівся просто на підлогу і став вимагати джину та гарячої води. Другий чоловік став посеред кімнати і подивився на присутніх, криво посміхаючись. Він уклонився у бік міс Редрут і звернувся до магів з такими словами:

— Джентльмени! Мадам! Можливо, дехто з вас мене пам’ятає. Ми бачилися десять років тому, коли містер Норрелл творив магію у Йоркському соборі. Мене звати Джон Чилдермасс. До минулого місяця я був слугою Ґілберта Норрелла. А це, — він вказав на чоловіка, що сидів на підлозі, — Вінкулюс, колишній вуличний ворожбит у Лондоні.

На цьому Чилдермасс змовк, і всі заговорили водночас. Колишніх членів Йоркського товариства розсердило, що вони залишили свої затишні крісла біля камінів, аби вислуховувати повчання слуги. Та поки ці вихлюпували обурення, більшість новоприбулих повелися інакше. Усі вони належали або до стрейнджитів, або до норреллітів, проте ніхто з них на власні очі не бачив свого кумира. Тому перебування поруч із людиною, яка знала обох магів і спілкувалася з ними, вкрай схвилювало їх.

Чилдермасса гамір нітрохи не бентежив. Він просто перечекав, доки всі втихомиряться достатньо, щоби можна було говорити, і правив далі:

— Я прийшов повідомити вам, що угода з Ґілбертом Норрелом втратила чинність. Її скасовано, джентльмени. Ви знову можете бути магами, коли на те ваша воля.

Один із нових магів викрикнув питання, чи прибуде Стрейндж. Інший волів дізнатися, чи приїде Норрелл.

— Ні, джентльмени, — відповів Чилдермасс. — Вони не прийдуть. Вам доведеться мати справу зі мною. Не думаю, що Стрейндж і Норрелл повернуться до Англії. Принаймні, не за нашого покоління.

— Чому? — запитав м-р Сеґундус. — Куди ж вони вирушили?

Чилдермасс усміхнувся.

— Туди, куди вирушають усі маги. За небо. По той бік дощу.

Один із норрелітів зауважив, що Джонатан Стрейндж мудро вчинив, забравшись із Англії, бо інакше його б напевне повісили.

Палкий блідий юнак зі світлим волоссям уїдливо відказав, що вся зграя норреллітів невдовзі опиниться у дуже прикрому становищі: адже найголовніший принцип норреллітської магії в тому, що повсякчас треба спиратися на книжки? І як же вони збираються це робити, коли всі книжки зникли разом із абатством Гертф’ю?[410]

— Джентльмени, вам не потрібна книгозбірня у Гертф’ю, — мовив Чилдермасс. — Як і бібліотека на Гановер-сквер. Я привіз вам дещо значно краще. Книгу, якою Норрелл прагнув заволодіти, але ніколи не бачив. Книга, про існування якої Стрейндж навіть не здогадувався. Я привіз вам книгу Джона Ускґласса.

Іще більший гамір. Іще палкіші суперечки. Посеред того хаосу міс Редрут виголошувала промову на захист Джона Ускґласса, якого, вона на тім наполягала, треба називати Його Величність Король, адже він будь-якої миті може з’явитися в Ньюкаслі й повернути собі владу над Північною Англією.

— Заждіть! — вигукнув д-р Фокскасл; його владний голос спершу заглушив галас ближчих до нього людей, а потім і всіх присутніх. — Я не бачу ніякої книги в руках волоцюги! Де ж вона? Це шахрайство, джентльмени! Ладен закластися, що він хоче видурити у нас гроші. То як, сер? — це він мовив до Чилдермасса. — Що ви на це скажете? Показуйте свою книгу, якщо вона взагалі існує!

— Запевняю вас, сер, — відповів Чилдермасс, і на його обличчі заграв широкий скособочений посміх, — мені від вас нічого не треба. Вінкулюсе! Підведися!

У будинку в Падуї головною турботою Ґрейстілів та їхньої челяді став затишок і добробут місис Стрейндж. Кожен брався до цієї справи по-своєму. Утішання д-ра Ґрейстіла були філософського штабу. Він перебирав власні спогади, шукаючи в історії приклади людей — власне, жінок, — які долали прикрі обставини (часто з допомогою друзів). Мінікелло й Френк, двоє слуг, бігли поперед неї відчиняти двері — і байдуже, збиралася вона проходити чи ні. Покоївка Боніфація дивилася на річний полон у Фейрі як на важку застуду, тому протягом дня не раз приносила Арабеллі солодкі лікери. Тітонька Ґрейстіл посилала в усі кінці міста по найкращі вина та рідкісні делікатеси, а ще — придбала найм’якіші пухові подушки й подушечки, неначе сподівалася, що, полежавши на них, Арабелла забуде все, що з нею трапилося. Та з усього піклування, яким оточили Арабеллу, найбільшу втіху їй приносило Флорине товариство.

Одного ранку вони сиділи разом і вишивали. Арабелла нетерпляче відклала шиття і, підійшовши до вікна, мовила:

— Мене охопив дивний неспокій.

— Це й не дивно, — м’яко відповіла Флора. — Потерпіть. З часом ви станете такою, як і раніше.

— Справді? — зітхнула Арабелла. — По щирості, я вже й не пам’ятаю, якою була.

— Тоді я вам розповім. Ви завжди були життєрадісною, хоча й мусили часто лишатися на самоті. Ви рідко сердилися, хоча вас часто дратували. Кожне ваше слово було слушним і дотепним, хоча це не помічали й лише перечили вам.

Арабелла засміялася:

— Боже правий! Та я ж була справжнім дивом! Однак, — мовила вона не без лукавства, — я не дуже схильна довіряти цьому портретові, адже ви ніколи мене не бачили.

— Мені розповідав містер Стрейндж. Це його слова.

— Он як, — зітхнула Арабелла й відвернулася.

Флора опустила очі й м’яко мовила:

— Коли він повернеться, то зможе втішити вас краще, ніж будь-хто. І ви знову будете щасливою.

Дівчина підвела погляд.

Арабелла хвильку помовчала, а тоді відказала:

— Я не впевнена, що ми знову побачимося.

Флора повернулася до шиття й за мить додала:

— Так дивно, що зрештою він повернуся до свого старого вчителя.

— Дивно? Як на мене, нічого дивного немає. Я ніколи не думала, що їхня сварка триватиме аж так довго. Гадала, що за місяць вони помиряться.

— Ваші слова мене дивують! — мовила на те Флора. — Коли містер Стрейндж був із нами, він і слова доброго не казав про містера Норрелла — та й містер Норрелл друкував у магічних виданнях жахливі речі про містера Стрейнджа.

— Ще б пак! — Арабелла була незворушна. — Але ж це просто їхні дурниці! Вони обоє вперті, наче віслюки. Мені нема за що любити містера Норрелла — радше навпаки. Але що я про нього знаю напевне: насамперед він маг, а потім все решта. І Джонатан такий самий. Книги та магія — це єдине, що по-справжньому їх цікавить. Ніхто не знається на справі так, як вони, — і тому, бачте, нічого дивного, що їм цікаво разом.

Минали тижні — й Арабелла усе частіше усміхалася, усе частіше сміялася. Її цікавило все, що стосувалося нових друзів. Вона проводила дні за товариськими вечерями й іншими справами, з головою пірнувши у приємні обов’язки, які накладала дружба, — дрібні домашні турботи, які лікували її зболений розум і зранену душу. Про свого далекого чоловіка вона думала мало, хіба що відчувала вдячність за те, що він відправив її до Ґрейстілів.

У ті дні до Падуї прибув молодий ірландський капітан, і багато хто вважав, що він зачарований Флорою, хоча сама вона це заперечувала. Під Ватерлоо він вів кавалерійську роту в бій, у саме пекло ворожого вогню, але, здавалося, губив усю свою мужність, коли справа стосувалася Флори. Він не міг поглянути на неї, не зашарівшись, і дуже хвилювався щоразу, коли дівчина заходила до кімнати. Тож йому було трохи легше звертатися до місис Стрейндж за відомостями, коли Флора вийде на прогулянку у Прато-делла-Валле (прекрасний сад у самому серці міста) або ж коли вона збирається навідати Бакстерів (спільних друзів); і Арабелла завжди охоче йому допомагала.

Але полон лишив на ній слід, якого не легко було позбутися. Арабелла звикла танцювати цілу ніч, тож сон нелегко йшов до неї. Іноді ночами їй вчувалися печальні мелодії скрипки й дудки фейрі, що кликали її до танцю, — та певно, що танцювати їй зовсім не хотілося.

— Розмовляйте зі мною, — просила вона Флору й тітоньку Ґрейстіл. — Розмовляйте — і, сподіваюсь, я зможу опанувати себе.

Тоді котрась із жінок або й обидві сідали поруч і розмовляли про все, що тільки спадало на думку. Та часом бажання руху — будь-якого руху — було надто сильним, тож Арабелла починала міряти кроками спальню, яку ділила з Флорою. Іноді траплялося, що д-р Ґрейстіл і Френк люб’язно жертвували власним сном, аби прогулятися з нею нічними вулицями Падуї.

Однієї такої квітневої ночі вони гуляли неподалік від собору; Арабелла з д-ром Ґрейстілом обговорювали повернення до Англії, заплановане на наступний місяць. Арабеллу трохи лякала думка про те, що вона знову опиниться в товаристві англійських друзів, а д-р Ґрейстіл її заспокоював. Раптом Френк здивовано вигукнув і вказав угору.

Зорі зрушили з місця і змінилися; на латці неба над ними показалися нові сузір’я. Неподалік височіла старовинна на вигляд кам’яна арка. У цьому не було нічого дивного: зрештою, Падуя славиться таємничими порталами, арками й галереями. Однак, ця арка відрізнялася від інших. Падую звели з середньовічної цегли, тому її вулиці часто тішать око рожево-золотавою барвою. А ця арка була із похмурого каміння Півночі, й обабіч отвору стояли статуї Джона Ускґласса, чиє обличчя наполовину приховував капелюх із крилами крука. Просто посеред арки стояла висока постать.

Арабелла завагалася.

— Ви ж далеко не відійдете? — запитала вона у д-ра Ґрейстіла.

— Ми з Френком будемо тут, — сказав д-р Ґрейстіл. — Навіть не зрушимо з місця. Ви будь-якої миті можете нас гукнути.

Далі вона рушила сама. Чоловік, що стояв у порталі, читав. Коли Арабелла підійшла, він підвів голову і поглянув на неї звичним, таким рідним поглядом, ніби не розумів, де він є і що то за світ поза книгою.

— Цього разу ти прийшов без грози, — мовила вона.

— А, ти про це чула? — трохи ніяково усміхнувся Стрейндж. — Певно, тоді я трохи перестарався. Поганий смак, от і все. У Венеції я провів забагато часу в товаристві лорда Байрона і, здається, перейняв щось від нього.

Вони трохи пройшлися, і щомиті над ними змінювався візерунок сузір’їв.

— Ти маєш гарний вигляд, Арабелло, — мовив Стрейндж. — Я боявся… Чого ж я боявся? О, тисячі різних речей. Боявся, що ти не захочеш розмовляти зі мною. Але ти тут. Я дуже радий тебе бачити.

— Тепер можеш облишити тисячу своїх страхів, — відповіла вона. — Принаймні ті, що стосуються мене. Вам уже вдалося знайти спосіб розвіяти Пітьму?

— Ні, ще ні. Але, по щирості, останнім часом ми були дуже заклопотані — перевіряли кілька нових здогадів про наяд, — а тому геть не мали часу серйозно взятися до цієї справи. Утім, кілька згадок у Ґуберовому «Воротарі Аполлона» вселяють надії. Ми сподіваємось на краще.

— Я рада. Мені стає так гірко від думки, що ти страждаєш.

— Не засмучуйся, благаю тебе. До того ж я не страждаю. Спершу було трохи, але не тепер. А ще ми з Норреллом далеко не перші англійські маги, яким доводиться працювати під дією закляття. Роберт Даймок у дванадцятому столітті посварився з фейрі і відтоді більше не міг розмовляти, тільки співав — а це, я певен, далеко не так приємно, як може здатися. У чотирнадцятому столітті жив маг зі срібною ногою — і це, мабуть, дуже незручно. До того ж, хто сказав, що Пітьма не може дати нам якісь переваги? Ми збираємося залишити Англію, за межами якої, мабуть, зустрінемо безліч облудних створінь. Англійський маг здатен справити неабияке враження, а двоє англійських магів, гадаю, — удвічі сильніше. Але коли двоє англійських магів ще й оточені Непроникною Пітьмою… що ж, гадаю, цього достатньо, щоби вселити жах у будь-яке серце, крім, може, напівбога!

— Куди ви рушите?

— О, є стільки різних місць! Цей світ — лише один із багатьох, а чарівникові не личить ставати — як би сказати? — містечковим.

— А містерові Норреллові таке до вподоби? — із сумнівом запитала Арабелла. — Він ніколи не любив мандрувати — навіть до Портсмута.

— А це одна з найбільших переваг нашого способу мандрувати. Він може й зовсім не виходити з дому, якщо не хоче. Світ — усі світи — самі прийдуть до нас, — Стрейндж змовк і роззирнувся. — Краще мені далі не відходити — Норрелл уже трохи задалеко. З певних причин, пов’язаних із закляттям, нам не варто дуже віддалятися одне від одного. Арабелло, — мовив він із серйозністю, зовсім йому не притаманною, — мені було нестерпно боляче від самої думки, що ти в полоні під землею. Я зробив би все — геть усе, — щоби повернути тебе на волю.

Арабелла взяла чоловіка за руки; очі її сяяли.

— І ти це зробив, — прошепотіла вона.

Вони довго дивилися одне на одного, і тієї миті здавалося, що все так, як і було завжди, — ніби вони ніколи й не розлучалися; але вона не запропонувала піти за ним у Пітьму, а він про це не попросив.

— Одного дня, — мовив Стрейндж, — я знайду потрібне закляття і розвію Пітьму. І того дня я повернусь до тебе.

— Так. Одного дня. А доти я чекатиму.

Він кивнув і вже збирався піти, але загаявся.

— Белл, — мовив він. — Не носи чорне. Не будь удовою. Будь щасливою. Саме так я хочу думати про тебе.

— Обіцяю. А як мені думати про тебе?

Стрейндж замислився, а тоді засміявся.

— Думай, що я встромив носа у книжку!

Вони поцілувались. А тоді маг розвернувся на каблуках і зник у Пітьмі.

Подяки

Насамперед я хочу подякувати безмежно чудовому Джайлсу Ґордону, якого нам так бракує. Я дуже пишалася тим, що він мій агент. І досі пишаюся.

Також висловлюю особливу подяку Джонні Ґеллеру за все те, що він зробив, відколи Джайлс пішов у засвіти.

За підтримку, коли я тільки починала роботу над цією книжкою, щиро вдячна Джеффу Раймену, Елісон Пейс (якої мені також дуже бракує), Тінч Мінтер та її письменницькій групі, зокрема Джуліан Голл.

За підтримку на всьому шляху дякую своїм батькам Дженет та Стюарту, Патріку та Терезі Нільсен-Гейденам, Еллен Детлоу, Террі Віндлінґ та Нілу Ґейману, чия щедрість до інших письменників незмінно вражає мене.

За допомогу з іноземними мовами дякую Стюарту Кларку, Саманті Еванс, Патріку Марселю і Джорджії Ґріллі. За допомогу у розплутуванні складних питань наполеонівських воєн і морської історії дякую Ніколасу Блейку (зайве казати, що помилки, які лишилися, — цілком на моїй совісті). За надзвичайно проникливі зауваги та пропозиції дякую Антонії Тілл. За написання надзвичайно корисних книжок дякую Елізабет Лонгфорд («Веллінґтон») та Крістоферу Нібберту з Беном Вайнребом («Лондонська енциклопедія»).

Дякую Джонатану Вайтленду, який не шкодує свого часу й майстерності на те, щоб «Маки» працювали — і, відповідно, щоб книжки писалися.

І головне — дякую Колінові, який займався усім, щоби я могла писати, який ніколи не скаржився і без якого ця книжка навряд чи взагалі побачила би світ.

Додаток

До виходу «Джонатана Стрейнджа і містера Норрелла» видавництво «Блумсбері» створило сайт jonathanstrange.com, який уже багато років як не працює — а шкода, бо там, зокрема, було опубліковано думки двох головних персонажів книги і про роман, і про його авторку. Зайве буде казати, що ці тексти написала сама Сюзанна Кларк.

Лист м-ра Норрелла редакторові «Таймс»

ЯКНАЙСЕРЙОЗНІША ЗАСТОРОГА ЛЕГКОВІРНИМ ОСОБАМ

До мене дійшли відомості щонайтривожнішого змісту. Адже виходить на те, що якісь люди, ім’я котрим «Блумсбері», взялися друкувати згубну книгу — цілий роман! — який має на меті переповісти історію Славного Відродження Англійської Магії. Сам я романів не читаю — і радий сказати, що не читав їх зроду, — проте усвідомлюю, що серед легковажніших верств суспільства вони користуються певною популярністю. Юні леді, дами у шлюбі, старі діви, бездумна молодь обох статей, любителі азартних ігор, розпусники та лібертіни, прислуга, що випадково чи з умислом здобула освіту, неналежну їхньому станові, — усіх цих нероб можна зустріти всякої години дня та ночі за читанням романів.

Я зневажаю всі романи незалежно від того, чому вони присвячені. Кажуть, од них затуплюється розум, розхитуються моральні підвалини, розвиваються нездорова допитливість і схильність до інфекцій грудей і очей. Усе це напрочуд страхітливо, але, на щастя, мало мене обходить. Та коли роман удає, неначебто сприяє поширенню відомостей про Англійську Магію, — о! тоді я змушений протестувати. А значить, на мене лягає відповідальність застерегти британську публіку від жахливої небезпеки, на яку вона наразиться, просто розгорнувши цю книгу.

Як розбудовник і засновник означеного вище Славного Відродження, я сподіваюся, що моє несхвалення — якнайсильніше несхвалення — важитиме для людей, котрі назвалися «Блумсбері» (ким би вони не були). Надіюсь, що, дізнавшися про моє невдоволення, вони одразу ж облишать усяку думку опублікувати цю лиху книгу. Коли ж упиратимуться, то я зобов’язаний буду звернутись до своїх друзів-урядовців. Маю підстави сподіватися, що це звернення матиме успіх.

Подейкують, що добродії в «Блумсбері» мають намір опублікувати цю книгу і в інших краях. Якщо зичливці в нашому Міністерстві закордонних справ виявлять мені ласку й нададуть список держав, які вважають нашими союзниками (зізнаюся, я тут не дуже добре обізнаний у наших справах), то я залюбки власним коштом замовлю переклад цього листа відповідними мовами. Що ж до Наших Колишніх Колоній в Америці, то я до них геть не прихильний. Адже не минуло ще й тридцяти-сорока років по тому, як цей безсоромний Народ зчинив негідний бунт проти свого законного Короля. Тож нехай там друкують цю книгу! І коли американці, спробувавши вивчитися з неї магії, випадково обернуться на котів чи викличуть мантикор на свою остаточну погибель, не думаю, що хтось за ними сумуватиме.

Ґілберт Норрелл, Маг при Адміралтействі

Гановер-сквер

Лондон

Витяг із листа Джонатана Стрейнджа (мага при герцогу Веллінґтоні) до тітоньки, місис Ерквістоун в Единбурзі

«…Чули? Якісь люди, що звуться “Блумсбері”, запосілися опублікувати роман з історії Відродження Англійської Магії. Це ж прекрасно! Ніяк не можу натішитися цій новині. Хіба ж є кращий спосіб настановити, аніж вкладаючи знання у справно скроєний роман? Якщо авторка належним чином виконала свою роботу (а я на це сподіваюся), то Британська Публіка невдовзі отримає зиск, почавши значно краще розуміти суперечку, що загрожувала роздерти Англійську Магію надвоє. Якнайскоріше надішлю вам примірник, тільки-но лондонські книгарі зачнуть торгувати цією книжкою.

Маю честь визнати, що охоче читаю романи. Це розвага й заняття, яке приносить мені найбільше задоволення. Сядеш собі біля каміна й мчиш навколо світу. Одна-дві сторінки, і вас уже спіткали щонайжахливіші небезпеки; вас розвеселило найстрокатіше багатство людської вигадки; ви встигли засмутитися, порадіти й піднестися духом. А вже наступної миті чутно, як слуга несе чай, і ось ви знову вже сам свій, сьорбаєте чай і якнайспокійніше їсте грінки. Хочеться тільки вірити, що ця книга (себто роман з історії Англійської Магії) не вийде аж надто врочистою. Зневажаю книжки без жартів.

Я трохи знаюся з людьми, які напоумилися опублікувати роман. (Ніяк не згадаю назви.) Ми сусідимо з ними на Сого-сквер. Здається, вони досить приємні й товариські. Регулярно надсилають мені картки із запрошеннями на вечірки. Та я до них не ходжу. Ось і зараз надіслали листа: просять підтримати видання. Я, безперечно, піду їм назустріч. Радитиму роман, де тільки можна. Сам я книжку ще не читав, але це неважливо. Важливо те, що Норрелл її зненавидить. Хіба щось інше здатне завдати йому таких мук? Проста стаття в одному з “Ревю” про засади погодної магії валить його в ліжко на тиждень. Роман же в трьох томах найпевніше його вб’є…»

М-р Норрелл про міс Кларк

Дуже радий, що в мене питаються про міс Кларк. Дуже радий, що маю нагоду висловити свою думку про неї. Передусім дозвольте сказати, що я геть не схвалюю Жіноцтво, яке воліє здобувати якусь професію, а надто — літературний фах. Смію зауважити, всякій пані можна пробачити написання роману, коли її на цей відчайдушний крок штовхнула бідність, вдівство або численні діти й родичі, що їх треба прогодувати, — але в цієї жінки, наскільки мені відомо, таких виправдань немає.

Ба гірше, в своїй книжці вона рішила зобразити Славне Відродження Англійської Магії — історія якої в її викладі, я певен, грішитиме численними хибами та неточностями. Вже те, що котрійсь із нашого Жіноцтва взагалі заманулося писати про магію, щонайприкріше мене приголомшує. Я переконаний, нам необхідний закон, що внеможливить такі діяння в майбутньому, про що я й говоритиму з прем’єр-міністром за першої-ліпшої нагоди.

Що ж до решти питань, які поставили видавці цієї прикрої книженції, мені сказати просто нічого. Я не знаю, ні яка з себе ця жінка, ні якої вона вдачі, ні з якої вона родини, ні яке веде життя. Мені це байдуже.

Джонатан Стрейндж про міс Кларк

Я надзвичайно тішуся з романів, особливо пера міс Остін та місис Редкліфф. Зізнаюся, я все ще не знайшов часу прочитати витвір міс Кларк — нині магам не бракує роботи. Кажуть, він головно про мене. Безсумнівно, мені це лестить, але, сподіваюся, міс Кларк пробачить, якщо я скажу, що новина ця не така вже й приголомшлива. Хай там як, а все ж я був прототипом героя однієї з недавніх поем лорда Байрона[411].

Що стосується самої міс Кларк, то її вже полишив перший квіт молодості. Вона старша донька в сім’ї священика з північної Англії. Її батечко — щонайреспектабельніший сивочолий джентльмен, який неабияк розбирається в заплутаних моментах Історії Церкви та спорті.

Прикро казати, але здобутки в міс Кларк мізерні. Вона майже не грає на музичних інструментах і не співає. Не танцює. Геть не вміє малювати. Знає лише кілька слів німецькою. Італійською говорить повільно і з помилками, тож самим італійцям її слова зовсім не зрозумілі. Їй здається, що вона любить гаптувати, але до пуття ніколи цим не займалася (тож мусимо додати до її вад ще й лінощі). Якби ж вона була юна, то все можна було би списати на неналежне виховання, однак у такім зрілім віці винуватити інших уже не випадає.

Я не назвав би її красунею. Шанувальник у неї один-єдиний — такий собі д-р Ґрінленд, випускник Оксфордського університету, та позаяк він сам скидається на кривоногого гнома, то високих стандартів краси від нього годі й чекати. Коли я востаннє мав честь її бачити, то взута вона була в рожеві черевички — яка прикра манірність!

Михайло Назаренко

Фейрі та джентльмени

Коли з’являється ні на що не схожа книга, її одразу намагаються порівняти із чимось дуже відомим — бо як інакше продати і як пояснити?

Коли 1937 року вийшов «Гобіт», в усіх рецензіях згадували «Алісу в Дивокраї» («Краще би “Задзеркалля”!» — буркотів Толкін; бо в «Задзеркаллі» є карта!). Коли 1954 року видали перший том «Володаря Перснів», на суперобкладинці його порівнювали з лицарським романом Томаса Мелорі, поемами Лодовіко Аріосто та Едмунда Спенсера, а ще — з науковою фантастикою, бо якщо Середзем’я так детально продумане, то певно ж, це НФ?

І яких тільки імен не було у відгуках на «Джонатана Стрейнджа та містера Норрелла» (2004)! Звісно ж, найчастіше казали, що це «“Гаррі Поттер” для дорослих», бо й видавництво було тим же самим — «Блумсбері». Звісно, повсякчас згадували Джейн Остін, бо стилізація під неї справді ідеальна. Трапилася навіть така оцінка: «“Майстер і Маргарита”, якби цей роман написав Дікенс».

Найдивнішу фразу написав Ніл Ґейман — а видавці винесли її на обкладинку: «Безперечно, найкращий англійський фантастичний роман за останні сімдесят років». «А як же Толкін?» — спитали всі, й Ґейману довелося пояснювати, що у звороті «англійський фантастичний роман» наголос стоїть на слові «англійський», а кажучи про «сімдесят років», він починав відлік від однієї конкретної книги…

…про яку трохи далі. Бо перш ніж ми розберемося з англійськістю (Englishness) та літературними традиціями — тобто з тим, як і про що написано цей роман, — треба подивитися, як і чому він виник. Треба придивитися до Сюзанни Кларк.

Народилася вона 1959 року, тобто роман вийшов друком, коли її «вже полишив перший квіт молодості», за неввічливими словами Джонатана Стрейнджа. Старша дитина в родині священника-методиста. Вивчала в Оксфорді філософію, економіку та політологію (сама не знає, навіщо). А ще вона хотіла стати письменницею.

Точніше кажучи, вона, як і багато початківців, хотіла писати, але геть не уявляла, що саме і про що. Вона відвідувала літературні курси і на все життя закохалася в оповідання Борхеса (їхній потужний вплив помітний не у «Стрейнджі та Норреллі», а у другому романі Кларк — «Піранезі»). Вона взялася за детектив, але швидко виявила, що в нього просочуються фантастичні та сюрреалістичні елементи; почала роман про янголів у Ліверпулі; і, зрештою, поїхала за кордон — викладати англійську мову в Італії та Іспанії.

В місті Більбао Сюзанна Кларк захворіла — пізніше виявилося, що то був перший напад хвороби, від якої вона страждає й досі, а лікарі ніяк не можуть точно діагностувати, що ж це таке. В ліжку Кларк перечитала «Володаря Перснів» і — як і багато хто до та після неї — зрозуміла: ось що вона хоче написати. Зовсім інакше й зовсім про інше, але — це. Згадалося й дитяче читання, казки К. С. Льюїса та Е. Несбіт, з їхнім поєднанням чарівного і буденного. Згадалося «Земномор’я» Урсули К. Ле Гуїн, в якому, за словами Кларк, «магія здається абсолютно реальною. Ви відчуваєте, що вона має існувати й бути саме такою, як у Ле Ґуїн».

І десь у той же час Кларк побачила те, що згодом описала як «сон наяву»: чоловік у костюмі XVIII століття розмовляє з англійськими туристами в якомусь місті, що дуже нагадує Венецію. Чоловік цей — маг, і його чародійство призвело до якихось жахливих наслідків. (Читачі роману, звісно, вже впізнали Джонатана Стрейнджа та родину Ґрейстіл, — але Кларк тоді ще гадки не мала, хто ці люди.)

Містер Норрелл прийшов із малюнка — точніше, з пазла, який Кларк колись збирала: немолоді чоловіки в старомодних перуках сидять над книжками в бібліотеці. До речі, Кларк зізнається, що з усіх персонажів роману містер Норрелл найближчий до самої авторки. Читати книжки, якнайменше спілкуватись із людьми…

«Я не вигадую історію, аби потім знайти персонажів, які би їй пасували. Радше я покладаюся на персонажів, котрі допомагають мені з’ясувати, яку ж історію я пишу».

Тож яку?

На початку 1990-х Кларк утратила роботу й тимчасово переїхала до батьків, які тоді жили на узбережжі Північного моря, милях у двадцяти від Ньюкасла. Житло було не дуже зручне, але краєвид неймовірний. І Кларк зрозуміла, що чарівна історія, яка визріває в її голові, має стати оповіддю саме про це: про ландшафт. Про магію ландшафту. Про магію Англії.

Але що це за історія і в які часи вона відбувається, Кларк іще не знала.

Їй допоміг історичний детектив Чарльза Паллісера «Квінкункс» (1989): раптом виявилося, що наприкінці XX століття не обов’язково писати «сучасно»; цілком можливо створити вікторіанський роман на тисячу двісті сторінок. Інакше кажучи, можна не думати про жанрові категорії, а писати те, що тобі самому (чи, в нашому випадку, самій) хотілося би прочитати. Як це й робили всі великі творці британські творці казок і фентезі.

Поступово обриси майбутнього роману почали проступати з імли. Кларк зрозуміла, що перед нею не одна історія, а дві, просто друга напряму випливає з першої: з одного боку — трьохсотлітнє правління Короля Крука, з іншого — відродження магії за часів Норрелла і Стрейнджа. Письменниця спочатку вагалася, яку з цих ліній зробити основною, а потім якийсь час не могла визначити, а коли, власне, жили два новочасні маги? Може, у вікторіанські, дікенсівські часи? Чи у XVIII столітті (це дозволило би написати старомодний епістолярний роман)? Зрештою вона вирішила, що наполеонівська епоха для неї найцікавіша — не в останню чергу тому, що тоді жила й творила Джейн Остін.

Роман Кларк настільки бездоганно стилізований під Остін, що це очевидно будь-якому читачеві оригіналу (сподіваюся, й читачам перекладу також, хоча «стиль Остін» для українців ще не є настільки ж упізнаваним, як умовно-вікторіанський стиль, від Піквіка до Голмса). Кларк називала Остін серед п’яти своїх улюблених письменників (вона «підійшла настільки близько до досконалості, наскільки це можливо»), а «Емму» — серед п’яти улюблених книжок («Це найрозумніший із романів. Особливо я люблю діалоги: кожна репліка розкриває пристрасті й клопоти героїв, але при цьому залишається цілком природною»)[412].

Остін в романі, безперечно, домінує, але, як зазначає Кларк, є тут і Дікенс (там, де ідеться про нижчі верстви, не джентльменів). Письменниця вказує, що в Стрейнджі є дещо від Байрона і зовсім трошки — від лібертінів XVIII століття, на кшталт Вальмона з «Небезпечних зв’язків» Шодерло де Лакло. Нарешті, сама тритомна структура «Стрейнджа і Норрела» є не лише діалектичною тріадою «теза — антитеза — синтез», але й іронічним використанням форми вікторіанського «трипалубника»: так жартома називали стандартні тритомні романи другої половини XIX століття.

Є й значно ближчі зразки.

Кларк охоче ділиться спогадами про книжки, які на неї вплинули. З жанром альтернативної історії вона знайома не дуже добре, але із задоволенням читала практично не відомий у нас цикл Джоан Айкен «Вовчі хроніки» (1968–2005), де холодну Британію тероризують зграї вовків, що перебралися з континенту. Джентльмен із будяковим волоссям має прямим прототипом ельфійку з ілюстрацій Чарльза Весса до коміксу Ніла Ґеймана «Книги магії» (Кларк була вражена «невинністю, дикістю та небезпечністю» цієї героїні — самої Титанії, королеви Фейрі). Чарівник без імені з’явився тому, що письменницю свого часу вразили два чорні маги, які й самі забули свої справжні ймення: «Вуста Саурона» у Толкіна і Павук із «Останнього берега» Ле Гуїн. Не одразу Кларк зрозуміла, що людина без імені матиме безліч прізвиськ, — і так виник Джон Ускґласс, Король Крук, Чорний Король, Король Півночі…

А от що письменники не дуже люблять робити — так це визнавати справжні, глибинні, фундаментальні впливи. І Кларк тут не виняток. Дуже нечасто — і тільки коли її запитують прямо — вона називає два імені, двох авторів, без яких «Стрейнджа і Норрелла» не було би взагалі або, принаймні, роман вийшов би зовсім іншим.

Гоуп Міррліз. Джон Краулі.

Як написала фантастка й критикиня Джо Волтон, роман Кларк прийшов до нас із паралельного світу, де після лорда Дансейні (великого ірландського фентезіста початку XX століття) найвпливовішим автором стала Міррліз, а не Толкін. Її роман «Луд-в-імлі» вийшов друком ще 1926 року, був цілком забутий, потім наново відкритий на початку 1970-х, коли видавці вишукували все, хоч якось схоже на «Володаря Перснів», і перевідкритий для нових читачів удруге вже в 2000-ні. «Луд» дуже схожий і дуже не схожий на «Стрейнджа і Норрелла». Це теж історія про світ, в якому колись існувала магія і люди торгували з ельфійським загірним краєм, а потім чари зникли разом із гоноровим та жахним володарем міста, а тепер, здається, магія повертається знов… Наче конспект роману Кларк — але, повторюю, це зовсім інша історія. Проте коли Ґейман казав, що «Стрейндж і Норрелл» — «найкращий англійський фантастичний роман за останні сімдесят років», то відлік він почав саме від <Луда» («Володар Перснів» для нього — не «англійська» книга в прямому сенсі слова).

«Роман [Міррліз] мені сподобався, — каже Кларк, — але він не заволодів моєю душею так, як це сталося з деякими моїми друзями. Можливо, я прочитала його не в тому віці — коли мені вже було під сорок» (тобто наприкінці 1990-х). «Попри це, зі мною залишились і деякі сцени, й ідеї, й атмосфера. Інших таких книг я не знаю».

Але принаймні ще одна «така» книга все ж таки є. Я кажу про роман американця Джона Краулі «Маленький, великий, або Парламент фейрі» (1981), один із ключових текстів фентезі / магічного реалізму XX століття. Із ним прямих паралелей менше, як не рахувати віртуозного переосмислення британського фольклору в обох книжках, постійного втручання фейрі у справи смертних та дуже помітних перегуків у фіналі. Знов-таки — Кларк згадала про Краулі, лише коли її запитали, чи карти Чилдермасса не є відсилкою до колоди таро з «Маленького, великого». Тільки тоді Кларк визнала, що читала цей роман.

Без надії сподіваюсь, що й Міррліз, і Краулі колись та з’являться українською. Надто великі без них прогалини. Читати Кларк, не знаючи її попередників, — майже те саме, що читати Еко, не знаючи Борхеса.

Кларк збирала свій роман буквально по шматках — і я не кажу лише про літературні впливи. Її записники заповнювалися деталями й мікросюжетами, присвяченими історії та «сучасності» англійської магії. Закінчивши з великими труднощами перші чотири розділи, Кларк вирішила, що простіше буде писати те, що зараз спадає на думку, а потім все це поєднувати. Світ Короля Крука мав стати таким саме достовірним, як наш: мав отримати глибину — або, іншими словами, в читачів мала виникнути певність, що їм показали тільки невелику частину цього світу. Деталі, самоочевидні для героїв та оповідачки, ми маємо самі зібрати в цілісну картину. Із розділу 35, наприклад, ми дізнаємося, що великий маг XV–XVI століть Мартін Пейл був учнем леді Катерини Вінчестерської, але тільки в розділі 48 сказано, що його навчав привид цієї чарівниці XIII століття. Звідси й потреба в незліченних примітках; Кларк була певна, що редактори вимагатимуть їх позбутися, але ні, все залишили, як є, відчувши, що без них роману не вистачатиме чогось дуже істотного.

Тим часом Кларк знайшла роботу в Кембріджі (редагування кулінарних книжок) і відчула, що їй не завадить сходити на який-небудь майстер-клас із фантастики. Їй пощастило двічі. По-перше, одним із майстрів був письменник Колін Ґрінленд, який згодом став чоловіком Кларк. По-друге, на майстер-класі всі писали оповідання, а Кларк цього не любила, тож просто принесла більш-менш автономний шматок роману. Ґрінленд був настільки вражений, що, не питаючись Кларк, переслав уривок із цього уривка Ґейману, а той передав знайомому редактору… І про все це Кларк дізналася лише, коли той редактор запропонував їй публікацію в антології фантастичних оповідань. Так вийшли друком «Леді з Ґрейс-Адью» (1996), що через десять років дали назву однойменній книзі історій зі світу «Стрейнджа і Норрелла»[413].

Усі 1990-ті Кларк трималася на впевненості, що от уже наступного року вона точно завершить роман. Вона нікому не давала його читати, аж поки, за порадою Ґрінленда, не знайшла собі літагента, а той звернувся до видавництва «Блумсбері», котре якраз шукало новий «матеріал для бестселера» після Ролінґ. Редактори, прочитавши незавершений рукопис (Кларк дійшла приблизно до кінця другого тому), одразу запропонували мільйонний гонорар і продали права на переклад сімнадцятьма мовами ще до того, як роман вийшов друком. Вісім років Кларк писала перші томи, але останній зробила лише за два. Історію було розказано, двісті п’ятдесят тисяч примірників розлетілися, права на екранізацію було продано… і, як часто буває, перед читачами опинилася книга, на яку вони чекали, самі цього не знаючи. Ні, не часто таке буває — але трапляється.

Деякі читачі були не просто зачаровані «Стрейнджем і Норреллом», але й почали шукати в ньому актуальні соціальні сенси. Не можна сказати, що в романі їх зовсім немає: як точно сформулював один критик, це, окрім усього іншого, історія про те, як віднаходять свій голос ті, хто був його позбавлений, — жінки та слуги. В цьому контексті не випадково, що й оповідачка роману — жінка (див. про це докладніше в коментарях); в телесеріалі ж за кадром звучить голос Чилдермасса — і це мені видається помилкою сценариста.

Проте Кларк закидали, що соціальні теми звучать в романі приглушено. Чому їх не обговорюють прямо? чому, як не рахувати приміток, останнього розділу та оповідання про леді з Ґрейс-Адью, у світі «Стрейнджа і Норрелла» немає жінок-магів?

Кларк терпляче відповідала, що йде від персонажів, а не від сюжетів чи ідей; і так уже сталося, що до неї прийшов Джонатан, а не Джоанна Стрейндж. Але була й важливіша причина: і жінок, і слуг Кларк намагалася зобразити такими, як вони з’являлися в романах XIX століття — чи в Остін, чи в Дікенса, неважливо. Вона відчувала, що поява магії вже достатньо віддаляє її світ від нашого, а якби там ще й почали обговорювати сучасні проблеми, читачам важко було би повірити в реальність зображуваного: тоді роман ґрунтувався би на двох суттєвих відхиленнях від звичної для нас реальності, й контраст між історичною Англією та країною Фейрі значно послабився б. Ґеорґіанську Англію, зрештою, показано так, як її бачили герої — тобто люди того часу; перетворювати книгу на дзеркало, спеціально створене для того, щоб у ньому відображалися проблеми й інтереси кінця XX століття, було би й історичною, і психологічною помилкою. «Політика» в романі є, проте в її основі — не класова боротьба і не боротьба між чоловіками та жінками, а контраст між північною та південною Англією, і «революція», що відбувається у фіналі, — не соціальна чи політична, а просто магічна[414].

До цього ми ще повернемося, а зараз просто зазначу: «Стрейндж і Норрелл» — не лише книга, дія якої відбувається в Англії: це книга про Англію як таку і про англійську магію, або ж магію Англії.

Англія, — нагадала Кларк, роз’яснюючи свій задум критикам, — це суцільні протиріччя. Стрейндж — досконалий англієць, але ж він наполовину шотландець, народжений на кордоні з Вельсом. Веллінґтон, англійський генерал, народився в Дубліні й зневажав Ірландію. Навіть Король Крук — норман, вихований у Фейрі.

То що ж воно таке — Англія?

Роман дає пряму й чітку відповідь. Згадаймо, з чого Кларк почала його створювати: з усвідомлення, що Англія — це ландшафт.

Як зауважила сама письменниця, у фентезі часто зустрічається звеличення малих, як-от гобітів (аналог у «Стрейнджі та Норреллі» — доля Стівена Блека). Проте буває і навпаки — і для Кларк це навіть цікавіше: героїв не звеличують, а сумиряють, як це робить льюїсівський Аслан з усіма, кого зустрічає. Ми звикли вважати себе центром світобудови, але це не так. «Література надто часто звертається лише до людського життя. Але світ, як мені здається, — набагато більший». «Наприкінці книги я хотіла дати голос не знедоленим, а ландшафту».

Українським читачам це має бути нескладно зрозуміти й відчути. Врешті-решт, і наша література надто часто зверталася до соціального, ігноруючи інші рівні буття; і в нас є потужна «химерна» традиція; і ми маємо принаймні два романи про змаління і зростання людини, що стає частиною ландшафту, — «Подорож ученого доктора Леонардо…» Майка Йогансена та «Ворошиловград» Сергія Жадана.

«Пагорби і дерева, дощ та історії», — каже Кларк: ось що таке Англія. Показово, що «історії» опиняються в тому ж ряду, що й пагорби, бо магію, котра би сприймалась як щось природне в усіх сенсах слова, можна вибудувати (чи пригадати) лише на основі того, що завжди є і було, — тобто фольклору і міфу.

Толкін не раз шкодував, що в Англії немає своєї міфології, та спробував її створити. Тож Ґейман дещо помиляється, протиставляючи «Середземному» Толкіну «англійську» Міррліз: Англія лежить в основі й толкінської міфології, інколи залишаючись лише в чернетках, інколи виходячи на поверхню, як-от в описах Ширу.

Те, що для системно мислячого професора (та й взагалі для фольклористів) було бідою, для Кларк стало благословенням: якщо стародавній, аутентичний англійський фольклор зберігся лише уривками, це означає, що ми можемо його «домислити». Так робили романтики — сучасники Стрейнджа і Норрелла, вигадуючи то древніх богів, то прадавні рукописи; так робить і Сюзанна Кларк.

Основним джерелом для неї стали праці славетної англійської фольклористки Кетрін Бріґґс — передовсім її «Словник фейрі» (1976). Бріґґс, здається, вірила в існування ельфів, але як дослідниця залишалася агностиком і не робила свою віру частиною наукових праць. Проте вона так ретельно і з таким непідробним захватом переповідала старі й нові історії про зустрічі з Добрим Народом, що сумнівів у читачів лишалося небагато. У книжках Бріґґс магія — це те, з чим ти можеш зустрітися просто посеред англійського поля, просто посеред XX століття; це «двері в стіні» зі знаменитого оповідання Герберта Веллса. Це ж відчуття ми знаходимо і в романі Кларк.

Авторка «Стрейнджа і Норрелла» творить свою міфологію так само, як і Толкін, і Краулі, — поєднуючи добре відомі фольклорні мотиви так, як їх досі не поєднував ніхто, витворюючи систему там, де система зникла століття або й тисячоліття тому. Це не просто реальний англійський фольклор, це можливий фольклор, який весь час нагадує нам про вже відоме, але при цьому знайомі мотиви поєднує в нові сюжети. Найяскравіший приклад — нічні бали, на які потрапляють леді Поул та Стівен Блек. У казках таке нерідко трапляється (і, як зауважує Бріґґс, нічні танці з фейрі вважалися причиною сухот — порівняйте з цим хворобу леді Поул). Із жодним конкретним сюжетом історія, що її розказала Кларк, не збігається — і водночас нагадує безліч інших історій. Єдиний приклад прямого запозичення, який визнає письменниця, — історія Ральфа Стоксі у розділі 54, варіація на тему казки «Кет-лускунчик». Проте відсутність запозичень не означає відсутність алюзій.

Цікаво, що водночас із Кларк щось подібне, хоча й у меншому масштабі зробив Ніл Ґейман: я, звісно, кажу про його «Зоряний пил» (1997–1998), також зібраний із фольклорних і міфологічних елементів. Герої казки проходять крізь інші історії або по дотичній до них: світ Фейрі існує сам по собі, а не для того, щоб бути лише тлом для цієї повісті.

Коли розпорошений фольклор стає системою, це означає, що він перетворюється на міф. Кларк ніби знімає шар за шаром культурні пласти, і за ґеорґіанським романом постає поема межі XIII–XIV століть «Сер Орфео» про короля-музику, який дістався до замку в країні Фейрі, аби визволити звідти свою дружину. (Покинь-Надію дуже нагадує той замок — але такий, як у переказі Бріґґс, а не в самій поемі!) «Сер Орфео» — звісно, середньовічна варіація міфу про Орфея та Еврідіку, тільки зі щасливим фіналом. А це повертає нас до фольклористичної теорії, що фейрі — то насправді духи померлих, і їхні «бруги» — могильні кургани. Кларк все це пам’ятає і з усім цим грає, підсвічуючи то один, то інший бік системи міфу.

Ще один міф, надзвичайно важливий для роману, — про Калічного короля, володаря Безплідної землі. Ним є божевільний Ґеорґ III, що очевидно, і джентльмен з будяковим волоссям, що спочатку є не таким очевидним. У фіналі новий король Покинь-Надії зцілює землю, як Персеваль-Парцифаль у середньовічній легенді. Архаїчне коріння артурівських романів описала англійська дослідниця Джессі Вестон у класичній праці «Від ритуалу до роману» (1920), яка справила потужний вплив на культуру минулого століття. Достатньо згадати фільм «Апокаліпсис сьогодні» (1979), де на столі полковника Курда (Калічного короля джунглів) лежать дві книжки про вбивство старого володаря та відновлення його країни: «Золота галузка» (1890) Дж. Дж. Фрейзера — і монографія Вестон. Прикметно, що у Кларк зцілюється країна Фейрі, а не людей — хоча й Англія, звісно, теж змінюється назавжди.

А ще ж є Король Крук — той самий Король минулого й прийдешнього, що в світі Кларк затулив і витіснив постать короля Артура (характерно, що Мерлін в романі згадується, а Артур — ні). Ця паралель очевидна для більшості читачів, і важно повірити — але це так! — що сама Кларк усвідомила її зовсім не одразу. Для неї головним літературним прототипом Джона Ускґласса був не володар Камелота, а фра Дольчино з «Імені рози» Умберто Еко: вона хотіла створити такого ж «закадрового» персонажа, чиї вчинки визначають долі людей, які живуть значно пізніше.

Свідомо чи ні, а Сюзанна Кларк таки вибудувала свій варіант артуріани. Сам образ крука нагадує про птахів у лондонському Тауері. Так, пророцтво, що Англія згине, якщо круки залишать цю фортецю, вигадали вже в нові часи — але вигадали як старовинну легенду, тож вона природно стала частиною вже існуючого міфу. Згадаймо, що, за іншою легендою, саме під Тауером поховано голову Брана Благословенного, короля бритів, чиє ім’я означає Крук; а король Артур, зневаживши пророцтвом, що ця голова захищатиме Британію вічно, наказав її викопати; а самого Артура на порозі смерті, за однією з версій, не відвезли на Авалон, а перетворили на крука…

Розмотувати це можна нескінченно, так само як дрібні та посутні зміни в англійській історії з часів Джона Ускґласса (деякі з них — ті, що вдалося помітити, — анотовані у примітках, але не маю сумніву, що їх значно більше). Все це дуже красиво, дуже витончено зроблено, і чим краще ви знаєте культуру Британських островів, тим більше задоволення отримуєте. Але — навіщо вся ця історія? Кларк обережно відкидає її феміністичне, постколоніальне, соціальне прочитання. Що ж залишається?

І тут треба знову згадати Джона Краулі. В одному з інтерв’ю він твердив, що світи його романів — це розгорнуті метафори. «Метафори чого? Не можу сказати». Невдовзі після видання свого роману Кларк написала абсолютно протилежну фразу: «У “Стрейнджі та Норреллі” магія опирається тому, щоб стати метафорою чогось іще». «Магічна революція», як і було сказано.

Для одних читачів це чеснота роману, для інших (і, зізнаюся, для мене) — найбільша його вада: книга говорить лише про те, про що говорить. Магія є магією. Англія — магічна. Це правда, але це й усе. Ні, звісно, не зовсім «усе» — бо є ще принаймні лінія Арабелли, — але на концептуальному рівні саме так. А вже як це оцінювати — справа кожного, хто бере до рук роман Сюзанни Кларк.

Книгу завершено на багатьох рівнях, крім, власне, фабульного. В середині 2000-х Кларк не раз казала, що пише продовження роману, в якому діють переважно не високородні джентльмени, а люди нижчого стану. Це має бути історія про те, якою стала Англія після повернення магії, та й про Короля Крука ми щось нове дізнаємось… якщо Кларк, звісно, зможе закінчити книгу. Хвороба, яка не відпускає її вже півтора десятиліття, ледь не позбавила її фізичних та інтелектуальних можливостей писати; лише в 2019 році Кларк завершила значно коротший роман під назвою «Піранезі», який безпосередньо зі «Стрейнджем і Норреллом» не пов’язаний. Але в нещодавньому інтерв’ю Кларк знову казала, що не полишає надії взятися за другий том.

Будемо сподіватися й ми, бо світ Сюзанни Кларк — як це часто буває з магічними книгами — живе своїм життям і так просто нікого не відпустить.

«Ваші головні герої все ще розмовляють із вами? — якось спитав інтерв’юер. — Вони взагалі вдячні за те, що ви для них зробили?»

«Наразі ми не розмовляємо, — відповіла Кларк. — Ґілберт Норрелл, Джонатан Стрейндж і я — ніби троє людей, що дуже довго працювали разом в дуже маленькому офісі. Гадаю, нам час відпочити одне від одного. Це не означає, що ми не поспілкуємося пізніше. Ніяких чвар між нами не було. Але вони роблять те, що роблять (я не цікавлюся, що саме), а я займаюся своїми справами. А щодо вдячності… Та що ви таке питаєте? Ви з ними колись зустрічалися? Вони взагалі не знають слова “вдячність”».

Вони роблять те, що роблять. А ми (на відміну від персонажів) удячні та чекаємо.

Примітки

[В електронній версії прикінцеві примітки (як і авторські посторінкові) віднесено до відповідних місць у тексті. — Прим. верстальника.]

Подяка Єфремові Ліхтенштейну за численні консультації.

Єкатерина Доброхотова-Майкова, Михайло Назаренко

Зміст

Передмова … 7

ТОМ І. М-Р НОРРЕЛЛ … 9

ТОМ II. ДЖОНАТАН СТРЕЙНДЖ … 231

ТОМ III. ДЖОН УСКҐЛАСС … 541

Подяки … 853

Додаток … 855

Михайло Назаренко. Фейрі та джентльмени..859

Єкатерина Доброхотова-Майкова, Михайло Назаренко. Примітки … 870

Інформація видавця

Літературно-художнє видання

Серія «Сузір'я світів»

Сюзанна Кларк

Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл

Роман

Переклали з англійської Богдан Стасюк, Катерина й Анатолій Пітики за редакцією Вікторії Назаренко

Головний редактор Світлана Крупчан

Відповідальна за проект Марія Шагурі

Комп’ютерна верстка Катерини Базарової

Підписано до друку 18.10.2021. Формат 60x90 1/16.

Папір «Книжковий Creamy». Друк офсетний. Ум. друк. арк. 56,5.

Тираж 1500 пр. Зам. № 250/10

ВИДАВЕЦЬ ПП «РІДНА МОВА»

Свідоцтво суб’єкта видавничої справи

ДК № 6914 від 18.09.2019 р.

Юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 12

Фактична адреса: 04073, м. Київ, просп. Степана Бандери, 6

Тел./факс: (044) 490-99-01

ЗАМОВИТИ КНИЖКИ МОЖНА У КИЄВІ:

Тел.: (044) 490-99-01

E-mail: sale@ridna-mova.com

В ІНТЕРНЕТ-МАГАЗИНІ: ridna-mova.com,

моб.: 098-023-55-41, 099-236-98-85

У ХАРКОВІ:

Філія ПП «Видавництво “Махаон-Україна”»,

61070, Харків, вул. Акад. Проскури, 1.

Тел.: (057) 315-15-64, 315-25-81

E-mail: machaon@machaon.kharkov.ua

НАДРУКОВАНО У ПП «UNISOFT»

Свідоцтво ДК № 3461 від 14.04.2009 р.

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13-Б,

www.unisoft.ua

ПРОДАНО ПОНАД 4 МІЛЬЙОНИ ПРИМІРНИКІВ

Роман увійшов до коротких списків Вітбредівської премії в номінації «Найкращий дебютний роман» і премії газети Guardian та першу книжку, а також у довгий список Букерівської премії.

1806 рік. Англія виснажена затяжною війною з Наполеоном. Минуло багато століть, відколи маги пішли в небуття, ставши тільки спогадом з минулого. Проте один чарівник таки залишився — відлюдник м-р Норрелл, чия магія хвилює і бентежить усю країну. Переїхавши до Лондона, маг повертає до життя прекрасну жінку й прикликає примарний флот, щоб залякати французів.

Однак авторитету обачного, метушливого Норрелла кидає виклик поява іншого мага. Молодий, привабливий і зухвалий Джонатан Стрейндж — повна протилежність Норреллу. Так розпочинається небезпечна боротьба між двома великими магами, що затьмарює навіть війну між Англією та Францією. Їхня затятість і необачне звернення до темних мистецтв спричинять більше лиха, ніж вони самі здатні уявити.

«Безперечно, це найкращий англійський фантастичний роман за останні сімдесят років. Він смішний, зворушливий, страшний, потойбічний, земний і магічний. Ця мандрівка крізь світло й тінь — справжня читацька насолода».

Ніл Ґейман

«Поєднавши всю вигадливість, жвавість і фантазію „Гаррі Поттера“ зі стриманою і влучною дотепністю Ніла Ґеймана, Сюзанна Кларк блискуче втілює все найкраще, що є у британській літературі, і водночас знаходить свіже, відмінне звучання».

Guardian

«Чудово… Неймовірно… Темна міфологія фентезі переплітається з чарівною соціальною комедією в дусі Джейн Остін, витворюючи жанровий шедевр, гідний Толкіна».

Time

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 15: <…> мусить з прикрістю [відмовився] => відмовитися <…>

с. 16: <…> почав розповідь м-р [Ганфіут] => Ганіфут <…>

с. 22: Тим часом м-р [Ганфіут] => Ганіфут <…>

с. 23: [То] => Той, подібно до більшості істот свого роду <…>

с. 48: <…> могли би [хочь] => хоч трошки розповісти про цю особу.

с. 72: <…> вилучає ті види [магії, для] => магії, що для них існував <…>

с. 78: <…> він раптом [подавася] => подавася назад <…>

с. 93: <…> коли щасливий [обранць] => обранець — то ви <…>

с. 123: <…> [лорд] => лорду Малґрейву та [м-р] => м-ру Горроксу <…>

с. 130: Життя Джонатана Стрейнджа.Стрейнджа

с. 147: <…> виявився розважливим тутешнім [феремером] => фермером <…>

с. 164: І весь цей час [двін] => він висловлював свій захват Стівеном.

с. 193: <…> по щоці та [лобу] => лобі <…>

с. 194: Хіба ви не [знаєш] => знаєте <…>

с. 200: <…> ось це [навряд бо] => навряд, бо менш вірогідного <…>

с. 216: <…> численні вади м-ра [Стренда] => Стрейнджа-старшого.

с. 238: Та й на ліс чи на пустку вони не [скидался] => скидалися.

с. 238: <…> куща жовтого люпину, [тремтливи] => тремтливих гілок бузини <…>

с. 239: Ми будемо геть бовдурами, коли так і [ходимемо] => ходитимемо.

с. 241: [Вам] => Ви не маєте щастя знати його так добре, як я <…>

с. 242: <…> не зовсім [зозумів] => зрозумів почуте.

с. 243: У глибині душі м-р [Ганфіут] => Ганіфут лишався магом <…>

с. 246: <…> допомогти вам [усим] => усім, чим тільки зможемо <…>

с. 262: Король Крук [безпосердньо] => безпосередньо причетний до цього <…>

с. 262: <…> він був [нстільки] => настільки ж великим королем <…>

с. 264: Саме тоді, коли м-р [Норрел] => Норрелл вихваляв <…>

с. 268: <…> абати й [каноники] => каноніки мовчали <…>

с. 268: <…> рідше користалася магічним [перстнем] => перснем <…>

с. 269: Прокинувшись, [Марґерет] => Марґарет побачила <…>

с. 281: Він тричі [чихнув] => чхнув.

с. 283: <…> ганити нового мага, який [усим] => усім його дратував.

с. 286: Ти бачив її [вечора] => вчора ввечері.

с. 287: Схоже, [Стрейнджа, запитання] => Стрейнджа, запитання дещо спантеличило.

с. 288: <…> завдяки його [винятковму] => винятковому знанню <…>

с. 289: <…> таємницю, що досі лишалася [незоміченою] => непоміченою <…>

с. 289: <…> мала ні на що не схожі [симптомами] => симптоми.

с. 295: <…> в її очах її застиг дивний вираз.

с. 296: Вдруге цього того дня Арабелла лишилася сама <…>

с. 298: <…> в руках він [тримаєн] => тримає осяйний сріблястий скіпетр <…>

с. 299: <…> не здобулися на анінайменший [успіхом] => успіх!

с. 306: <…> промовив капітан [Ґілбрі] => Ґілбі.

с. 316: <…> не через неохайність [клаптикп] => клаптика.

с. 321: <…> стежку, яка [звивался] => звивалася вгору схилом <…>

с. 344: Не думайте, що я в зневажаю землеробів.

с. 349: <…> [мірковував] => розмірковував він уголос <…>

с. 353: Ні [камення] => каміння, ані кущів <…>

с. 367: [Неаполітанців] => Неаполітанці ніяк не давали магові спокій.

с. 368: <…> він [повсякчач] => повсякчас вимагав неможливого <…>

с. 370: Перелякані французькі солдати [скоцюбилися] => скоцюрбилися на голому схилі <…>

с. 379: <…> Віллісовим дружинам та всім [слугами] => слугам <…>

с. 382: <…> [найвойовничиші] => найвойовничіші поміж людей і богів.

с. 396: А може, це справа рук [м-р] => м-ра Норрелла?

с. 397: <…> був [радикальними] => радикальним політиком <…>

с. 399: <…> впали на [засніжениу] => засніжену землю.

с. 402: Фейрі також виявляли [цікавіть] => цікавість до божевільних.

с. 404: <…> їхнім [свідченням варто] => свідченням не варто надавати великої ваги.

с. 405: <…> вони з [робітникамии] => робітниками виявили <…>

с. 405: <…> й думки не мають [дорікаюти] => дорікати йому.

с. 422: <…> [Підвіводячись] => Підводячись, Стрейндж запитав <…>

с. 429: Мій батько має обширні [володніння] => володіння.

с. 438: <…> поговорив із нею на безліч [далкеких] => далеких тем <…>

с. 440: Лорд [Портсігед] => Портісгед у всьому поступався м-ру Норреллу <…>

с. 447: <…> причина, яка би [змустла] => змусила британський уряд <…>

с. 449: Новини про ганьбу Дролайта [ширился] => ширилися.

с. 454: <…> відкидаю [найрішучишим] => найрішучішим чином <…>

с. 455: <…> захист [от] => од пошесті <…>

с. 458: І ті, й другі вельми [подивувалия] => подивувалися б <…>

с. 460: <…> роки розчарувань можуть [підштовнути] => підштовхнути до таких висновків.

с. 460: <…> з її слів [склался] => склалася така історія <…>

с. 471: <…> у вивченні фейрі та [їхної] => їхньої магії.

с. 480: <…> зі своєю Другою Нідерландською [дівизією] => дивізією.

с. 499: <…> біфштексів і та гарячого пудингу.

с. 500: <…> тільки за [особистми] => особистими рекомендаціями.

с. 508: <…> зірваних у [кентовровім] => кентавровім садку <…>

с. 528: А вранці, щойно [прокиувшись] => прокинувшись <…>

с. 533: <…> капітан Ейртон, [м-ром] => м-р Гайд <…>

с. 565: Хіба ж така [кімнате] => кімната не підійде?

с. 579: Сер Волтер вирішив, що це [означає] => згоду <…>

с. 599: <…> обмеження [обертаєються] => обертаються на священний обов’язок.

с. 613: Шеклтон [крадькова] => крадькома тицьнув м-ра Маррі під ребро <…>

с. 616: <…> захищені цим [закояттям] => закляттям предмети <…>

с. 616: <…> щоб [обронити] => оборонити його від ворожих заклинань.

с. 624: <…> не освітлювали ані [віблиски] => відблиски неба <…>

с. 626: А ветхість, якої зазнали будинки, мости й [церки] => церкви <…>

с. 631: Навряд чи [Джону] => Джон Ускґласс потребував хоч якихось заклинань <…>

с. 632: Свій рух [Стівена] => Стівен супроводив легким напівпоклоном <…>

с. 634: <…> [загадав] => згадав про її химерний, мішаний родовід <…>

с. 637: <…> потьмяніли або [посірили] => посіріли після невідомих змін.

с. 640: [Д-р] => Д-ру Ґрейстілу видалося сміхотворним <…>

с. 641: <…> [які] => як і годилося всякій леді <…>

с. 641: <…> вона говорила тою [моваою] => мовою, яку ті вивчили в дитинстві <…>

с. 644: <…> якої думки про це м-р [Стрейнджа] => Стрейндж, бо Та міс Ґрейстіл достеменно знала магові опінії <…>

с. 644: <…> з химерним [танцючим] => танцюючим ведмедем <…>

с. 647: <…> коли вони вперше [зустрлися] => зустрілися в Швейцарії <…>

с. 647: Але в тім немає нічого [дивно] => дивного.

с. 649: За ту мить у кріслі [промиготілии] => промиготіли всі жінки <…>

с. 649: <…> нові бажання і [нова] => нові ненависті <…>

с. 652: <…> однак ця [справ] => справа, як і будь-яка магія <…>

с. 653: Він збагнув, що [магією] => магія вже майже не бентежить його.

с. 664: <…> якийсь джентльмен [допомагє] => допомагає міс Ґрейстіл <…>

с. 669: <…> історії великих [англійськи] => англійських магів <…>

с. 671: <…> способами, якими [вын] => він уже користався.

с. 676: Стрейндж уже [розкриив] => розкрив рота, щоб <…>

с. 680: Жінка вимовила своєю мовою якесь [і’мя] => ім’я <…>

с. 684: <…> він гадки [немає] => не має <…>

с. 689: <…> був людиною щирою, [начасто] => нечасто мав нагоду брехати <…>

с. 718: Безперечно, [безперчно] => безперечно!

с. 725: <…> яким можна було би [тицьниути] => тицьнути лежачого.

с. 729: <…> бурмочучи щось собі [пвд] => під ніс.

с. 731: Комахи копошились у [вухахх] => вухах; <…>

с. 739: Хіба ви не бачите? — вигукнула [Фолра] => Флора.

с. 746: <…> дівчина встигла розповісти [доситатньо] => достатньо <…>

с. 752: Вперше в житті [м-р] => м-ру Норреллу здалося <…>

с. 755: М-р Норрелл [збентеженився] => збентежився як ніколи.

с. 756: <…> [нинішіні] => нинішні Стрейнджеві дослідження <…>

с. 758: <…> квітка, яку [використовувалти] => використовували <…>

с. 758: Чилдермасс і Ласеллз не [сказалм] => сказали б, чи змінилися <…>

с. 783: <…> [прото] => просто вони опиралися аж до цієї миті.

с. 784: Вони перейшли з вітальні до [їдальнї] => їдальні <…>

с. 786: <…>знайшов за ними кімнату для [сніданка] => сніданку.

с. 793: [Наврядчи] => Навряд чи вони були пташиними чабанами <…>

с. 794: <…> що ні їй, ні [Ственові] => Стівенові Блеку не дозволяла розповісти <…>

с. 795: <…> уявляв її мудрованою іншосвітною [спорудо] => спорудою.

с. 800: [Яко] => Якою ж самотньою вона, мабуть, почувалася!

с. 804: Вінкулюса, схоже, [цілова] => ці слова нітрохи не вразили.

с. 809: <…> притлумлений біль, [які] => який м-р Норрелл давно відчував <…>

с. 811: <…> коли [іповернувся] => повернувся в Англію.

с. 820: <…> [зв] => за винятком обличчя, рук <…>

с. 829: Навіть укриті [помороззю] => памороззю дерева <…>

с. 835: А потім її руки запурхали навколо [обличчям] => обличчя і стану Арабелли <…>

с. 839: <…> нічого подібного в його душі [не має] => немає.

с. 843: <…> обидва будинки [Стрейнжа] => Стрейнджа <…>

с. 845: [Навояд] => Навряд чи тут знайдеться бодай один джентльмен <…>

с. 847: Чи не кожний новочасний [маги] => маг відносить себе <…>

с. 848: Та з усього піклування, [якими] => яким оточили Арабеллу <…>

с. 849: <…> лікували її зболений розум [із] => і зранену душу.

с. 859: <…> перш ніж ми розберемося з [англійскістю] => англійськістю <…>

с. 872: <…> якщо [затримаєетеся] => затримаєтеся біля самотнього <…>

с. 888: <…> передавати [данні] => дані про ворога <…>

с. 898: <…> після [зреченні] => зречення імператора <…>

Примітки

1

С. 5. Пам’яті мого брата Пола Фредріка Ґанна Кларка (1961–2000). — В одному з інтерв’ю Сюзанну Кларк запитали, чому вона присвятила роман саме пам’яті брата й чи він читав уривки з роману до публікації. Ні, не читав (і взагалі любив зовсім інакші твори), але його би неабияк потішило й навіть насмішило, що є така книжка, видана в багатьох країнах, де на початку стоїть його ім’я. А ще Кларк зробила це для своїх батьків — і коли почали з’являтись іншомовні видання, мати письменниці завжди перевіряла, чи зберегли там присвяту.

2

С. 7. Телефонним розмовам про гіпотетичну екранізацію «Джонатане Стрейнджа і містера Норрелла» чимало років… — Вже через тиждень після виходу роману кінокомпанія «Нью Лайн Сінема» (відома передовсім фільмами Пітера Джексона за мотивами творів Толкіна) придбала права на екранізацію «Стрейнджа і Норрелла» за семизначну суму. Над сценарієм спочатку працював Крістофер Гемптон («Небезпечні зв’язки»), а потім Джуліан Феллоуз («Ґосфорд-Парк», «Абатство Дауттон»). До зйомок тоді так і не дійшло. Телесеріал Бі-Бі-Сі за сценарієм Пітера Гарнесса вийшов на екрани в травні — червні 2015 року.

3

Вентворт-Вудгаус — мальовничий заміський дім у селі Венворт, що в Південному Йоркширі, найбільший приватний дім у Британії. Фактично це дві будівлі: старіша, барокова, утворює західний фасад, новіша — східний. У Вентворт-Вудгаусі знято безліч фільмів і серіалів, зокрема «Дружини та доньки» за романом Елізабет Ґаскелл і «Тринадцята казка» за романом Діани Сеттерфілд.

4

Джонатан Стрейндж. Літопис і чин англійської магії. Кн. 1. Розд. 2. (Лондон, накладом Джона Маррі[415], 1816.) (Прим. авт.)

5

Точніше їх було би назвати авреатами — магами Золотого віку. (Прим. авт.)

6

С. 16 …один із чоловіків, здається, на ім’я Обрі, схотів записати і видати книгою історію товариства. — Ймовірно, натяк на персону, що жила значно раніше: Джон Обрі (1626–1697) — англійський історик і антиквар, член Королівського наукового товариства, який прославився завдяки своїм біографічним нарисам про знаменитих сучасників («Короткі життя», опубл. 1813, повніший текст — 1898, 2015). Крім того, безліч старовинних звичаїв та історій про фейрі було би втрачено назавжди, якби Джон Обрі не згадав про них у своїх хроніках. Він є персонажем оповідання Кларк «На Жаденнім пагорбі» зі збірки «Леді з Ґрейс-Адью та інші історії».

7

С. 17. Абатство Гертф’ю розташувалося миль за чотирнадцять на північний захід від Йорка. — Висувалося припущення, що прототипом Гертф’ю могло бути абатство Фаунтінс, руїни котрого також розташовані на північний захід від Йорка, але дещо далі, приблизно в тридцяти милях. Див. також прим. до с. 585 [в електронній версії — прим. 303].

8

…за правління королеви Анни. — 1702–1714 рр.

9

Джон Сеґундус. Повний перегляд фейрі — прислужників д-ра Пейла: Їхні імена, історії, вдача та надані послуги. Вийшла накладом книгаря Томаса Бернема (Нортгемптон, 1799). (Прим. авт.)

10

Д-р Мартін Пейл (1485 — 1567) був сином чинбаря із Ворвіка. Останній авреат, маг Золотого віку. Після нього творили й інші маги (напр., Ґреґорі Абсалом), та вони мають суперечливу славу. Пейл, безсумнівно, — останній англійський маг, який ризикнув вирушити у Країну фейрі. (Прим. авт.)

11

С. 20 …ціннійш над рубіни. — Біблійна цитата: «Здобути премудрість — ціннійш над рубіни» (Йов 28:18). Тут і далі, за поодинокими винятками, використано переклад П. Куліша, І. Нечуя-Левицького та І. Пулюя.

12

Із добре знаної максими Джонатана Стрейнджа відомо, що маги сперечаються на будь-яку тему. Багато років і багато досліджень пішло на вивчення дошкульного питання про те, чи належить та чи інша книга до числа книг магії. Більшості обивателів здається, ніби його дуже просто розв’язати: книги, писані до зникнення магії в Англії, це власне книги магії, всі пізніші — про неї. Засадничий принцип цього прикладного підходу — уявлення, немовбито перші писані магами-практиками, тоді як решта — магами-теоретиками або ж істориками. Що може бути логічніше? Та вже тут починаються труднощі. Великі майстри магії, котрих ми звемо магами Золотого віку або ж авреатами (Томас Бог-у-поміч, Ральф Стоксі, Катерина Вінчестерська, Король Крук), самі майже нічого не писали. Можливо, їхні трактати просто не збереглися. Скажімо, Томас Бог-у-поміч міг узагалі не знати грамоти. Стоксі навчився латини в маленькій церковній школі у рідному Девонширі, але наші знання про нього все одно походять від інших авторів.

Маги сіли за книги тільки тоді, як їхнє мистецтво стало занепадати. Темрява підступала до слави англійської магії, і люди, що ми їх знаємо як магів Срібного віку або арґентумів (Томас Ланчестер, 1518 — 1590; Жак Беласіс, 1526 — 1604; Ніколас Ґубер, 1535 — 1578; Ґреґорі Абсалом, 1507 — 1599) — лиш тріпотливі вогники свічок у присмерку своєї доби. Найперше вчені, і лиш потім маги. Звісно, що, за їхніми власними словами, магією вони володіли, дехто навіть мав одного-двох прислужників фейрі, але здобутки їхні вкрай скромні. Деякі сучасні дослідники взагалі не певні щодо їхніх магічних здібностей. (Прим. авт.)

13

С. 22. Він зважив ще й усіх мертвих і знайшов їх легкими. — Пор.: «Тебе зважено на вазі й знайдено дуже легким» (Дан. 5: 27).

14

С. 23. …на сторінках роману місис Редкліфф. — Енн Редкліф (1764–1823) — англійська письменниця, авторка готичних романів «Удольфські таємниці» (1794), «Італієць, або Сповідальня покаянників, убраних у чорне» (1797) та ін.

15

У першім абзаці, який прочитав м-р Сеґундус, мовилося про Англію, Фейрі (яку маги подекуди звуть Інакшим Краєм) та дивну землю, що має славу віддаленої сторони Пекла. М-р Сеґундус колись уже чув про символічний і містичний зв’язок цих трьох світів та ще ніколи не читав його настільки ясного тлумачення, як тут.

У другім абзаці мовилося про одного з найбільших магів Англії — Мартіна Пейла. В «Дереві вчення» Ґреґорі Абсалома є знаменитий пасаж, що оповідає про те, як під час своєї подорожі до Фейрі останній великий маг-авреат одвідав тамтешнього князя. Той, подібно до більшості істот свого роду, мав незліченні назвиська, почесні імена, почесні титули, звання і псевдоніми, та зазвичай його величали Холодним Генрі. Холодний Генрі виголосив перед своїм гостем довгу й шанобливу промову, пересипану безліччю метафор і туманних алюзій, в якій немовбито стверджувалось, що фейрі від природи — лихі істоти, котрі не завжди можуть зрозуміти свої помилки. На те Мартін Пейл стисло й загадково відповів, мовляв, не всі англійці мають однаковий розмір ноги.

Кілька століть, попри достаток осмислених теорій (а м-р Сеґундус був знайомий з усіма), ніхто не міг і близько пояснити, що це все могло означати. Найпопулярнішу з теорій створив Вільям Пантлер, котрий жив на початку XVIII ст. Пантлер стверджував, що Холодний Генрі та Пейл говорили на богословські теми. Усім відомо, що фейрі не належать Церкві; їм не являвся (і ніколи не явиться) Христос, тому ніхто не знає, що чекає на фейрі під час Страшного суду. На думку Пантлера, Холодний Генрі мав намір дізнатися, чи Пейл вважає, що фейрі, як і люди, можуть сподіватися на Вічне Спасіння. А завуальована відповідь Пейла (про неоднаковий розмір ноги англійців) полягала в тому, що навіть не всі англійці спасуться. Відштовхуючись від цього, Пантлер розвиває химерну ідею про скінченність Небес, де може вміститися тільки певна кількість благословенних, і кожне місце, яке мало би належати англійцю, але той був проклятий, відійде комусь із фейрі. Власне, вся магічна репутація Пантлера-теоретика цілковито ґрунтується на книзі, яку він написав із цього питання.

У «Настановах» Жака Беласіса м-р Сеґундус прочитав геть інакше пояснення. За три століття до появи Мартіна Пейла в замку Холодного Генрі князя відвідала інша людина, англійський маг чи не більший від самого Пейла — Ральф Стоксі, — котрий лишив хазяїнові по собі пару чобіт. Взуття, писав Беласіс, було старе, чому Стоксі, ймовірно, і не став його брати з собою, але присутність чоботів у замку спричинила чималий клопіт для всіх тамтешніх мешканців-фейрі, бо англійських магів вони неабияк шанували. Зокрема, сам Холодний Генрі почувався в скрутнім становищі, бо з доброго незбагненного дива боявся, немовбито християнська мораль робить його відповідальним за втрату чобіт. Тож він намагався позбутися жахливого набутку, передавши взуття Пейлу, якому воно поготів потрібне не було. (Прим. авт.)

16

С. 27. …горішня зала заїзду «Стара зоря» на вулиці Стоунґейт ломилася від присутніх. — Стоунґейт — старовинна вулиця в Йорку, на місці прадавньої римської дороги; тут розташовувалися крамниці ювелірів і книговидавців. (Згадана раніше вулиця Коффі-Ярд прилягає до Стоунґейт.) Таверна «Стара зоря» вважається найдавнішою в Йорку (вона існує з середини XVII століття) і пишається кількома привидами, зокрема привидами двох кішок, яких, за легендою, замурували в колоні.

17

…за королювання Ґеорґа II… — 1727–1760 рр.

18

У Римській імперії воїтелів могли вшановувати лавровими вінками; перед закоханими та улюбленцями долі шлях устилають троянди; проте англійським магам дарували тільки звичайний плющ. (Прим. авт.)

19

С. 29. Ароурут — крохмаль з бульб тропічних рослин. Його, зокрема, давали людям, які одужують після хвороби.

20

С. 32. Тавматургічний — від давньогрецького «тавматургія» — творення чудес.

21

Велична церква у Йорку не просто кафедральний собор (себто резиденція єпископа чи архієпископа), а ще й так званий мінстер — храм, колись давно заснований чернечою громадою. Тому в різні часи його звали по-різному: в давнину — частіше Мінстер, але зараз йоркцям більше до вподоби просто Собор, бо так їхня церква вивищується над сусідніми храмами в Рипоні чи Беверлі. От у Рипоні та Беверлі стоять звичайні мінстери, але не собори. (Прим. авт.)

22

У знаменитій баладі про Короля Крука йдеться якраз про таке викрадення:

Не житимеш, — казав отець, —

Ти з нами довгих літ,

Бо вже Король розвідав Крук,

Де наш найкращий квіт.

Священник як мирянин був,

Хоча й у дзвони бив,

Король Крук засвітив свічки, —

А той благословив.

Як присягалася любить,

Лице було жахне;

Вона скорилась королю,

Й прогнали геть мене.

Такий беззахисний наш край,

Він — мов небес блакить.

Тут все здригається, коли

Король Крук проїздить.

Але повік, але повік

Мене ти пам’ятай

За мурами, під сяйвом зір,

Між королівських зграй.

(Переклад Максима Стріхи) (Прим. авт.)

23

С. 40. …чарівні Настанови, як у казках про фейрі. — Ймовірно, відсилка до вірша Ніла Ґеймана «Настанови» (2000, в укр. пер. — «Інструкції»), де автор наводить перелік правил, як поводитися в чарівних казках (вони ж fairy-tales, буквально — «казки про фейрі»).

24

С. 41. Голос скаржився на якихось вояків, які були побили вікна зсередини. За сотню років вони явилися знову й розтрощили хресну переділку — лекторій — між нефом і хорами, позбивали лики святих, украли таріль. Якось вони гострили вістря своїх стріл об край купелі; через триста років — палили з пістолів у домі капітулу. — Йоркський собор страждав від людських рук безліч разів: за Вільгельма Завойовника, за данців, потім під час Реформації: спершу за Генріха VIII, згодом за Єлизавети І (тоді знищили вівтарну перегородку і збили обличчя у статуй) і, нарешті, під час Громадянської війни.

25

С. 43. …чудні образи англійських рослин: глоду, дуба, терену, полину, вишні та переступня. — Відомості про символіку дерев у англійському фольклорі зайняли би надто багато місця, але, оскільки глід є одним із лейтмотивів роману, слід зауважити, що це дерево традиційно пов’язують із фейрі: глід знаходиться під їхнім захистом, тому його гілки не можна приносити додому, крім як на перше травня, коли глід цвіте. Кіплінґівська «Пісня про дерева» популяризувала фольклорну формулу з балади «Ґласґеріон» — «Терен, ясен, дуб»; a «thorn» у цій тріаді — це саме «hawthorn», глід. Ви можете побачити фейрі, якщо затримаєтеся біля самотнього дерева глоду (це буде особливо небезпечним на перше травня, сонцеворот та на Гелловін). З незапам’ятної давнини глід росте в абатстві Ґластонбері (див. прим. до с. 454 [в електронній версії — прим. 250]); у верхів’ї глоду ув’язнено Мерліна (див. прим. до с. 68 [в електронній версії — прим. 44]).

26

С. 46. Рада сказати… — Хто ж розповідає історію Джонатана Стрейнджа та містера Норрелла? В англійській мові важче визначити стать оповідача, тому деякі читачі вирішили, що «автором» роману є Джон Сеґундус. Сюзанні Кларк ця ідея сподобалась, але — ні, не він. Для Кларк було очевидним, що оповідачка — жінка (див. у зв’язку з цим перше речення розділу 9, с. 106). Читач може помітити, що живе вона через кілька десятиліть після зображених подій і пише роман не раніше 1836 року. Отже — жінка вікторіанської доби. «Її іронія, — коментує Кларк, — це саме жіноча іронія. Її потішають не просто думки й дії персонажів-чоловіків; ні, її герої кумедні вже тому, що вони — чоловіки». Проте оповідачка, за словами письменниці, «не хтось конкретній. Вона — цілком звичайна всевидюча і всезнаюча оповідачка роману XIX століття». Але якщо оповідачка — не історикиня, кому ж належать численні примітки? «А хто сказав, що Бог — не історик і не пише підрядкові примітки? Мені здається, Він їх пише чимало», — відповідає Кларк.

27

Випадок, на який посилався м-р Ганіфут, пов’язаний з убивством, що сталося в Олстоні, похмурому містечку на вересових пустищах, у 1279 р. Там посеред церковного двору, на гіллі глоду перед самісіньким входом до храму, знайшли повішеним одного юнака. У піддашші на ґанку стояла скульптура Богородиці з Немовлям. Тож народ Олстона відправив гінців до Ньюкасла, в замок Короля Крука, а той у відповідь звелів двом магам поспитати в Діви Марії з Ісусиком, чи було їм щось видно; ті розповіли, як бачили, що юнака вбив якийсь зайда, от тільки чому — не знали. Тож відтоді повелося, що всякого чужинця в місті люди Олстона тягнули перед храмові двері і питали в статуй, чи не той це зайда. Але Богородиця з Немовлям завжди відповідали заперечно. А ще попід ногами Богородиця мала лева та дракона, які сплелися в боротьбі у найхимерніший спосіб і тримали одне одного зубами за карки. Цих істот вирізьбив чоловік, що зроду не бачив ані справжнього лева, ані справжнього дракона, зате знав багато собак та овець, а тому в його витворі було щось від собаки і щось від вівці. Коли нового сердешного волокли на суд Богородиці й Немовляти, лев і дракон припиняли свою боротьбу й підводили голови, немов чудернацькі сторожові пси Діви Марії, причому лев починав гавкати, а дракон — сердито бекати.

Минали роки, містяни, котрі знали юнака особисто, всі повмирали, і зайда-вбивця, найпевніше, теж. Але звичка говорити в Діви та її Немовляти залишилася, і коли б якийсь невдаха мандрівник не траплявся їм на очі, вони й надалі повертали вслід йому кам’яні голови та промовляли: «Це не він». А сам Олстон зажив слави зловісного місця, куди люди не ходять з власної волі. (Прим. авт.)

28

Намагаючись розібратися в характері м-ра Норрелла та його магічних здібностях, м-р Сеґундус уклав детальний опис своєї поїздки до Абатства Гертф’ю. На жаль, спогади про неї виявилися вкрай туманні. Варто було йому перечитати вже написане, як він виявляв, що пам’ятає усе геть інакше. Варто було почати викреслювати слова та фрази, заміняючи їх на нові, як зрештою повністю мінялося все написане. За чотири чи п’ять місяців м-р Сеґундус здався і мусив визнати, що більше не знає, що саме м-р Ганіфут казав м-ру Норреллу, або що м-р Норрелл йому відповідав, або що він — м-р Сеґундус — бачив у його домі. Тож він вирішив остаточно, що всі його потуги марні, а все написане м-р Сеґундус спалив. (Прим. авт.)

29

С. 52. …респектабельний фах, не гірше від Права і значно поважніший од Медицини… магія повинна викликати таку ж повагу, як і Церква. — Для англійського джентльмена припустимими були лише чотири сфери діяльності: він міг стати офіцером або обрати одну з трьох вчених професій: юриста, лікаря чи священика.

30

Гановер-сквер — площа у Мейфері, аристократичному районі Вестмінстера. (Тут і далі лондонська топографія коментується вибірково — лише там, де це потрібно для розуміння історико-культурного контексту.)

31

С. 54. Манчестер-стрит — вулиця, розташована менш ніж у милі на північний захід від Гановер-сквер.

32

С. 56. Бонд-стрит — вулиця, відома дорогими модними магазинами (згадується, зокрема, в романі Джейн Остін «Чуття і чуттєвість»).

33

«Будлс» — один із найстаріших і найпрестижніших лондонських клубів, заснований у 1762 році лордом Шелбурном і названий на честь головного кельнера Едварда Будла.

34

С. 57. …а раптом він явить на білий світ двох драконів, білого й червоного, що нерозривно сплелися в довічній боротьбі у підвалинах цього будинку і символізують прийдешній занепад містера Ґодсдона? — Ласеллз натякає на епізод, описаний в «Історії бритів» (бл. 828) Неннія та «Історії королів Британії» (бл. 1136) Ґальфрида Монмутського. За Ґальфридом, король Вортеґірн не міг збудувати вежу — вона кожної ночі руйнувалась, — і лише Мерлін зміг це пояснити: у підніжжі, під землею, було приховане озеро, а в ньому спали двоє драконів, червоний та білий. Варто було спустити озеро, як вони негайно вступили в бій. Дивлячись на них, Мерлін виголосив своє знамените пророцтво про прийдешні біди Британії.

35

…«Простий виклад цілого Одкриття Сьв. Йоана», що належав перу Джона Непера… — Шотландський математик Джон Непер (1550–1617), винахідник логарифмів (його ім’я носить число е) і забутих, але колись незамінних під час розрахунків паличок Непера, займався і суміжними дисциплінами: алхімією, астрологією, магією (збереглася легенда, згідно з якою він видавав себе за чаклуна) і богослов’ям. Тлумачення Апокаліпсису він вважав головною працею свого життя; перекладена різними мовами, ця книга неабияк вплинула на розвиток релігійної та політичної думки.

36

С. 58. Ви закликали його, немов духа з безодні, але той не прийшов. — Парафраз із Шекспіра:

Глендауер.

Я можу духів викликать з безодні!

Готспер.

Я можу теж, і всякий теє зможе.

Та чи вони на виклик той прийдуть?

(«Генріх IV», частина перша, акт III, сцена 1;

пер. Д. Паламарчука)

37

С. 60. Я був вашим Йоаном Хрестителем, сер, і торував вам шлях! — Парафраз євангельських віршів: «Того часу прийшов Йоан Хреститель, проповідуючи в пустині Юдейській… Приготовте дорогу Господню, правими робіть стежки Його» (Мт. 3:1,3).

38

Якось він опинився в одній кімнаті з довгошерстим білим котом леді Бессборо[416]. Дролайт того дня був убраний у бездоганно чорні сурдут і штани, тому неабияк злякався, що круги, які навколо нього крадькома описував кіт, говорять про наміри сісти йому на коліна. А тому, дочекавшись моменту, коли його ніби ніхто не бачив, він узяв тварину, відчинив вікно і викинув її надвір. Попри падіння з третього поверху кіт вижив, хоч на одну лапу так і накульгував. Відтоді кіт щиро зненавидів усіх джентльменів у чорному одязі. (Прим. авт.)

39

С. 66. …у крамницю м-ра Акермана. — Рудольф Акерман (1764–1834) — англійський гравер, видавець книг і журналів з мистецтва, торговець картинами.

40

…книгу з ілюстрацією м-ра Рептона… — Гемфрі Рептон (1752–1818) — знаменитий англійський ландшафтний дизайнер і архітектор.

41

С. 67. …навпроти святого Христофора-ле-Стокса… — Церква Святого Христофора «на Біржі» — одна з приблизно п’ятдесяти церков, збудованих Крістофером Реном після Великої Пожежі 1666 року. В нашій реальності була зруйнована ще 1781 року; зараз на її місці стоїть будівля Англійського банку.

42

Крукшенки — ймовірно, видатний художник-карикатурист Айзек Крукшенк (1764–1811) та його дружина.

43

С. 68. Par excellence — тут: зразковий (фр.).

44

Вважають, що у верхів'ї глоду Мерліна ув’язнила чаклунка Німве[417]. (Прим. авт.)

45

М-р Ласеллз перебільшує. Число монарших володінь Короля Крука ніколи не перевищувало трьох. (Прим. авт.)

46

Таббс проти Старгауса — знаменита справа, яку розглядала квартальна колегія мирових суддів у Ноттінґемі кілька років тому.

Одному ноттінґемширцю на прізвище Таббс так сильно кортіло зустріти справжнього фейрі, що він думав про це днями й ночами, читав якнайхимерніші книги, аж поки не переконав себе, нібито його кучер — це фейрі.

Кучер — високий смаглявець на ім’я Джек Старгаус — настільки мало говорив, що інша челядь вважала його зарозумілим. Служив він м-рові Таббсу не так давно, а перед ним возив одного діда, такого собі Брауна, в якомусь Колдміклгіллі на півночі. І мав цей Джек Старгаус дивний хист: всяка жива душа не могла його не любити. Коли він брав у руки віжки, коні слухалися кожного його слова, забували про свій гонор і не чинили ніяких вибриків. Так, як він командував котами, ще не бачив жоден ноттінґемширець. Бува, шепне щось їм, а ті навіть не ворушаться, завмерши з виразом легкого зачудування на писку, немовбито вперше — і востаннє — в житті чують такі розумні речі. А ще він міг змусити їх танцювать. Коти з господи м-ра Таббса вирізнялися такою ж поважністю і так само добре пам’ятали про свою гідність, що й інші представники котячого роду, зате, вволюючи бажання Джека Старгауса, могли справді втнути дикі танці, впристриб на задніх лапах і з несамовитими вихилясами. І для цього Джеку варто було лиш зітхнути чудернацьки, присвиснути й щось їм шепнути.

Один із прислужників навіть сказав, що якби ж коти були хоч до чогось путящі (а вони не були), то в цьому міг би бути якийсь сенс. Користі з дивовижних талантів Старгауса не мав ніхто, іншу челядь вони не звеселяли, хіба що змушували почуватися ніяково.

Може, через усе це, а може, через трохи ширше, ніж в решти людей, посаджені очі, на прекрасному лику — напевно не знаю, — та м-р Таббс увірував, що його кучер — фейрі. А тому заходився потайки збирати про нього відомості.

Якось м-р Таббс викликав Старгауса до себе в кабінет і сказав, що дізнався, ніби м-р Браун добряче занедужав (точніше, хворів увесь той час, коли Старгаус немовбито на нього працював) і тому роками нікуди не виїздив. Тож м-ру Таббсу стало цікаво, навіщо йому в такім разі взагалі був потрібен кучер.

У відповідь Джек Старгаус трохи помовчав, а потім таки визнав, що не служив у м-ра Брауна. Сказав, що працював на іншу сім’ю в околиці. Йому в них подобалося, він старався і був од того щасливий; та інша челядь казна-чому його незлюбила, хоча так бувало й до того. От одна зі служниць і стала на нього наговорювати, тому його звільнили. А м-ра Брауна він бачив одного разу, ще багато років до того. Старгаус дуже перепрошував у м-ра Таббса за свої неправдиві слова та не знав, чим зарадити.

На це все м-р Таббс заявив, що немає сенсу вигадувати нові історії. Він знає, що Старгаус із народу фейрі, але кучеру нема чого боятися: м-р Таббс нікому нічого не розповість, просто хоче поговорити про його рідний дім та одноплемінників.

Спершу Старгаус узагалі не міг утямити, про що мова, а коли нарешті зрозумів м-ра Таббса, марно протестував, переконуючи хазяїна, що сам він людина та англієць. М-р Таббс йому не повірив.

Після цієї пригоди куди би Старгаус не подався, чим би він не займався, повсюди на нього чатував м-р Таббс із сотнею запитань про фейрі та їхню країну. Від цього життя Старгауса стало геть нещасним (притому, що м-р Таббс ніколи його не ображав і поводився з ним завжди чемно), а тому він мусив покинути свого хазяїна. Все ще безробітний, в одній саутвеллській пивниці[418] він познайомився з чоловіком, котрий переконав його подати на колишнього хазяїна в суд за знеславу. Відтак знаменитим рішенням суду Старгаус Джек став першим чоловіком, визнаним людиною відповідно до англійських законів. Однак цікавий прецедент мав сумний кінець як для Таббса, так і для Старгауса. Таббса покарали за невинне жадання познайомитися з фейрі, і він перетворився на повсюдне посміховисько. Глузливі карикатури на нього друкували в газетах Лондона й Ноттінґема, Дербі й Шеффілда, а сусіди, з котрими він до того щонайприязніше приятелював, тепер відмовлялися його бачити. Тимчасом Старгаус виявив, що ніхто не найматиме кучера, здатного піти судом проти хазяїна; він був змушений братися за найбільш негідну роботу, невдовзі занепав і сильно збіднів.

Казус Таббса і Старгауса цікавий ще й тим, що своїм прикладом довів: люди повсюдно вірять, ніби не всі фейрі покинули Англію. Чимало англійців та англійок гадають, ніби їх повсякчас оточують фейрі. Когось невидимо, когось — під парсуною правовірних християн, і ми навіть можемо бути з ними знайомі. Століттями вчені сперечаються на цю тему, та єдиного висновку так і не дійшли. (Прим. авт.)

47

У Сімона Бладворта несподівано завівся прислужник-фейрі: прийшов, запропонував свою службу, назвався Баклером. Сьогодні всякий школяр знає, що ліпше було би Бладворту розпитати його побільше, ґрунтовніше, аби зрозуміти, ким же був той Баклер і навіщо взагалі прибув із Фейрі. Служити якомусь третьорядному англійському магу?

Баклер виявився беручким до всякої магії, і справи Бладворта в крихітному містечку сукновалів Бредфорд-на-Ейвоні різко пішли вгору. Тільки раз той Баклер наразився на труднощі, коли в несподіванім нападі люті знищив якусь книжечку капелана лорда Лавела.

Чим довше залишався Баклер у Бладворта, тим більшої сили він набирав, і коли набрався її вдосталь, то одразу перемінив свій вид: старе дрантя змінилося добрим вбранням, поцуплена в снісаря пара іржавих ножиців перетворилася на меч, а худе й рябе лисяче обличчя — на блідий і прекрасний лик людини. Ще й підріс фути на два-три. Таким — а це була його справжня подоба, бо чарівною плюгавістю він завдячував ворожим чарам — він одразу припав до вподоби місис Бладворт та її донькам.

Одного гожого ранку, в травні 1310 року, коли Бладворт був у від’їзді, місис Бладворт помітила на кухні в закутку високу шафу, якої там раніше ніколи не стояло. У відповідь на її питання Баклер заявив, що цю магічну шафу тут поставив він. Мовляв — завжди шкодував, що в Англії так рідко вдаються до магії. Сказав, ніби йому болить од того, як багато місис Бладворт і її донькам доводиться мити посуд, мести підлогу, варити їжу та прибирати від світання до смеркання, коли їм, на його думку, годилося б сидіти на перинах, у коштовних сукнях із прикрасами та смакувати різними наїдками. Він, подумала місис Бладворт, має рацію. Потім Баклер розповів, як часто він дорікав її чоловікові за неспроможність полегшити життя місис Бладворт, зробити його приємним, одначе Бладворт геть його не слухав. Місис Бладворт відповіла, що її це аніскілечки не дивує.

Далі Баклер сказав, що, ступивши до шафи, місис Бладворт опиниться у чарівному місці[419], де навчиться заклинань, які допоможуть їй вмить упоратися з будь-якою роботою, зробить її прекрасною в очах будь-кого, хто кине на неї свій погляд, нагортатимуть нізвідки гори золота, коли б їй того не закортіло, змусять чоловіка в усьому коритися і т. д, і т. п.

Скільки ж тих заклинань, поцікавилася місис Бладворт.

Близько трьох, припустив Баклер.

І складно їх опанувати?

Геть ні! Навіть дуже просто.

А довго вчитися?

Ні, недовго. Навіть устигнете до служби в церкві.

Того ранку сімнадцятеро людей ступили в Баклерову шафу, і більше їх в Англії ніхто не бачив; поміж них — місис Бладворт, її двійко молодших дочок, двоє покоївок і двоє слуг, дядько місис Бладворт і шестеро сусідів. І тільки Марґарет, Бладвортова старша, відмовилася піти з ними.

Король Крук відрядив із Ньюкасла двох магів, котрі мали розслідувати пригоду, і ця історія відома саме з їхніх реляцій. Головним свідком стала Марґарет, яка на додачу розповіла, що по поверненню «мій сердешний батечко попри всі мої благання зумисне ступив у ту шафу, щоби їх порятувати. І більше звідти не вийшов».

Минуло двісті років, і д-р Мартін Пейл подорожував по Фейрі. У замку Джона Черевика-із-Падубу (стародавнього й могутнього князя фейрі) він зустрів людську дитину, семи- чи восьмирічну дівчинку, дуже бліду та виснажену. Вона назвалася Анною Бладворт і сказала, що, здається, живе у Фейрі вже майже два тижні. Їй наказали перемити посуд — гору брудних горщиків. За її словами, вона їх мила з найпершого дня, а коли скінчить роботу, зможе повернутися до батьків та сестер. За день-два вона збиралася впоратися з роботою. (Прим. авт.)

48

Френсіс Саттон-Ґроув (1682–1765) — маг-теоретик; написав два трактати: «De Generibus Artium Magicarum Anglorum»[420] (1741) і «Приписи та описи» (1749). Навіть м-р Норрелл, найпалкіший (власне, єдиний) шанувальник Саттон-Ґроува вважав останній нестерпно поганим (у цій книзі автор намагався викласти правила практичної магії), а Джонатан Стрейндж, учень м-ра Норрелла, гидував «Приписами…» настільки, що аж роздер свій томик і згодував його бляхаревому віслюку. (Див. написаний Джоном Сеґундусом життєпис Джонатана Стрейнджа, 1820, накладом Джона Маррі.)

«De Generibus Artium Magicarum Anglorum» мав славу чи не найзануднішої книги в каноні англійської магії (і без того повному марудних праць). Це перший англійський трактат, де розглянуто, які саме царини магії має вивчати сьогочасний чарівник. Саттон-Ґроув нарахував тридцять вісім тисяч дев’ятсот сорок п’ять магічних галузей, кожній з яких присвятив по розділу. Саттон-Ґроув став предтечею великого м-ра Норрелла і в іншій царині: в жодному з його списків не говориться про ті чари, які традиційно приписують птахам або диким тваринам. А ще Саттон-Ґроув цілеспрямовано вилучає ті види магії, що для них існував звичай винаймати собі на службу фейрі, напр., повернення померлих до життя. (Прим. авт.)

49

Герцог Портленд, прем’єр-міністр і Перший лорд Скарбниці у 1807–1809 рр. (Прим. авт.)

50

С. 73. …чи хтось повідомляв герцога Портленда про моє перебування в Лондоні? — Вільям Кавендіш-Бентінк 3-й герцог Портлендський, маркіз Тічфелдський, віконт Вудстокський (1738–1809) — британський прем’єр-міністр у 1783 (від партії вігів) та 1807–1809 роках (від партії торі). В обох випадках був номінальним головою уряду, тоді як справжня влада належала сильнішим політикам: спершу лорду Норту і Чарльзу Джеймсу Фоксу, потім — Джорджу Кеннінґу (міністру закордонних справ) і лорду Каслрею (очільнику військового міністерства). Про двох останніх див. нижче, прим. до с. 111 [в електронній версії — прим. 69].

51

С. 75. …м-р Норрелл надіслав йому в дар вісімсот фунтів… — Понад 64 тисячі фунтів у сучасних цінах.

52

С. 77. Невдачі на війні зміняли ще гірші поразки… — Якраз коли м-р Норрелл перебував у Лондоні, а саме 7 липня 1807 року, Франція і Росія підписали Тільзитський мир, спрямований проти Великобританії. Рівно через чотири місяці російський цар Олександр І оголосив останній війну, яка тривала аж до вторгнення Наполеона в Росію.

53

С. 78. Річард Брінзлі Шерідан (1751–1816) — англійський драматург, автор «Школи лихослів’я», власник театру Друрі-Лейн, а також доволі скандальний політичний діяч, член палати громад, віг.

54

…герцогу Йоркському… — Принц Фредерік (1763–1827), другий син Ґеорґа III, фельдмаршал, верховний головнокомандувач.

55

…гравюр м-ра Роулендсона або м-ра Ґіллрея. — Томас Роулендсон (1756–1827) — англійський художник, автор пейзажів, етюдів, карикатур та ілюстрацій. Джеймс Гілрей (1757–1815) — англійський художник і гравер, відомий карикатурист. Вони намалювали безліч політичних карикатур.

56

С. 79. …міг би розбагатіти з військово-морських трофеїв… — Під час Наполеонівських воєн в Англії діяла система, згідно з якою захоплене вороже судно, торгівельне чи військове, продавали на аукціоні, а отримані гроші ділили між командами, які брали участь у нападі. До того ж, капітани отримували чверть здобичі. Ця система викликала безліч нарікань: замість того, щоб воювати з ворогом, багато капітанів полювали на його купецькі кораблі.

57

С. 80. Брансвік-сквер — розташований в районі Блумсбері у Вест-Енді. Як ми дізнаємося з першого ж розділу «Емми» Джейн Остін, там жили сестра головної героїні та її чоловік. Ім’я Емми Вінтертаун, з якою читачі Кларк познайомляться невдовзі, перегукується з ім’ям Емми Вудгаус, героїні Остін.

58

С. 83. Маляра — італійця — в Англії тоді не знали. Пізніше, набравшись сміливості в ролі протеже містера Вінтертауна, він переїхав до Лондона. — Англійці були чи не головними замовниками і покупцями краєвидів Венеції. Так, Каналетто (1697–1768), творець венеційської школи, понад дев’ять років прожив у Лондоні.

59

С. 84. Лугове Мереживко, Робін Літня Мушка і Жовтець. — Стилізація під імена прислужниць королеви ельфів Титанії в шекспірівському «Сні літньої ночі».

60

С. 86. Мадам д’Арбле (1752–1840) — у дівоцтві Фанні Берні, англійська романістка; описувала входження в життя доброчесних, але недосвідчених дівчат.

61

С. 89–90. Лемінґтон-Спа — курортне місто з цілющими водами у Ворикширі.

62

С. 97. О Lar! — У віруваннях давніх римлян лари — божества-покровителі родини, дому, землі, держави тощо.

63

О фейрі! Маю велику нужду і потребую твоєї допомоги! Ця діва померла, і сім’я бажає повернути її до життя. (Прим. авт.)

64

С. 99. …міс Вінтертаун, яка простує вузьким кам’янистим путівцем десь у похмурих горах. — Ймовірно, алюзія на шотландську баладу «Томас Римач», герой якої, подорожуючи з королевою фейрі, опиняється на роздоріжжі. Красива зелена стежка веде до країни ельфів, широкий торований шлях — до пекла, а вузька кам’яниста дорога, поросла колючим терном, — до раю.

65

Ось мертва жінка між небом і землею! Знай же, о фейрі, я обрав тебе для цього складного завдання, тому що… (Прим. авт.)

66

С. 103. Мабуть, назву її «Жаль, що з неї вийшов труп!» — Ласеллз перефразовує назву трагедії єлизаветинського драматурга Джона Форда (1586–1639) «Жаль, що з неї вийшла шлюха». П’єсу опублікували у 1633 році, але через її зміст (інцестуальний зв’язок між братом та сестрою) не перевидавали і не ставили до XX століття.

67

С. 106. Одна дама (значно розумніша від авторки цих слів) якось зауважила, що світ прихильно ставиться до молодих людей, котрі одружуються або помирають. — Із роману Джейн Остін «Емма»: «Людська природа є настільки прихильною до тих, хто потрапляє в незвичайні ситуації, що коли молода людина одружується або помирає, то про неї неодмінно говорять з симпатією» (ч. 2, розд. 4; пер. В. Горбатька).

68

С. 108. Я двадцять разів обійшла Брансвік-сквер. Двадцять! — Як підрахували прискіпливі читачі роману, міс Вінтертаун пройшла понад тринадцять миль.

69

С. 111. Він боявся опору. Був певен, що м-р Кеннінґ вдасться до сарказму, що лорд Каслрей відмовиться допомагати, а граф Четем з його ідеї просто поглузує. — Джордж Кеннінґ (1770–1827) — прем’єр-міністр Великобританії у 1827 році, міністр закордонних справ у 1807–1809 та 1822–1827 рр., торі. Він був прибічником боротьби за особливі інтереси Великобританії, що відрізнялися від цілей континентальних держав, і противником втручання в європейську політику, якщо того не вимагали економічні, військові або політичні інтереси Лондона. Багато дослідників вважають його прабатьком сучасної британської дипломатії; Робер Стюарт віконт Каслрей, згодом 2-й маркіз Лондондеррі (1769–1822) — англійський державний діяч, військовий міністр (1805–1806 і 1807–1809), міністр закордонних справ (1812–1822). У 1809 його суперечки з Кеннінґом призвели до дуелі, на якій Кеннінґа було легко поранено. Скандал викликав урядову кризу й падіння кабінету Портленда (див. авторську примітку на с. 302 [в електронній версії — прим. 174]). Джон Пітт, другий граф Чатемський (1756–1824), англійський військовий і політик, старший брат Вільяма Пітта-молодшого. На відміну від знаменитих батька і брата, запам’ятався переважно лінощами та неорганізованістю.

70

Берлінґтон-Гаус на Піккаділлі слугував резиденцією герцога Портленда, Першого лорда Скарбниці (якого більшість зараз величає на французький манер Прем’єр-міністром)[421]. Будинок спорудили в епоху, коли англійська аристократія не боялася змагань із монархом на поприщі влади й заможності, тому він не знав собі рівних красою в усій столиці. Що ж до самого герцога, то він був надзвичайно поважним старим чоловіком, однак, сердешний, аж ніяк не відповідав загальним уявленням про те, яким має бути прем’єр-міністр. Він був дуже старий і хворий. От і зараз лежав собі десь у заштореній кімнатці, в дальнім закапелку, причмелений від опійної настоянки, вмираючи помаленьку. Хай там як, країна зараз його не потребувала, а колеги-міністри — й поготів. Єдиною перевагою такого керівництва, на їхню думку, було те, що в цьому величному будинку можна було проводити засідання кабінету, а під час них — вдаватися до послуг прекрасної челяді, яка могла вдовольнити будь-яку забаганку завдяки тутешньому погребу. (Зазвичай, урядування дуже сушило горло.) (Прим. авт.)

71

Вільям Пітт-молодший (1759–1806). Навряд чи ми матимемо іншого такого, бо вибрали його прем’єр-міністром у віці двадцяти чотирьох років, і з того дня він вів країну вперед, зробивши лиш коротку перерву на три роки, аж поки й не пустився духу. (Прим. авт.)

72

С. 112–113. …хіба Нельсон не був звичайним моряком? Зате блаженної пам’яті м-р Пітт був усім. — Вільям Пітт-молодший (1759–1806) — англійський державний діяч, лідер «нових торі», у 1782–1783 — міністр фінансів, у 1783–1801 і 1804–1806 — прем’єр-міністр. Найважливішою метою свого життя Пітт вважав боротьбу з Францією — головним суперником Великобританії. Смерть Пітта в січні 1806 року відкрила дорогу коаліційному «міністерству всіх талантів» Вільяма Гренвілла (1806–1807), на зміну якому прийшов уряд лорда Портленда (1807–1809).

73

С. 115. Кораблі збиралися захоплювати британські судна — у крейсерський похід Біскайською затокою. Ну, як не захоплювати, то принаймні перешкодити їм займатися тим, чим вони займатимуться. — У 1806 році Наполеон видав декрет про Континентальну блокаду, що забороняв усім підвладним Франції країнам і її союзникам торгувати з Британією. У блокаді брали участь Франція, Італія, Нідерланди, Іспанія та Данія, а з 1807 року згідно з Тільзитськими договорами — Росія та Пруссія. Британія відповіла контр-блокадою — забороною нейтральним державами торгувати з Францією та її союзниками. Британські кораблі в Біскайській затоці полювали на будь-які кораблі, що намагалися доправити до Франції зерно, цукор, каву та інші товари. У цілому британська контр-блокада була успішнішою за наполеонівську Континентальну блокаду, оскільки мимовільні союзники Франції, зокрема Росія, продовжували потайки продавати Британії коноплі, ліс та інші необхідні для флоту матеріали.

74

С. 121. Чипсайд — вулиця в Сіті.

75

С. 122. …мило бесідував із Першим лордом Адміралтейства, лордом Малґрейвом… — Генрі Фіпс, 1-й граф Малґрейв (1755–1831) — британський політик і військовий, міністр закордонних справ у кабінеті Вільяма Пітта-молодшого, перший лорд адміралтейства у 1807–1810 роках.

76

…і Першим секретарем Адміралтейства, м-ром Горроксом. — Вигадана особа. Насправді цю посаду в 1807–1810 рр. займав Вільям Веллслі-Поул, граф Морнінґтон (1763–1845), старший брат Веллінґтона і тезко персонажа Кларк.

77

Чотири роки по тому Джонатан Стрейндж, учень м-ра Норрелла, під час Піренейської війни так само нарікатиме на цей вид магії. (Прим. авт.)

78

С. 126. Мантикора (у перекладі з фарсі — людожер) — найкровожерливіша та найнебезпечніша з вигаданих істот: лев’ячий тулуб, три ряди зубів і хвіст із отруйним жалом та отруйними шипами. Часто згадувалася у середньовічних бестіаріях.

79

«Единбурзьке ревю» (1802–1929) — щоквартальне періодичне видання. Було створене трьома обдарованими критиками і журналістами — Френсісом Джеффрі, Сідні Смітом, Генрі Брумом і Френсісом Горнером; вирізнялося ліберальним спрямуванням.

80

С. 127. …молодого книгопродавця на прізвище Маррі. — Джон Маррі (1778–1843) — «король книговидавців», друг більшості літераторів свого часу, творець «Щоквартального огляду», головного конкурента «Единбурзького огляду». Якщо «Единбурзький огляд» був журналом вігів, то «Щоквартальний огляд» — журналом торі. Джон Маррі успадкував батьківський книговидавничий дім у п’ятнадцять років, і 1807 рік — самісінький початок його майбутнього злету: у цьому році він почав друкувати поему Вальтера Скотта «Марміон» і купив частку в «Единбурзькому огляді».

81

У своїй репліці м-р Ласеллз примудрився зліпити всі публікації лорда Портісгеда в одну книгу. До початку 1808 року, коли лорд Портісгед остаточно покинув заняття магією, він встиг написати три книги: «Життя Жака Беласіса», видану накладом Лонґмана[422] в Лондоні 1801 року, «Життя Ніколаса Ґубера», опубліковану там же 1805 року, та «Історію Короля Крука для дітей», проілюстровану Томасом Бевіком[423] та знову-таки надруковану Лонґманом у 1807 році. Перші дві книги були науковими трактатами про магів XVI ст. М-ру Норреллу вони не сподобались, але особливу неприязнь у нього викликала саме «Історія для дітей». Прикметно, що натомість Джонатан Стрейндж вважав її дуже милим виданням. (Прим. авт.)

82

«Подив викликало, що така заможна людина (а лорду Портісгеду належало чимало англійських земель) обрала таке скромне життя. Але так воно й було. Крім усього іншого, він був вірним чоловіком та люблячим батьком десяти дітей. М-р Стрейндж переповідав мені, що те, як їх забавляє лорд Портісгед, — одне з наймиліших видовищ на світі. Він і сам скидався на дитину, і попри великі свої знання розрізняв добро від зла не краще, ніж говорив по-китайськи. Він був найшляхетнішим лордом поміж усієї англійської аристократії».

Джон Сеґундус. Життя Джонатана Стрейнджа. (Лондон, накладом Джона Маррі, 1820). (Прим. авт.)

83

«Друзі англійської магії» вперше були надруковані у лютому 1808 року й одразу ж здобули шалену славу. За чотири роки Норрелл і Ласеллз могли похвалитись накладом журналу в понад 13 тис. примірників[424], хоча ніхто не знав, чи можна їм вірити на слово.

Формально у 1808–1810 рр. редактором був лорд Портісгед, але, безсумнівно, в його роботу повсякчас втручалися м-р Норрелл та Ласеллз. Причому між останніми двома існували певні розбіжності стосовно того, які цілі мав назагал переслідувати їхній часопис. Так, м-р Норрелл гадав, що найперше «Друзі англійської магії» повинні вселяти британській публіці думку про надзвичайну важливість новочасної англійської магії, по-друге, виправляти хибні уявлення про її історію, ну, й по-третє, знеславлювати тих магів, яких він особисто терпіти не міг. На шпальтах видання м-р Норрелл не вважав за доцільне обговорювати магічні процедури, іншими словами — волів, щоб журнал містив якомога менше відомостей. Лорд Портісгед, чиє захоплення м-ром Норреллом не знало меж, своїм головним обов’язком вважав слідувати його численним настановам. Як наслідок, перші числа їхнього видання виявилися досить нудні та часто заплутані, сповнені дивних пропусків, суперечностей і недомовок. З іншого боку, Ласеллз дуже добре розумів, яку роль може зіграти журнал у гуртуванні охочих допомогти відродженню англійської магії й пристрасно жадав полегшити виклад матеріалів. Його щораз більше дратувала обачність Портісгеда. Тому, зробивши в 1810 році один кульбіт, Ласеллз прилаштувався співредактором видання.

Джон Маррі видавав «Друзів англійської магії» аж до 1815 року, коли розсварився з Норреллом. Позбавлений підтримки мага, він мусив спродати журнал іншому видавцеві, Томасу Нортону Лонґману. В 1816 році Маррі зі Стрейнджем замислили видавати часопис-конкурент, який назвали «Фамулюс»[425], але вийшло всього одне число. (Прим. авт.)

84

С. 133. Воппінґ — район східного Лондона, де проживав і працював люд, пов’язаний із морем.

85

Народна віра стверджувала, що Король Крук мав у своїм володінні три королівства: одне в Англії, одне у Фейрі і ще одне в дивній країні у віддаленій стороні Пекла. (Прим. авт.)

86

Томас Ланчестер. Трактат про пташину мову. Розділ 6. (Прим. авт.)

87

С. 143. Докторс-Коммонс — лондонська колегія юристів цивільного права.

88

Зрештою обидві судові справи було вирішено на користь сина Лоренса Стрейнджа. (Прим. авт.)

89

Навіть навпаки. Лоренс Стрейндж зрадів, що може не перейматися витратами на їжу та одяг хлопця щороку протягом кількох місяців. Так любов до грошей перетворює розумного чоловіка на дріб’язкового та сміхотворного. (Прим. авт.)

90

Джон Сеґундус, біограф Джонатана Стрейнджа, кілька разів мав змогу спостерігати, як Стрейндж віддавав перевагу товариству розумних жінок перед чоловічим. Див. «Життя Джонатана Стрейнджа» (Лондон, накладом Джона Маррі, 1820). (Прим. авт.)

91

С. 146. Віверна — різновид дракона, в якого є тільки задні лапи.

92

С. 151. Мейфер — див. прим. до с. 52 [в електронній версії — прим. 30].

93

С. 153. Гарлі-стрит — вулиця в так званому Медичному кварталі Лондона, де жило й практикувало чимало лікарів. Часто назва використовувалася як синонім «медицини» взагалі.

94

С. 155. Service à la française — сервірування по-французьки: гості самі накладають собі наїдки у тарілки, а слуги лише влаштовують «переміни страв» на столі.

95

С. 161. Ліс старий і повен злоби… — парафраз слів Леґоласа з «Володаря Перстенів»: «[Ліс] старий і повен спогадів» (пер. О. Фешовець). Тут у Толкіна йдеться про ліс Фанґорн, але магічний ліс Кларк радше нагадує Праліс із того ж твору.

96

Гемпстед-Гіт — парк на північному заході Лондона.

97

С. 163. …на сторінках «Сховку мистецтв» м-ра Акерманна. — Йдеться про часопис Рудольфа Акермана «Сховок мистецтв, літератури, торгівлі, промисловості, мод та політики» (1809–1828).

98

С. 171. Сент-Джеймс-стрит — вулиця, що йде центральним Лондоном від Пікаділлі до Сент-Джеймського палацу. Не плутати із Джеймс-стрит, згадуваною раніше іншою вулицею у Вестмінстері.

99

Іслінґтон — район північного Лондона.

100

Двадцять п’ять гіней, мадам. — Еквівалент приблизно двох тисяч фунтів на сучасні гроші.

101

С. 172. Герцогиня Ворксоп — напіввигаданий титул: маєтком Ворксоп-менор у Ноттінґемширі з кінця XVII століття до 1840 року володіли герцоги Норфолкські.

102

С. 173. Карракканський шоколад — сорт венесуельського шоколаду.

103

С. 176. Бедфордський капелюх — круглий капелюх типу канотьє, але з вищим наголовком. Брат Джейн Остін, превелебний Джеймс Остін, замовляв такі у крамниці Локка на Сент-Джеймс-стрит.

104

С. 179. …одразу ж послав по м-ра Бейллі. — Метью Бейллі (1761–1823) — британський лікар шотландського походження, лейб-медик Ґеорґа III, автор першої англійської книги з паталогоанатомії.

105

С. 181. Спенсер Персеваль (1762–1812) — англійський політик і юрист, торі, канцлер Скарбниці в уряді Портленда, згодом — прем’єр-міністр Англії з 1809 року до вбивства божевільним у 1812 році. Вирізнявся замкнутим характером і крайньою релігійною нетерпимістю.

106

С. 182 …лорд Гоксбері. — Роберт Бенкс Дженкінсон, маркіз Гоксбері (після смерті батька в грудні 1808 року — 2-ий граф Ліверпуль, 1770–1828) — англійський політик, торі: міністр внутрішніх справ, згодом — військовий міністр в урядах Пітта-молодшого і Персеваля, прем’єр-міністр Англії у 1812–1827 роках. Попри довгий термін справування, лишався в тіні таких видатних людей, як Кеннінґ, Каслрей і Веллінґтон.

107

Цю теорію вперше розвинув у XII ст. корнволлський маг на ім’я Мерод, і з того часу вона існувала в різних варіантах. У найбільш радикальній версії теорія стверджує, що життя будь-кого, хто був зцілений, порятований або ж повернутий із мертвих у магічний спосіб, більше не належить ні Богу, ні Церкві, а натомість у різні способи може бути пов’язане з магом чи фейрі, що надали цій людині допомогу.

Мерода схопила варта Стефана, короля Південної Англії[426], і доставила до його двору у Вінчестері, де маг постав перед монаршою радою і судом єпископів. Мерода затаврували, відшмагали, роздягли майже догола, а потім викинули на вулицю. Єпископи заборонили надавати йому допомогу. Мерод спробував із Вінчестера дістатися пішки до Ньюкасла, де стояв замок Короля Крука, однак помер по дорозі.

У Північній Англії панує повір’я, що деякі душогуби не належать ні Богу, ні чорту, а винятково — Королю Круку. Цей забобон також вважають одним із різновидів Меродової єресі. (Прим. авт.)

108

Вільям Пантлер. Три вдосконалювані стани сущого (Лондон, накладом Генрі Лінтота[427], 1735). Цими трьома вдосконалюваними подобами сущого є ангели, люди й фейрі. (Прим. авт.)

109

Ця репліка свідчить, що м-р Норрелл так і не зрозумів ані те, як високо його цінували міністри, ані те, що вони гарячково шукали, чим його з користю зайняти у війні. (Прим. авт.)

110

С. 188. …його, сердешного, втішало те, що тепер він мав товариша в своїй тузі. — Ймовірно, парафраз латинської сентенції «Solamen miseris socios habuisse doloris» («Співтовариш у нещасті — розрада страждальцям»). Цей вислів належить італійському історику XIV ст. Домініко да Гравіні, але популярним став завдяки Крістоферу Марло: в «Трагічній історії доктора Фауста» (1589 або 1592, опубл. 1604) ці слова цитує Мефістофель.

111

С. 189. …біля кав’ярні м-ра Вортона на Оксфорд-стрит. — Реальна кав’ярня, відома з XVIII ст.

112

«Досвітні кавалери» — вигаданий клуб названо на честь ірландської протестантської організації XVIII ст., члени якої вдосвіта чинили напади на ферми католиків. Дивний вибір, як на респектабельних лондонців!

113

Лондонська резиденція принца Вельського на вулиці Пелл-Мелл. (Прим. авт.)

114

С. 192. Карлтон-Гаус… за двадцять років його зрівняють із землею… — І навіть раніше: в 1826 році, коли архітектор Джон Неш почав перетворювати Бакінґем-Гаус на Букінґемський (Бакінґемський) палац.

115

С. 194. Ще є герцогство Сердешний Я. — В Англії, у графстві Дарем, є село з такою назвою (Pity Me), а чому воно так зветься — невідомо. Саме в Даремі Кларк почала роботу над романом.

116

Роберт Бенкс Дженкінсон, лорд Гоксбері (1770–1828). По смерті свого батька в грудні 1808 року став графом Ліверпулем. Подальші дев’ять років якнайзавзятіше підтримував м-ра Норрелла. (Прим. авт.)

117

С. 197. Я от тільки-но говорив із герцогом Девонширським… — Вільям Кавендіш, 5-й герцог Девонширський (1748–1811) — британський аристократ і політик. Йому тричі пропонували стати міністром, він тричі відмовлявся. Свої прибутки від мідних копалень він вклав у курортне місто Бакстон, перетворивши його на копію Бата.

118

С. 198. Меншн-Гаус — офіційна резиденція лорд-мера лондонського Сіті.

119

Король настільки ніжно любив і по-батьківськи віддано переймався справами своїх шістьох доньок, що ледь не перетворився на їх тюремника. Навіть чути нічого не хотів про те, що котрась із них може взяти шлюб і покинути його. Відтак дівчата вели невимовно нудне й нестерпне життя у Віндзорському замку, разом із королевою, що мала лиху вдачу. І тільки одна поміж шести примудрилася одружитись, перш ніж їй виповнилося сорок років. (Прим. авт.)

120

С. 206. Марсельске таро — колода карт для гри та ворожіння, створена, як гадають, у XV столітті в Італії, звідки вона потрапила до південної Франції. Більшість описаних зображень відповідає традиції, однак сам термін «Марсельське таро» виник лише у другій половині XIX століття, вже після подій роману. За словами Кларк, колода Чилдермасса — стандартна «марсельська» XVII–XVIII століть.

121

Вітбі — порт у Йоркширі, де почалася морська кар’єра капітана Джеймса Кука. У цьому ж місті, згідно з Бремом Стокером, в Англії висадився граф Дракула.

122

С. 207. «L’Ermite» — Відлюдник.

123

«Le Mat» — Дурень.

124

«La Justice» — Правосуддя.

125

С. 209. Вінкулюс узяв карти і виклав дев’ять у ряд. — Оскільки ми не знаємо, на яку саме традицію потрактування таро спиралася Кларк, пояснення значень цих дев’яти карт буде більш чи менш довільним. Тим не менш:

«Луна» — ілюзії, віщі сни, облуда, окультні сили (можливо, також уплив матері — її буде згадано наприкінці роману).

Обернена «Башта» в цьому розкладі — найбільш складна для потрактування карта (і саме її прискіпливо розглядає Чилдермасс). В класичній марсельській колоді на ній ми бачимо башту, увінчану короною, на яку Сонце направляє стовп полум’я; біля її підмурку впали двоє чоловіків. Ці образи, вочевидь, передвіщають останні розділи роману. Пряме значення Башти — це непередбачувана катастрофа. Обернена карта — недбалість, легковажність, мізерність, марнославство; її можна трактувати і як врятування праведників із пекельної пащі, прокляття, що обернулося благословенням.

Дев’ятка Мечів — смертна мука, нічний кошмар, тривога, відчай.

Паж Жезлів — вірний слуга, гонець (Чилдермасс як довірена особа Норрелла).

Десятка Жезлів обернена — непосильний тягар, праця, яку неможливо виконати.

«Папессу» Чилдермасс сам потрактовує як «щось приховане», сокровенне.

Колесо Фортуни — удача.

Двійка Монет — махінації, перепони.

Король Кубків — священник або чарівник.

126

С. 213. …Туз Кубків — церковний на вигляд потир складної конструкції, що радше нагадувала якесь місто на стеблині… — Це не просто «приховане», а сам святий Грааль.

127

З дивною частотою випадала і масть Жезлів, але винятково верхні карти: Сімка, Вісімка, Дев’ятка й Десятка. — Жезли — атрибути мага. Сімка Жезлів — один проти всіх, Вісімка — поспіх, швидкість, Дев’ятка — перепона, Десятка — важка праця.

128

С. 214. Модний люд, із яким він спілкувався… — Тут і на наступній сторінці згадуються популярні курорти, розташовані на березі Ла-Маншу (Веймут, Брайтон, Лайм-Риджис) та на захід від Лондона (Бат, Челтенем).

129

Схоже, Стрейндж не одразу покинув задум виплекати чиюсь поетичну кар’єру. У «Житті Джонатана Стрейнджа» (Лондон, накладом Джона Маррі, 1820) Джон Сеґундус розповідає, як, розчарувавшись в ідеї відшукати поета, Стрейндж вирішив віршувати самотужки. «Від найпершого дня все йшло якнайкраще; цілий день між сніданком і вечерею він просидів за маленьким письмовим столиком у вітальні, хутко списавши кількадесят аркушів ін-кварто, і був у захваті від того, що вийшло. В не меншому захваті був і його камердинер, що й собі займався літературою та давав поради в плутаних питаннях метафор і риторичних фігур, а ганявся за паперами, які здував вітер, а зібравши — охайно складав, біг униз і зачитував найзахопливіші фрагменти своєму другу, помічнику садівника. Стрейндж писав із запаморочливою швидкістю; цей самий камердинер стверджував, що коли він підносив руку до голови хазяїна, то відчував, як од неї іде жар — так вирували в ній творчі сили. Наступного дня Стрейндж узявся писати ще п’ятдесят чи більше сторінок, аж раптом наразився на нездоланні труднощі, бо не подужав рими на «любові лет». «Я не аскет» здавалося безперспективним; «і гра в крикет» — безглуздим; а «мух від котлет» — не тільки безглуздим, а ще й грубим. Годину він змагався з віршуванням, нічого так і не придумав, поїхав кататися верхи, щоб освіжити голову. Більше до поезії він ніколи не звертався». (Прим. авт.)

130

Село за п’ять-шість миль від Стрейнджевої оселі. (Прим. авт.)

131

Здається, м-р Норрелл дещо відозмінив ланкаширське закляття з «Книгозбору Смерті» Пітера Вотершиппа (1448). (Прим. авт.)

132

С. 235. В лютому 1666 року ірландець Валентин Ґрейтрейкс вів бесіду гебрейською із пророками Мойсеєм та Аароном у маленькому коридорі біля величезної шафи для білизни. — Валентин Ґрейтрейкс (1629–1683) — ірландський цілитель, що стверджував, ніби може лікувати хвороби накладанням рук. У 1666 році здійснив поїздку в Англію, щоб вилікувати віконтесу Конвей від головного болю (щоправда, це йому не вдалося), а дорогою накладав руки на багатьох хворих. Слава Ґрейтрейкса була настільки великою, що королівський астроном Джон Флемстід навіть їздив до нього в Ірландію в надії порятувати своє слабке здоров’я (також безрезультатно).

133

Деякі вчені (Джонатан Стрейндж зокрема) твердили: Марія Абсалом знала, що робить, коли дозволила дому занепасти. На їхнє переконання, міс Абсалом зробила так через поширене вірування, ніби зруйновані будівлі належать Королю Круку. Вочевидь, це пояснює, чому магія в Домі Тіней так пишно розрослася вже після того, як той занепав.

«Усі витвори людські, усі міста, імперії та пам’ятники їхні одного дня обернуться на порох. Навіть будинки моїх любих читачів — хай не цієї години і не цього дня — зруйнуються, і камені скріплятиме лише місячне сяйво, вікнами стануть промені зірок, а кімнати облаштує порох, навіяний вітром. Кажуть, що того дня і тієї години наші будинки перейдуть у власність Короля Крука. Хоча ми й оплакуємо занепад англійської магії, скаржачись, що все давно минуло, й питаючи себе, як можна було втратити цей скарб, не забуваймо ж, що магія чекатиме на нас, коли надійде кінець Англії: одного дня ми більше не зможемо ховатися від Короля Крука так само, як цієї доби не можемо прикликати його» (Джонатан Стрейндж. Літопис і чин англійської магії. Лондон, накладом Джона Маррі, 1816). (Прим. авт.)

134

Коли люди говорять про «Інакші Краї», то зазвичай мають на увазі країну Фейрі чи подібні неясні поняття. Для звичайних розмов такі визначення цілком підходять, але маги повинні висловлюватися точніше. Добре відомо, що Король Крук правив трьома королівствами: першим було Королівство північної Англії, яке складалося з Камберленду, Нортамберленду, Дарему, Ланкаширу, Дербіширу та частини Ноттінґемширу. Інші два називались «Королівські інакші краї». Одне було частиною земель Фейрі, а друге вважалося віддаленою стороною Пекла, яку часом називали «Гіркими землями». Вороги Короля стверджували, ніби він винаймав її у самого Люципера. (Прим. авт.)

135

Паріс Ормскірк (1496–1587) — шкільний учитель із села Клеркенвелл, неподалік від Лондона. Він написав кілька трактатів про магію. Хоча Ормскірк не був оригінальним мислителем, він виявився пильним дослідником, що постановив зібрати й перебрати всі приступні закляття виклику, аби віднайти найнадійніше. За дванадцять років його маленький будиночок на Клеркенвеллській Луці наповнився тисячами маленьких папірців, пописаних закляттями. Це геть не тішило місис Ормскірк, і сердешна стала прототипом усіх дружин магів у дешевих комедіях і другосортних романах — нещасною лайливою буркотухою.

Закляття, яке зрештою скомпонував Ормскірк, залишалося популярним і в тому столітті, і ще двісті років по тому. Проте, доки Джонатан Стрейндж не вніс у нього виправлення і не викликав Марію Абсалом у свій сон та сон м-ра Сеґундуса, нікому, наскільки мені відомо, не вдалося досягнути бодай найменшого успіху з цим закляттям, — імовірно, через причини, викладені Джонатаном Стрейнджем. (Прим. авт.)

136

Здається, звична для м-ра Сеґундуса розсудливість цього разу йому зрадила. Чарльз Гетер-Ґрей (1712-89 рр.) був іще одним істориком магії, який опублікував відоме закляття виклику. Воно не краще за Ормскіркове; це з одного сукна ґудзики. (Прим. авт.)

137

С. 244. …від Ньюкасла до Пензанса. — Тобто з крайнього північного сходу Англії до крайнього південного заходу.

138

У середні віки викликання померлих було знаною практикою. Панувало переконання, що запросити на розмову дух мертвого мага водночас і найлегше, і найдоцільніше. (Прим. авт.)

139

Магів, які не переймали фах у інших чарівників-практиків, було дуже мало. Навіть Король Крук не був першим англійським магом. Поперед нього з’являлися й інші — особливої уваги вартий Мерлін, напівчоловік-напівдемон, який жив у сьомому столітті[428], — та коли Король Крук прибув до в Англії, там не було жодного мага. Про юні роки Короля Крука відомо дуже мало, але вельми вірогідним видається припущення, що творити чари і владарювати він навчився при дворі короля Фейрі. Перші маги середньовічної Англії опановували своє мистецтво при дворі Короля Крука, а потім навчали інших.

За виняток може правити ноттінґемширський маг Томас Бог-у-поміч (1105?-1182). Більша частина його життя лишається для нас таємницею. Без сумніву, якийсь час він провів у Короля Крука, однак видається, що це були пізні роки його життя, коли він уже давно прославився як маг. Можливо, це чи не єдиний приклад того, що маг може бути самоуком, — за винятком, звісно, Ґілберта Норрелла та Джонатана Стрейнджа. (Прим. авт.)

140

С. 250. «Часопис для джентльменів» — лондонський щомісячник, створений 1731 року видавцем Едвардом Кейвом, аби пропонувати читачам матеріали на будь-які теми, що лише можуть їх зацікавити.

141

«Новочасний маг» — один із журналів, присвячених магії, що почали виходити друком після появи «Друзів англійської магії» в 1808 році. Хоча м-р Норрелл нікого з їхніх редакторів не призначав, усі вони і не думали хоч на крок відступити від ортодоксальної магічної думки, яку репрезентував сам м-р Норрелл. (Прим. авт.)

142

С. 254. Ґрейт-Тічфілд-стрит — вулиця у Вест-Енді, на північ від Гановер-сквер. У першій половині XIX століття — не дуже престижний район.

143

Чартергаус-сквер — площа, розташована значно східніше, в районі Кларкенвелл.

144

С. 256. Едвардс і Скіттерінґ — вигадані книгопродавці.

145

Горацій Тотт провів нічим не примітне життя в Чеширі. Він завжди хотів написати книжку про англійську магію, але так ніколи до неї і не взявся. Так і помер у сімдесят чотири роки, все ще відкладаючи початок роботи на наступний тиждень, або й на два. (Прим. авт.)

146

Природно, м-р Норрелл вибудував свій навчальний план відповідно до класифікації, наведеної в «De Generibus Artium Magicarum Anglorum» Френсіса Саттон-Ґроува. (Прим. авт.)

147

Річард Честон (1620–1695) писав, що і люди, й фейрі мають дар розуму і дар магії. У людей розум сильніший, а магія слабша. З фейрі все навпаки: магія дається їм цілком природно, але, за людськими мірками, вони несповна розуму. (Прим. авт.)

148

Валентин Манді. Блакитна книга: спроба викрити найрозповсюдженіші побрехеньки та облуди англійських магів, що вони поширюють серед королівських підданців та поміж себе (опубл. 1698). (Прим. авт.)

149

Історія про доньку магістра з Ноттінґема (до якої м-р Норрелл так і не повернувся) варта переказу, тому я викладу її тут.

Ярмарок відбувався у Ноттінґемі на день святого Матвія. Молода жінка чудово провела день, блукаючи поміж яток і купуючи тканину, мереживо й прянощі. Десь по обіді вона різко розвернулася, щоб подивитися на італійських акробатів, і край її накидки, здійнявшись у повітря, зачепив гусака, який чимчикував мимо. Ґелґочучи й розмахуючи крильми, розлючений птах кинувся на дівчину. Від несподіванки та впустила батьків перстень, той упав прямо в пельку гусакові, і птах — теж від несподіванки — проковтнув прикрасу. Не встигла донька магістра що-небудь сказати чи зробити, як пастух забрав гусака — й обоє зникли у натовпі.

Гусака придбав чоловік на ім’я Джон Форд; він привіз птаха додому, в село Фіскертон, і вже наступного дня його дружина, Марґарет Форд, зарізала гусака, обскубла його і випатрала нутрощі. Серед тельбухів вона знайшла важкий срібний перстень, оздоблений уламком бурштину, і поклала його на стіл біля трьох курячих яєць, знесених того ж ранку.

Яйця одразу ж затремтіли, розтріскалися — і з кожного вилупилося щось дивовижне. З першого яйця виринув музичний інструмент, схожий на віолу. Він мав маленькі ручки й ніжки і сам вигравав на собі солодкі мелодії крихітним смичком. З другого яйця постав корабель із найвишуканішої слонової кістки: вітрила його були з найтоншого льону, а весла — зі срібла. З останнього ж яйця вилупилося курча із чудернацьким червонясто-золотим пір’ям. Тільки останнє із цих див пережило той день. За годину чи дві віола тріснула, наче яєчна шкаралупа, і розсипалася на друзки; корабель зі слонової кістки ще до заходу сонця здійнявся в повітря і поплив у далечінь; проте пташеня лишилося, виросло і невдовзі розпалило пожежу, яка знищила більшу частину Ґрентема. Подейкують, що та пташка купалася в язиках полум’я. Ця обставина дозволила припустити, що йшлося про фенікса.

Коли Марґарет Форд збагнула, що їй до рук дивовижним чином потрапив магічний перстень, вона заповзялася вершити магію з його допомогою. На жаль, вона була страшенно лихою жінкою, що мучила свого лагідного чоловіка. Упродовж довгих годин вигадувала вона, як же помститися над ворогами. Джон Форд володів у Фіскертоні обійстям, та вже за кілька місяців він збагатився землями й статками могутніших лордів, які боялися лихої магії його дружини.

Невдовзі чутки про дива, які чинила Марґарет Форд, сягнули Ноттінґема, де магістр лежав, чекаючи на смерть. Стільки сили вклав маг у той перстень, що через його втрату чоловік спершу впав у меланхолію, потім у відчай і, зрештою, занедужав. Коли до нього нарешті долетіла звістка про перстень, маг був надто хворим, аби щось із тим вдіяти.

А доньку його тим часом палив пекучий сором за те, що вона наробила такого лиха. Тож дівчина постановила собі повернути перстень; нікому нічого не сказавши, вона рушила уздовж берега річки до села Фіскертон.

Тільки-но дівчина дійшла до Ґанторпа, як жахне видовище постало перед її очима: невеликий лісок стояв, охоплений полум’ям, і вогняні язики без упину лизали кожен його куточок. Їдкий чорний дим щипав майстровій доньці очі й випікав горло, проте вогонь все ж не поглинав дерева. Від стовбурів линув тихий стогін, ніби вони кричали в пекельних муках. Донька магістра роззирнулася, шукаючи, хто би пояснив їй цю дивину. Повз проходив молодий лісоруб, який і розповів: «Два тижні тому Марґарет Форд, мандруючи до Терґартона, спинилася тут перепочити у затінку дерев. Вона напилася води з джерела, поїла лісових горіхів і ягід, а коли вже збиралася йти — перечепилася через коріння й упала додолу. Коли вона підвелася, терновий кущ так знахабнів, що подряпав їй руку. Тоді Марґарет прокляла ліс, прирікши горіти вічно».

Донька магістра подякувала йому за відомості й рушила далі. Її замучила спрага, тож вона схилилася зачерпнути води з річки. Раптом на поверхню випірнула жінка — чи щось дуже схоже на жінку. Усе тіло її вкривала риб’яча луска, шкіра була сірою і плямистою, як у форелі, а волосся обернулося на купу колючих сірих плавців. Здавалося, що жінка дивилася на магістрову доньку, проте сказати напевно було важко, адже її круглі й холодні риб’ячі очі застигли, а заклякла риб’яча шкіра не могла відтворити вираз людського обличчя.

— Прошу мені вибачити! — вражено мовила магістрова донька.

Жінка розкрила рота, показуючи риб’ячу горлянку і повний огидних риб’ячих зубів рот, проте не змогла вимовити ні звуку. Тоді вона перевернулася й пірнула назад у воду.

Жінка, що прала білизну на березі річки, пояснила майстровій доньці:

— Це Джоселін Трент. Їй не пощастило бути дружиною чоловіка, на якого накинула оком Марґарет Форд. З ревнощів Марґарет Форд наклала на бідолашну закляття, і тепер та день і ніч мусить бовтатися на мілководді, щоб її зачарована риб’яча шкіра і плоть не пересохли, а оскільки Джоселін ще й плавати не вміє, вона приречена жити у вічному страху потонути.

Магістрова донька подякувала жінці за розповідь.

Далі дівчина прийшла до села під назвою Говерінґем. Дорогою їй трапилися чоловік і жінка верхи на поні, що порадили не потикатися в село. Натомість вони повели її в обхід вузькими путівцями й стежинами. З маленького зеленого пагорба магістрова донька побачила, що всі мешканці села носили на очах щільні пов’язки. Люди, незвичні до саморобної сліпоти, билися головами об стіни, перечеплювалися о стільці й вози, різалися ножами та іншим приладдям й обпікалися вогнем. Їхні тіла вкривали синці й рани, проте ніхто не наважувався зняти пов’язку.

Жінка розповіла, що тут коїться:

— Священник Говерінґема наважився викрити переступи Марґарет Форд просто з амвону. Єпископи, абати й каноніки мовчали, а цей слабкий старець кинув їй виклик, і чаклунка прокляла усе село. Мешканці приречені постійно бачити перед очима всі свої найгірші страхи. Сердешні бачать, як їхні діти вмирають з голоду, батьки божеволіють, а кохані зневажають їх і зраджують. Чоловіки бачать, як убивають їхніх дружин, а дружини — загибель чоловіків. І хоча всі ці видива — то лише мара, селяни прикривають очі пов’язками, щоб не збожеволіти.

Вражена лютою жорстокістю Марґарет Форд, магістрова донька похитала головою і продовжила свій шлях до обійстя Джона Форда, де вона зустріла Марґарет і її служниць: тримаючи в руках дерев’яні палиці, ті гнали корів на вечірнє доїння.

Магістрова донька сміливо підійшла до Марґарет Форд. Та миттю повернулася й ударила її палицею.

— Лихе дівчисько! — закричала вона. — Я знаю, хто ти! Мені перстень розповів. Я знаю, що ти хотіла збрехати мені, хоча я ніколи не заподіяла тобі ніякої шкоди! Хотіла попроситися до мене в служниці! Я знаю, що ти маєш намір викрасти мій перстень. Тоді знай і таке! Я наклала на свій перстень могутні чари. Якщо дурний злодій хоча б торкнеться нього, вже за мить рої бджіл, ос і всіляких комах здіймуться із землі й зажалять його; орли, яструби і всіляке птаство злетиться з небес і задзьобає його; ведмеді, кабани і вся дика звірина примчить і порве його на шмаття!

Добряче відлупцювавши магістрову доньку, Марґарет Форд наказала покоївкам забрати її працювати на кухню.

Нещасні, замордовані служниці Марґарет Форд давали магістровій доньці найважчу роботу і щоразу, коли Марґарет била їх чи сварила — а таке траплялося дуже часто, — вони відводили душу на бідолашній дівчині. Одначе магістрова донька не дозволяла собі опускати руки. Кілька місяців вона працювала на кухні й обмірковувала, як же надурити Марґарет Форд, аби та впустила чи загубила перстень.

Марґарет Форд була жорстокою і запальною жінкою: вона швидко ображалася, а якщо вже гнівалася, то годі не було вгамувати її лють. Та попри все це вона просто обожнювала маленьких дітей і при кожній нагоді панькалася з малюками, а якщо вже брала дитину на руки, то ставала самим втіленням доброти. Власних дітей вона не мала і дуже за тим жалкувала, про що було відомо кожному, хто знав її. Подейкували, що вона поклала чимало магічних сил, щоб зачати дитину, але все марно.

Одного дня Марґарет Форд гралась із сусідською дівчинкою і примовляла, що коли вона таки народить дитину, то хотіла би, щоб це була дівчинка з молочно-білою шкірою, зеленими очима й мідними кучерями (як у самої Марґарет Форд).

— О, — невинно мовила магістрова донька. — У дружини титаря з Епперстоуна саме таке маля, як ви кажете. Милішої дівчинки ви ще не бачили.

Марґарет Форд змусила магістрову доньку відвести її до Епперстоуна і показати дитину титаревої дружини, а побачивши, що то найгарніша, наймиліша дівчинка на світі (як і казала магістрова донька), заявила переляканій матері, що хоче забрати дитину собі.

Заволодівши донькою титаревої дружини, Марґарет Форд стала зовсім іншою людиною. Вона цілісінькими днями гляділа дитину, бавила її і співала. Тепер Марґарет Форд тішилася своєю долею. Вона значно рідше користалася магічним перснем і майже ніколи не спалахувала від гніву.

Минув майже рік, як донька ноттінґемського магістра потрапила до оселі Марґарет Форд. Одного літнього дня Марґарет Форд, дитина, магістрова донька й інші служниці обідали на березі річки. Попоївши, Марґарет Форд прилягла в тіні трояндового куща. Стояла спека, й усіх охопила дрімота.

Переконавшись, що Марґарет Форд заснула, магістрова донька взяла цукерку й показала її дитині. Маленька чудово знала, що роблять із цукерками, а тому широко розкрила рота й дозволила магістровій доньці покласти всередину смаколика. Тоді спритна дівчина, переконавшись, що інші служниці не бачать, зняла перстень із пальця Марґарет Форд і закричала:

— Ой лишенько! Прокидайтеся, мадам! Маля взяло ваш перстень і поклало собі до рота! Ох, заради дитятка, зніміть закляття. Зніміть закляття!

Прокинувшись, Марґарет побачила, що в дитини за щокою щось є, проте спросоння не збагнула, що відбувається.

Поруч пролетіла бджола; магістрова донька вказала на неї пальцем і закричала. Інші служниці також заголосили.

— Швидше, мадам, благаю вас! — кричала магістрова донька. — О! — Вона поглянула вгору. — Ось уже й орли з яструбами злітаються! Ой! — вона поглянула в далину. — Он ведмеді й кабани біжать, щоб роздерти бідолашну дівчинку на шмаття!

Марґарет Форд наказала персню зняти чари, і той негайно підкорився. Тієї самої миті дитина проковтнула цукерку. Доки Марґарет Форд і служниці умовляли й трусили дитину, щоб вона викашляла магічний перстень, донька магістра з Ноттінґема помчала вздовж берега додому.

Решта історії подібна до всіх таких історій. Щойно Марґарет Форд збагнула, що її надурили, вона відправила вершників із псами навздогін магістровій доньці. Часом здавалося, що магістрову доньку ось-ось впіймають — вершники наздоганяли її, а собаки ледь не хапали за ноги. Але історія оповідає, як дівчині щоразу допомагали жертви лихої магії Марґарет Форд: селяни з Говерінґема зірвали свої пов’язки і, попри жахливі видива, які постали перед їхнім зором, набудували перешкод, аби Марґарет Форд не проїхала; бідолашна Джоселін Трент вилізла з річки й спробувала зіштовхнути Марґарет Форд у каламутну воду; обпалений ліс бив чаклунку вогняними гілками.

Перстень повернувся до магістра з Ноттінґема, який познімав лихі чари, накладені Марґарет Форд, і відновив своє багатство та добре ім’я.

Побутує ще одна версія цієї історії, в якій немає ні магічного персня, ні лісу, охопленого вічним полум’ям, ні фенікса — взагалі жодних див. Згідно з цією версією, Марґарет Форд і донька магістра з Ноттінґема (яку звали Доната Торел) узагалі не ворогували: вони були очільницями товариства магічок, яке процвітало в Ноттінґемширі у дванадцятому столітті. Г’ю Торел, магістр із Ноттінґема, опирався діяльності товариства й докладав безліч зусиль, щоб знищити його (хоча до магічної спільноти й пристала його власна донька). Йому це майже вдалося, але жінки залишили свої домівки, чоловіків і батьків, і пішли жити в ліс під захист Томаса Бог-у-поміч — значно могутнішого мага, ніж Г’ю Торел. Ця версія не така барвиста, а тому й не така популярна, як попередня, проте саме вона, на думку Джонатана Стрейнджа, була єдино правдивою, і він включив її у свій «Літопис і чин англійської магії». (Прим. авт.)

150

С. 271. Якийсь час він намагався переконати інших міністрів найняти м-ра Бекфорда, м-ра Льюїса та місис Редкліфф, аби вони вигадали справдешні страхіття… — Вільям Бекфорд (1760–1844) — англійський письменник, автор готичного роману «Ватек» (1782); Метью Ґрегорі Льюїс (1775–1818) — інший відомий автор готичних романів. Його роман «Чернець» (1796) супроводжується підзаголовком «Сни, надприродні жахіття, таємничі сили, відьми й привиди, що являються опівночі».

151

«Жоден суп не втамує мій голод!» (фр.) (Прим. авт.)

152

С. 274. …принц Вельський одного дня зганьбить батьківщину. — Ґеорґ Авґуст Фредерік, принц Вельський, майбутній король Ґеорґ IV (1762–1830). Вирізнявся невгамовним характером та надзвичайно розвинутою схильністю до розпусти. У 1795 році одружився зі своєю кузиною, донькою герцога Брунвікського Кароліною (тільки за цієї умови парламент погоджувався сплатити його борги). Через кілька тижнів після народження їхньої єдиної доньки принц роз’їхався з дружиною, після чого довго (і марно) намагався з нею розлучитися. У 1811 році прийняв регентство через розумові розлади батька, у 1820 році зійшов на престол. Не маючи добрих якостей батька, Ґеорґ IV відчував такий само тупий страх перед змінами; на щастя для країни, він не мав упертої мужності, що допомагала Ґеорґу III досягати своєї мети.

153

С. 275. …маркіз Веллслі… — Річард Коллі Веллслі, 2-й граф Морнінґтонський (1760–1842) — британський політик, губернатор Мадрасу, генерал-губернатор Бенгалії, потім віце-король Ірландії. Попри безліч власних досягнень, все життя шалено заздрив молодшому братові Артуру (згодом — герцогу Веллінґтону). Під час згадуваних подій (1809–1812) був міністром закордонних справ у кабінеті Спенсера Персеваля.

154

С. 276. Белтейн — кельтське свято початку літа. Вважалося, що цієї ночі природні духи особливо активні. День літнього сонцестояння (Свято Купала) — теж один із наймістичніших днів у віруваннях багатьох народів.

155

…точний виклад походу Юлія Цезаря на Британію… — Два римські вторгнення у Британію відбулись у 55 і 54 роках до нової ери. Під час першого Цезар зайняв частину Кенту, але змушений був відступити на континент; під час другого — за допомогою одного з бритських вождів переміг другого, але так і не зробив спроби закріпитись на острові. В IV–V книгах «Записок про Галльску війну» Цезар дав звіт про ці експедиції та короткий опис Британії.

156

Стівен оповів, як невдовзі після висадки на цих берегах Юлій Цезар покинув своє військо та рушив у зелений гай. Одразу за узліссям він зустрів двох юнаків, що глибоко зітхали й колупали, роздосадувані, землю. Обоє були справжніми красенями, й обоє мали одяг із найліпшого сукна, пофарбованого в найрідкісніші кольори. Юлія Цезаря настільки приголомшили шляхетні лики юнаків, що він заговорив із ними й почав їх розпитували, а вони з радістю й щирістю відповідали. Обоє позивалися в суді недалеко. Суд, на якому їхній народ вирішував усі суперечки та призначав покарання всім винним у переступах, відбувався чотири рази на рік, та, на жаль, жодну справу неможливо було розглянути, бо ніяк не вдавалося знайти чесного суддю; а всіх шанованих представників їхнього народу або було обвинувачено в якомусь злодіянні, або їхні особисті справи тісно перепліталися з якимсь із позовів. Зачувши це, Юлій Цезар пошкодував юнаків і без гаяння запропонував себе для вершіння суду, на що хлопці вмить дали свою згоду.

Юлія Цезаря одвели лісовими манівцями до трав’янистого байраку поміж пологих зелених горбів. Тут їх зустріла тисяча якнайгарніших чоловіків та жінок, прекрасніших від яких він ніколи не бачив. Умостившись на схилі, він вислуховував скарги та обвинувачення, а по тому виголошував свої судження, такі мудрі, аж ніхто не лишився ображений і кожен був удоволений.

Присуди Юлія Цезаря виявилися настільки помічними, що йому запропонували обрати будь-яку винагороду. Юлій Цезар замислився на мить і попросив влади над цілим світом. Так і було йому обіцяно. (Прим. авт.)

157

С. 277. Констанційське вино — південноафриканське десертне вино із виноробного маєтку Констанція в Капській колонії.

158

С. 278. Жебрака звали Джонсон. Історична особа: Джозеф Джонсон, колишній моряк на торгівельному судні, пізніше вуличний співак.

159

С. 279. Наприклад, цей скіпетр доводить, що пращури наші походять зі стародавньої династії королів Вессексу, бо належав чи то Едґару, чи то Альфреду, чи ще комусь такому. — Йдеться про Альфреда Великого, останнього короля Вессексу (правив у 871–899 рр.), та його правнука Едґара Мирного, короля Англії (правив у 959–975 рр.).

160

С. 281. Пеппер-стрит — знаходиться досить далеко від Бонд-стрит, і без допомоги джентльмена з будяковим волоссям Стівен ніяк не міг би там опинитися так швидко.

161

С. 282. …від тімені до п’ят — король. — «Король Лір», дія IV, сцена 6 (пер. В. Барки).

162

4 травня 1810 року Стрейндж писав Джонові Сеґундусу:

«…До споглядання таких видив тутешні мають надзвичайну жагу, яку я за всякої нагоди з великою охотою вдовольняю. Хай там що каже Норрелл, але заледве від цього є якась шкода, а от утіха публіці величезна. Сприкрює мене тільки те, що, зрештою, все зводиться до прохань показати родичів. У вівторок я навідався на Тавісток-сквер до родини Фулчерів. Я пролив трохи вина на стіл, застосував магію і показав їм морську битву, що тоді точилася на Багамах, зруйнований неаполітанський монастир у місячному світлі і нарешті імператора Наполеона Буонапарте, що пив шоколад із чашки, зануривши ноги в таз із гарячою водою.

Фулчери достатньо добре виховані, аби виказати цікавість до того, що побачили, та під кінець вечора вони поспитали, чи міг би я, коли на те моя ласка, показати їхню тітоньку, яка живе у Карлайлі. Тож наступні півтори години ми з Арабеллою були змушені розмовляти лише одне з одним, поки уся родина умліваючи витріщалася на стару в білому чепці, яка сиділа біля каміну і в’язала». (Листи та інші папери Джонатана Стрейнджа, за ред. Джона Сеґундуса. Накладом Джона Маррі. Лондон, 1824.) (Прим. авт.)

163

С. 286. …магазину оббивки «Гейґ та Чиппендейл»… — Томас Чиппендейл (1718–1779) — великий англійський мебляр. Його ім’я стало синонімом англізованого рококо. До часу описуваних подій крамницею володів його син, також Томас (1749–1822). Томас Гейґ — партнер Чиппендейла.

164

«Флінт і Кларк» — мануфактурна фірма, заснована в Лондоні 1778 року.

165

Одна з книжок м-ра Норрелла. Він побіжно згадав її, коли на початку січня 1807 року до нього завітали м-р Сеґундус та м-р Ганіфут. (Прим. авт.)

166

«Веджвуд і Баєрлі» — Джосайя Веджвуд (1730–1795) — знаменитий англійський кераміст, творець кількох нових різновидів порцеляни та фаянсу (особливо відомою була порцеляна з білим рельєфом у вигляді камеї), дід Чарльза Дарвіна. Томас Баєрлі (1747–1810) — його племінник, що став головою фірми, коли син Веджвуда, Джосайя II (1769–1843), відійшов від справ.

167

С. 289. Сент-Марлібон — Церква Святої Марії на струмку (Марлібон) названа на честь струмка Тайберн, що колись там протікав.

168

…порекомендував «Белінду» місис Еджворт… — Марія Еджворт (1767–1849) — англо-ірландська письменниця, авторка книжок для дітей та дорослих. Її романом «Белінда» (1801) особливо захоплювалася Джейн Остін; високої думки про творчість Еджворт був і Вальтер Скотт.

169

С. 290. Челмсфорд — місто на північ від Лондона в графстві Ессекс. Згідно з Дікенсом, «найнудніше та найтупіше місце на світі».

170

Це були картини з видами Венеції, які м-р Норрелл бачив у домі місис Вінтертаун за два роки до того. Тоді місис Вінтертаун повідомила м-рові Норреллу, що має намір подарувати їх серу Волтеру та міс Вінтертаун на весілля. (Прим. авт.)

171

С. 295. Оноре Боне (бл. 1340 — бл. 1410) — бенедиктинський чернець, автор трактату «Древо баталій».

172

С. 301. Захворіла і померла наймолодша донька короля… — Принцеса Амелія Великобританська (1783–1810) страждала від туберкульозу, кору та бешихи (рожі).

173

У 1810 році серед інших видів магії Стрейндж і Норрелл практикували: замулення частини моря в Біскайській затоці, де потім виріс ліс страхітливих дерев (знищивши при цьому двадцять французьких кораблів); викликання незвичних припливів та вітрів, які спантеличували французьких моряків і винищували французькі врожаї та худобу; ліплення з дощів примарних ескадр, мурованих міст, гігантських постатей, літючих янголів і т. д. і т. п., які лякали, збивали з пантелику та причаровували французьких солдатів і матросів; насилання ночі, коли французи чекали на день, і навпаки.

Усе перелічене згадано в «De Generibus Artium Magicarum Anglorum» Френсіса Саттон-Ґроува. (Прим. авт.)

174

Наприкінці 1809 року попередній воєнний міністр, лорд Каслрей, мав гарячі суперечки з м-ром Кеннінґом. Двоє джентльменів стрілялися на дуелі, і по ній обоє мусили подати у відставку. Нинішній очільник відомства лорд Ліверпуль був ніким іншим, як уже згадуваним на цих сторінках лордом Гоксбері. Він облишив один титул і прийняв інший зі смертю батька в грудні 1808 року. (Прим. авт.)

175

С. 302. Баруш-ландо — чотиримісна карета з відкидним верхом, модна в XIX столітті.

176

С. 308. …леді Веллінґтон, дрібна нещасна жінка, чия думка мало хвилювала чоловіка… — Кетрін Сара Доротея Веллслі, герцогиня Веллінґтон, у дівоцтві Пакенгем (1773–1831). Коли Артур Веллслі, майбутній герцог Веллінґтон, вперше зробив їй пропозицію, батько Кітті відмовив незавидному нареченому. За наступні десять років Артур побудував блискучу військову кар’єру, а Кітті постарішала й споганіла. Тим не менш, він усе одно одружився з нею. Шлюб, хоча в ньому й народилося двоє синів, був нещасливим. Кітті боялася та божествила чоловіка до краю; сам герцог надавав перевагу товариству розумних жінок.

177

Гай-Віком — місто в графстві Бакінґемшир, на захід від Лондона. В 1799 році там заснували Королівський військовий коледж.

178

С. 310. …щодо бібліотеки герцога Роксбурґа… — Джон Кер, 3-й герцог Роксбурґ (1740–1804) — шотландський аристократ і бібліофіл. У 1761 році під час поїздки Європою закохався в Христину Софію Альбертину, старшу доньку герцога Мекленбурґ-Стерлицького, чия молодша донька, Шарлотта, стала дружиною Ґеорґа III. Принцеса Христина померла незаміжньою у 1794 році. Останні сорок років життя герцог збирав рідкісні книжки; до 1804 року його колекція налічувала 10 000 видань.

179

…у друкарських майстернях таких великих людей, як лондонець Вільям Кекстон та венецієць Вальдарфер. — Вільям Кекстон (1422–1491) — англійський першодрукар, видавець і перекладач. Христофор Вальдарфер — один із перших топографів в Італії. У 1470-1472 роках жив у Венеції. Особливо відомим був його «Декамерон» Боккаччо. Перебуваючи в Італії, герцог Роксбурґський придбав єдиний вцілілий екземпляр цього видання — до того вважалося, що його повністю втрачено.

180

…герцог так і не завів дітей і не набув ніякого очевидного спадкоємця. — У нашому світі прямим спадкоємцем герцога став його троюрідний дядько Вільям Белленден-Кер, який помер наступного ж року, і п’ятим герцогом Роксбурґом став його четвероюрідний брат, Джеймс Іннес-Кер.

181

С. 311. Твікенем — західне передмістя Лондона.

182

Тавматоман — хтось одержимий пристрастю до магії чи дивовиж. (За словником Семюела Джонсона[429].) (Прим. авт.)

183

Замок Флорс — резиденція герцогів Роксбурґів. (Прим. авт.)

184

Зрештою Комітет із питань привілеїв ухвалив рішення на користь сера Джеймса Іннеса, котрий, як і передбачав м-р Ласеллз, ставши новим герцогом одразу виставив книгозбірню на продаж.

Той аукціон, що відбувся влітку 1812 року[430] (поки Стрейндж перебував на Піренейському півострові), став найвидатнішою бібліографічною подією від часів, коли згоріла Александрійська бібліотека. Він тривав сорок один день і спричинив дві дуелі.

Поміж книжок герцога знайшлося сім магічних трактатів, і всі екстраординарні.

«Rosa et Fons»[431] — містичні розмисли про магію невідомого чарівника XIV ст.

«Thomas de Dundelle» — раніше невідома поема Кретьєна де Труа[432], яскрава версія життєпису Томаса Дундейла, найпершого з людей, хто пішов на службу до Короля Крука.

«Книга Лавдея Інґема» — поденні записи одного кембріджського мага XV ст.

«Exercitatio Magica Nobilissima»[433] — спроба укласти всебічний опис англійської магії (XVII ст.).

«Історія Семи» — дуже плутаний трактат, писаний почасти англійською, почасти латиною, а подекуди навіть якоюсь не відомою мовою фейрі. Його вік установити не вдалося, його автора не віднайдено, та й мети, з якою він укладав цей твір, аж ніяк не збагнути. В цілому, ймовірно, що твір оповідав про історію міста у країні Фейрі під назвою «Сім», але виклад і стиль трактату дуже плутані; автор часто покидає власну оповідь і вдається до обвинувачень неназваної особи, що немовбито завдала йому загадкової шкоди. У цих місцях текст радше скидається на гнівний лист, ніж на будь-що інше.

«Парламент жіноцтва» — алегорична розповідь про мудрість і особливі магічні здібності жінок (XVI ст.).

Та найбільш неймовірною знахідкою став трактат «Зерцало житія Ральфа Стоксі», виставлений на аукціон останнього дня разом із першим виданням Боккаччієвого «Декамерона». Аж до самісінького кінця навіть м-р Норрелл не мав ані найменшої гадки про його існування. Попередньо можна було зробити висновок, що книгу писано двома авторами: першим був маг на ім’я Вільям Торп (XV ст.), другим — Кол Том Синь, слуга-фейрі Ральфа Стоксі. За цей скарб м-р Норрелл віддав нечувані 2100 гіней.

І така була пошана до м-ра Норрелла, що ні один джентльмен у кімнаті, де тривав аукціон, не став змагатися з ним за жоден лот, на який він претендував. Проте одна леді воювала за кожну книжку. Кілька тижнів перед аукціоном Арабелла Стрейндж не покладала рук. Писала незліченні листи Стрейнджевій рідні та навідувала всіх друзів у Лондоні, намагаючись назбирати досить грошей, щоби придбати бодай деякі книжки для чоловіка. Проте Норрелл перебив геть усі її ставки.

Відомий письменник сер Вальтер Скотт був присутній при цьому[434] та залишив згадку про те, як завершився аукціон: «Розчарування місис Стрейндж од утрати “Зерцала житія Ральфа Стоксі” було таким, що вона не змогла стримати сліз. Тієї самої миті проз неї проходив м-р Норрелл із книжкою в руці. Ні словом, ні поглядом він не обмінявся з дружиною свого учня. Не знаю, коли мені востаннє випадало бачити таке неподобство. Кілька інших людей відзначили його поводження з нею, і я чув, як про Норрелла згадували досить різко. Навіть лорд Портісгед, чия шана до мага межує з укляканням перед ним, визнає, що на його думку Норрелл повівся з місис Стрейндж геть негідно».

Та несхвальні зауваження викликала не тільки поведінка м-ра Норрелла із місис Стрейндж. Протягом наступних кількох тижнів учені й історики все ніяк не могли дочекатися нових знань, почерпнутих із семи дивовижних книг. Зокрема, всі покладали великі надії на те, що «Зерцало житія Ральфа Стоксі» дасть відповіді на деякі особливо загадкові й темні місця в історії англійської магії. Всі вірили, що м-р Норрелл розповість про нові відкриття на шпальтах «Друзів англійської магії» або дозволить поширити трактати в нових виданнях. Та маг не зробив ні першого, ні другого. Одна чи дві людини написали йому листи із конкретними запитаннями, на які м-р Норрелл і не подумав відповідати. А коли в пресі з’явилися гнівні листи, його обуренню не було меж. Хай там як, а діяв-то він, як і завжди: діставав у власність цінні книжки й переховував їх там, де ніхто й ніколи їх не побачить. Єдина відмінність полягала в тому, що в давніші дні він був нікому не відомим й усім байдужим джентльменом, а тепер цілий світ звертав на нього свої погляди. Його мовчанка дивувала, і в пам’яті людей стали спливати інші випадки, коли м-р Норрелл поводився грубо чи зверхньо. (Прим. авт.)

185

Корабель «Благословення святого Серло» був захоплений у французів і раніше називався «Le Temple Foudroyé[435]». Нове ім’я він отримав, звісно ж, на честь одного з чотирьох магічних лісів, що оточували та захищали столицю Короля Крука, Ньюкасл. (Прим. авт.)

186

С. 319. …один із чоловіків у синьому мундирі та білих гусарських бриджах. — У британській армії гусари з’явилися значно пізніше, ніж в інших європейських арміях. Тільки у 1806 році чотири полки легких драгунів отримали назву «гусарських» і форму з ментиком, доломаном і ташкою, як в угорських гусарів.

187

С. 320. Як від Тайберна до Ґодалмінґа… — Тобто від центру Лондона до міста в графстві Саррі: дещо менше, ніж сорок миль.

188

С. 322. Її молодші брати й сестри сповнені також фанатичного захвату. Найкрасивішого іграшкового солдатика в усіх дитячих кімнатах Англії звуть Веллінґтоном, і на його долю випадає більше пригод, ніж на решту іграшок укупі. — Серед цих фанатичних шанувальників була й маленька Шарлотта Бронте. Із подарованих її брату дерев’яних солдатиків вона вибрала найкрасивішого і назвала його Веллінґтоном; він став героєм історій, які придумували Шарлотта, Бренвелл, Емілі та Енн Бронте.

189

Звичайно, можна зауважити, що Веллінґтон — ірландець, але патріотичне англійське перо не спинятиметься через подібні дрібниці. (Прим. авт.)

190

С. 325. Приписаного до штаб-квартири капелана звуть містер Брісколл. — Превелебний Семюель Брісколл (1788–1848) — улюблений капелан Веллінґтона, згодом особистий капелан його світлості. Під час війни на Піренейському півострові Веллінґтон неодноразово скаржився у військове відомство на нестачу армійських капеланів і на те, що прислані капелани (зазвичай молодші парохи без жодної додаткової підготовки) не можуть знайти спільної мови з солдатами. Брісколла його світлість згадував як єдиний приклад зразкового капелана.

191

С. 331. Джордж Маррі (1772–1746) — британський військовий та політик шотландського походження. Брав участь у багатьох битвах — у золотої медалі, яку він отримав за війну на Піренейському півострові, було шість пряжок (більше пряжок отримало лише троє, зокрема і Веллінґтон). У 1833-1835 роках Маррі був президентом Королівського географічного товариства; його іменем названі річка і гора в Австралії.

192

Чарльз Вільям Стюарт (1778–1854) — 3-й маркіз Лондондеррі, 1-й барон Стюарт, молодший брат віконта Каслрея. З Веллінґтоном у нього склалися напружені стосунки, і Веллінґтон добився відправки Стюарта в Лондон, але той, скориставшись своїми зв’язками, зміг повернутися назад. З 1835 року — англійський посол у Санкт-Петербурзі.

193

С. 336. Діва Меріан — кохана Робіна Гуда в англійських народних баладах.

194

Кордон з Іспанією обороняли три потужні фортеці: Алмейда, Бадахос і Сьюдад-Родриго. У перші місяці 1811 року всі три утримували французи. Вирушивши на Алмейду, Веллінґтон наказав генералу Бересфорду йти на чолі португальської армії на південь і взяти в облогу Бадахос. (Прим. авт.)

195

Йоркшир уходив до англійських володінь Короля Крука. Знаючи, що Вінкулюс, як і вони самі, північанин, м-р Норрелл та Чилдермасс не могли не заповажати його бодай на крихту більше. (Прим. авт.)

196

Не тільки Ласеллз, а й багато хто відзначав цю дивовижу: м-р Норрелл і чути не хотів про Короля Крука, але мешкав у будинку, змурованому із каміння, видобутого за наказом Короля Крука і на землі, що йому колись належала та яку він добре знав. (Прим. авт.)

197

С. 342. Джон Ускґласс — прізвище Короля має кельтське коріння й означає приблизно «синя/сіра/зелена вода».

198

Книговбивство — одна з пізніших статей в англійському магічному праві. Умисне нищення магічної книги карали так само, як і душогубство, вчинене проти християнина. (Прим. авт.)

199

С. 347. Джон Веслі (1703–1791) — священик, який заснував методистський рух в Англіканській церкві. Коли йому було п’ять років, будинок, в якому жила родила Веслі, загорівся, і хлопця дивом витягнули з полум’я (інші його родичі врятувалися самі). Після цього й Джонова мати, й він сам переконалися в тому, що Господь зберіг дитину для якихось великих справ. Або це втрутилися фейрі.

200

Не всі перелічені джентльменом достойники були християнами. Адже як ми називаємо їх розмаїті племена й народності одним словом «фейрі», — так само й вони зазвичай вдаються до слова «християни» на позначення всіх нас, людей різних віросповідань, народів та часів. (Прим. авт.)

201

С. 349. Англійське повітря — це повітря свободи. — Цю (або дуже схожу) фразу промовив Вільям Маррі, 1-й граф Марсфілд (1705–1793) — британський юрист і законодавець, противник рабства. У 1772 році на суді раба-втікача Марсфілд виніс вирок, що в Англії та Вельсі рабство суперечить закону. За цим вироком було звільнено чотирнадцять або п’ятнадцять тисяч темношкірих, що були в рабстві на території Англії. Вирок, щоправда, не поширювався на колонії — остаточно рабство в Британській імперії заборонили лише у 1833 році.

202

С. 351. Кегун Ґрант (1780–1829) — британський офіцер, розвідник. 16 квітня 1812 року потрапив у полон до французів, але зміг передавати дані про ворога навіть з полону; коли його відправили на допит у Париж, втік дорогою. Якийсь час він перебув у Парижі, видаючи себе за американського офіцера, він повернувся до Англії, а звідти знов до війська Веллінґтона.

203

Guerrilla — іспанське слово, що означає «маленька війна». Банди ґерільєрос були загонами іспанців, чисельністю від кількох десятків до кількох тисяч, які воювали з французькою армією та усіляко діймали її. Частину з них очолювали колишні солдати, тому в них панувала достоту військова дисципліна. А решта кишіла відвертими бандитами, які свої сили кидали головно на залякування нещасних земляків, а не на війну з французами. (Прим. авт.)

204

С. 352. Херонімо Саорніль (1771 — ?) — іспанський партизан, командир загону «Вільні гусари Кастільї-ла-В’єхи». У 1813 році Веллінґтон присвоїв йому звання полковника, але в травні того ж року Саорніль постав перед трибуналом за звинуваченням, пред’явленим муніципалітетами кількох міст, що постраждали від шалених контрибуцій, дебошів, вчинених військами, і грабунків церков. За допомогою награбованих грошей підкупив тюремників і втік з в’язниці; подальша його доля невідома.

205

С. 355. Фіцрой Джеймс Генрі Сомерсет, 1-й барон Реглан (1788–1855) — британський військовий. Під час кампанії на Піренейському півострові був секретарем Веллінґтона, у 1814 році одружився з його племінницею. У битві при Ватерлоо втратив руку і згодом, щоб цей недолік був не таким помітним, носив одяг з особливим кроєм рукава, який і отримав його ім’я. Як фельдмаршал командував англійськими військами під час Кримської війни, помер під Севастополем від холери.

206

Джонатан Стрейндж — Джонові Сеґундусу, Мадрид, 20 серпня 1812 року.

«Коли б не виникла потреба відшукати когось або щось, лорд Веллінґтон одразу ж просить мене викликати видіння. Це ніколи не спрацьовує. Король Крук та інші авреати володіли магією спеціально для пошуку людей або речей. Скільки я розумію, вони брали срібну чашу з водою. Розділяли поверхню води начетверо осяйними лініями світла. (До слова, Джоне, я щиро не можу повірити, що вам так уже складно витворити ці лінії, як ви кажете. Я не можу описати цю магію ясніше. Це ж надзвичайно просто!). Чверті втілюють Рай, Пекло, Землю і Фейрі. Далі, певно, накладають закляття вибору, яке й має вказати, у якому з цих царств перебуває потрібна вам людина або річ, — але що робити далі, я не маю жодної гадки, як, власне, і Норрелл. Якби ж тільки я знав ці чари! Веллінґтон і його офіцери завжди дають мені завдання, які я або неспроможний виконати, або змушений облишити на півдорозі просто тому, що не знаю потрібної магії. Брак цих знань я відчуваю щоденно. Одначе в мене зовсім немає часу експериментувати. Тому, Джоне, моя вдячність не знала би меж, якби ви присвятили трохи часу випробуванню цього закляття і негайно повідомили мені у разі хоча б найменших успіхів».

У паперах Джона Сеґундуса, що збереглися донині, немає жодного натяку на те, чи ж вдалося йому досягнути успіху й відновити закляття. Однак восени 1814 року Стрейндж збагнув, що уривок із «Об’явлення про тридцять шість інших світів» Паріса Ормскірка — який тривалий час вважався описом вівчарської лічилки — насправді був спотвореною версію саме цього заклинання. Наприкінці 1814 року і Стрейндж, і м-р Норрелл уже впевнено застосовували таку магію. (Прим. авт.)

207

Стрейндж знав, що ця магія належала до арсеналу Короля Крука. Здебільшого чари Короля були таємничими, прекрасними й витонченими, тому видається трохи дивним, що він часом накладав і такі жорстокі закляття.

У середині тринадцятого століття жменька ворогів Короля надумала укласти проти нього альянс. Більшість із них він добре знав, — наприклад, французького і шотландського королів, а також кількох невдоволених фейрі, які поприсвоювали собі грандіозні титули й володіли — або лише стверджували, що володіють — обширними краями. Були там і ще загадковіші та величніші персонажі. За свого правління Король переважно мав добрі взаємини чи не з усіма янголами та демонами, але тоді подейкували, що з двома він таки посварився: Цадкіелем, що повеліває милосердям, і Альрінах, якій підвладні кораблетрощі[436].

Здавалося, Короля не дуже бентежили інтриги альянсу. Одначе він значно більше зацікавився, коли певні магічні знамення вказали, що один із його вельмож приєднався до ворогів і замислив проти нього змову. Підозрюваного звали Роберт Барбатус, граф Ворфдейл. Він зажив слави такого хитруна й інтригана, що його прозвали Лисом. В очах короля не було більшого злочину над зраду.

Коли найстарший син Лиса, Генрі Барбатус, сконав від гарячки, Король Крук наказав витягнути труп із могили і повернув його до життя, щоб довідатися все, про що той знав. Томас Дундейл і Вільям Ланчестер почували відразу до такого виду магії й благали Короля вдатися до інших засобів. Але Короля переповнювала лють, і переконати його не вдалося. Він би міг вдатися до сотні інших чарів, але всі вони були не такими швидкими й дієвими, а Король Крук, як і більшість видатних магів, понад усе цінував практичність.

Подейкували, нібито у великому гніві Король Крук побив Генрі Барбатуса. За життя Генрі був привабливим юнаком, його любили за вродливе обличчя й вишукані манери, а боялися за лицарську доблесть. Сама лише думка про те, що магія Короля обернула такого шляхетного лицаря на зіщулену плаксиву ляльку, вкрай обурила Вільяма Ланчестера й призвела до запеклої сварки між ним і королем, що тривала кілька років. (Прим. авт.)

208

Аби покласти край «життю» мерців, їм вирізають очі, язики та серця. (Прим. авт.)

209

«Щодо мертвих італійських солдатів, то скажу лише, що нам було дуже шкода чинити так жорстоко з тими, хто і так зазнав страшних страждань. Але ми були змушені зробити те, що зробили. Неаполітанці ніяк не давали магові спокій. Якби вони його і не вбили, то довели би до божевілля. Ми мусили поставити двох вартових охороняти мага від мерців, які повсякчас намагалися доторкнутися до нього і розбудити. Після смерті бідолахи добряче обшарпалися — кому захочеться побачити таке видовище, щойно прокинувшись? Зрештою, ми розпалили велике багаття й поскидали їх туди».

Лист лорда Фіцроя Сомерсета братові, 2 вересня 1812 року. (Прим. авт.)

210

С. 369. Регентська рада Іспанії — владний орган, підконтрольний кортесам (парламенту). Існував у 1812–1814 рр., до повернення на трон Фердинанда VII.

211

Проводячи розвідку, полковник Вікері виявив, що ліс аж кишить французькими солдатами, які тільки й чекають, аби перестріляти британців. Офіцери обговорювали, як краще вчинити, коли під’їхав лорд Веллінґтон. «Гадаю, ми б могли просто обійти гай, — сказав Веллінґтон. — Але на це треба забагато часу, а я поспішаю. Де маг?»

Стрейнджа розшукали і привели.

«Містере Стрейндже! — почав лорд Веллінґтон. — Щиро переконаний, що вам не буде складно пересунути кудись оці дерева! Без сумніву, це значно легше, ніж чотирьом тисячам солдатів обходити зайві сім миль. Пересуньте ліс, коли ваша ласка!»

Стрейндж виконав прохання і пересунув ліс на протилежний бік долини. Перелякані французькі солдати скоцюрбилися на голому схилі й хутко здалися британцям. (Прим. авт.)

212

Через помилку у Веллінґтонових картах Іспанії місто Памплона виявилося не зовсім там, де британці сподівалися його знайти. Веллінґтон страшенно засмутився, коли армія здолала за день двадцять миль і не дісталася Памплони, котра, як з’ясувалося, розташувалася на десять миль північніше. Після короткого обговорення було вирішено, що зручніше попросити м-ра Стрейнджа пересунути місто, аніж замінювати всі карти. (Прим. авт.)

213

Що ж до церков у Сен-Жан-де-Люз, то з ними трапився невеликий конфуз. Не було жодної причини переміщати їх. Річ у тім, що одного суботнього ранку за сніданком Стрейндж пив бренді в тамтешньому готелі в товаристві трьох капітанів і двох лейтенантів 16-го легкого драгунського полку. Маг пояснював цим джентльменам теорію, що лежала в основі магічного переміщення різноманітних об’єктів. То була марна справа: вони б до пуття не зрозуміли його, навіть якби були цілком тверезими, але ні вони, ні Стрейндж не тверезіли останні два дні. Аби наочно пояснити свою тезу, Стрейндж поміняв місцями дві церкви разом із парафіянами, що перебували всередині. Він мав твердий намір повернути їх на місце, доки люди не повиходили, але невдовзі мага покликали грати в більярд, і він більше про це не згадував. Попри численні обіцянки Стрейнджа, він так і не знайшов ні часу, ні натхнення повернути на місце річку, лісок, місто чи хоча б щось узагалі. (Прим. авт.)

214

Британський уряд ушанував лорда Веллінґтона титулом герцога. Водночас багато розмов точилося про якийсь титул і для Стрейнджа. «Баронет — це найменше, чого він може сподіватися, — сказав лорд Ліверпуль серу Волтеру, — але цілком справедливо було б нагородити його чимось більшим… Що б ви сказали на віконта?» Єдина причина, чому ці плани не втілилися у життя, полягала в тому, що, як зазначив сер Волтер, за жодних обставин не можна присвоювати Стрейнджеві титул, не нагородивши так само Норрелла, але чомусь так сталося, що ніхто в уряді не мав до Норрела аж настільки приязних почуттів. Сама думка про те, що до м-ра Норрелла доведеться звертатися «сер Ґілберт» або «мілорд», навіювала смуток. (Прим. авт.)

215

С. 376. Багато років тому, ще за врядування великого м-ра Пітта, король пережив страшний напад божевілля і замість нього правив принц… — Перший напад душевної хвороби стався у короля ще 1765 року, за часів Вільяма Пітта-старшого (1708–1778, прем’єр-міністр у 1766–1768 рр.). Проте тут ідеться про так звану «кризу регентства» 1788 року. Тодішній прем’єр, Пітт-молодший, твердив, що в умовах недієздатності короля право призначати регента належить виключно парламенту (який, строго кажучи, не мав права працювати, оскільки король був не в змозі виголосити промову на церемонії відкриття). Натомість лідер опозиції Чарльз Джеймс Фокс (див. про нього нижче, прим. до с. 397 [в електронній версії — прим. 228]) твердив, що принц Вельський має стати регентом автоматично; його підтримав герцог Йоркський (див. прим. до с. 78 [в електронній версії — прим. 54]). Втім, і Пітт, і Фокс погоджувались на тому, що принц Ґеорґ у будь-якому випадку — найкраща кандидатура. Попри неймовірні складнощі парламент уже готовий був голосувати за Білл про регентство — але тут король одужав.

216

С. 379. Навіть тринадцятеро синів і дочок короля. — З п’ятнадцяти дітей Ґеорґа III та Софії-Шарлотти Мекленбурґ-Стреліцької (1744–1818) двоє померло в дитинстві. Залишились Ґеорґ-Авґуст-Фредерік, принц Вельський (згодом король Ґеорґ IV); Фредерік-Авґуст, герцог Йоркський; Вільям-Генріх, герцог Кларенський (згодом король Вільґельм IV); Шарлотта-Авґуста-Матільда, королева Вюртемберзька; Едуард-Авґуст, герцог Кентський; Авґуста-Софія; Єлизавета, ландграфиня Гессен-Гомбурґська; Ернст-Авґуст, герцог Камберлендський (згодом король Ганноверський); Авґуст-Фредерік, герцог Сассекський; Адольф-Фредерік, герцог Кембриджський; Марія, герцогиня Ґлостерська; Софія; та Амелія.

217

У «Житті Джонатана Стрейнджа» Джон Сеґундус розмірковує і над іншими можливими прикладами впливу герцога Веллінґтона на вчинки Стрейнджа. (Прим. авт.)

218

С. 382. Робота Антонія Верріо, джентльмена з Італії… — Антоніо Верріо (1639–1707) — італійський художник, який другу половину життя жив і працював у Англії, автор величезних барокових фресок на міфологічні теми. Оздоби Віндзорського замку, виконані Верріо на замовлення Карла II, Якова II та Вільгельма III, переважно втрачені: усі, крім трьох, були знищені в 1820-ті роки при реконструкції замку. Фреска на північній стіні залу святого Георгія в нашій реальності зображувала короля Едуарда III (див. наступну примітку) та його сина Едуарда, принца Вельського, відомого як Чорний Принц (а не Чорного Короля Джона Ускґласса, як у Кларк).

219

Це Едуард III, король Південної Англії. — В нашому світі — Едуард III (1312–1377), який не тільки правив усією Англією (з 1327 року), але й успішно воював із Шотландією.

220

Це місис Ґвінн, одна з фавориток Карла II. — Нелл Ґвін (1650–1687) — англійська актриса, фаворитка Карла II.

221

До останньої риски він нагадував Чоловічка-з-Місяця, що його, за повір’ям, зроблено із сиру. — Чоловічок-з-Місяця — персонаж англійського народного вірша, який, зокрема, використовував у власній творчості Толкін. За повір’ями, з сиру зроблено капелюха Чоловічка або ж сам Місяць.

222

С. 383. …про померлих дочок… — За життя Ґеорґа III померла лише одна його донька, Амелія (див. прим. до с. 301 [в електронній версії — прим. 172]).

223

Цілком вірогідно, не міг збагнути їх і сам Ормскірк. Він просто записав чиєсь закляття з чужих слів або надибав його в іншій книзі. З трактатами магів-арґентумів завжди був цей клопіт: вони намагалися вберегти найменші дрібки магічного знання, а тому часто записували те, чого самі не розуміли. (Прим. авт.)

224

І басейн, і алея — це все, що лишилося від розлого декоративного саду, який розбив король Вільгельм III[437], але так і не встиг його завершити. Роботи покинули, коли їхня вартість перевершила всі очікування. Територію повернули до попереднього стану — парку й луки. (Прим. авт.)

225

С. 393. Багато людей відзначали, що наш батько вгамовував безумців одним лиш пильним поглядом. — Лікар Френсіс Вілліс (1718–1807) лікував короля в 1788 році, після чого король пробув в ремісії дванадцять років. Коли у 1801 році хвороба повернулася, лікар Вілліс був уже дуже старим, і лікарями короля призначили його синів.

226

С. 396. …король вважав, що коли він сам став не при тямі, то постраждало і його королівство. — Дуже архаїчне уявлення, що в європейській середньовічній традиції втілилося в образі Калічного короля, володаря Безплідної землі, — персонажа романів про Святий Ґрааль. Інше його ім’я — Король-Рибалка, тому вже в наступному абзаці роману йдеться про якогось Короля Риб.

227

С. 397. Чарльз Джеймс Фокс (1749–1806) — британський політичний діяч, міністр закордонних справ у 1782, 1783, 1806 роках, запеклий захисник свободи (зміг провести через парламент резолюцію з вимогою скасування рабства, підтримав відокремлення Американських колоній, вітав Французьку революцію); з Ґеорґом III усе життя був на ножах.

228

Чарльз Джеймс Фокс був радикальним політиком, який помер вісім років тому. Ці слова виказують, наскільки тяжким був стан короля: адже всі знають, що м-р Фокс був атеїстом і за жодних обставин не пішов би до церкви. (Прим. авт.)

229

А потім він, без сумніву, перенесе нас у славетний ганноверський край! — Ґеорґ III був не тільки королем, а й курфюрстом (згодом королем) Ганноверським; під час однієї зі своїх чисельних сварок з міністрами пригрозив поїхати в Ганновер. Це змусило опонентів відступитися.

230

…чарівне юне створіння, яке він обожнював, коли був маленьким хлопчиком і від якого друзі присилували його відвернутися. — За легендою, яка виникла вже 1770 року й була поширена в 1820-1830-ті, п’ятнадцятирічний Ґеорґ закохався в таку собі Ганну Лайтфут, в заміжжі Ексфорд, старшу від нього приблизно на вісім років. Невдовзі після заміжжя (1753) Ганна зникла: принц Вельський нібито чи викрав її, чи то допоміг втекти, а потім одружився. Шлюб цей, звичайно, був незаконним — але тоді й офіційний шлюб із Софією-Шарлоттою був незаконним також. Історія ця, звісно, не має нічого спільного з реальністю: її розповсюджували, аби поставити під сумнів легітимність дітей Ґеорґа III, — але у світі роману вона є істинною.

231

Обмірковуючи пізніше події того ранку, Стрейндж міг лише припустити, що флейтист не намагався обдурити його чуття смаку. (Прим. авт.)

232

С. 404. Навіть сьогодні честерфілдська церква трохи дивна. Вона дуже відрізняється від решти храмів. — У нашій реальності обійшлося без фейрі, але честерфілдська церква Діви Марії та всіх святих справді дуже дивна: її шпиль закручено, ніби вершечок ріжка морозива.

233

Чи мав м-р Норрелл рацію, стверджуючи, що дороги фейрі не можуть завдати шкоди, — питання дискусійне. Ці шляхи пролягають у вельми моторошних місцях, і, за переказами, дивні пригоди чигають на тих, хто намагається ними мандрувати. Наведена нижче історія — одна з найвідоміших. Важко сказати, яка саме доля спіткала людей на дорозі, — але ні ви, ні я не захотіли б її розділити.

Наприкінці шістнадцятого століття у Йоркширі жив собі фермер. Одного літнього ранку він пішов із двома чи трьома наймитами на косовицю. Землю вкривала біла імла, й повітря ще не прогрілося. Уздовж одного краю поля пролягала стародавня дорога фейрі, обабіч якої високо здіймався живопліт із глоду. Поросла гінкими травами й молодими пагонами, дорога ця навіть у найясніший день лишалася тінистою і похмурою. Фермер ніколи нікого не бачив на дорозі фейрі, але того ранку, попіднімавши голови, вони з робітниками виявили, що шляхом ідуть люди. Вони мали дивні обличчя і чудернацьке вбрання. Один із них — чоловік — виступав попереду. Він зійшов із дороги і ступив на поле — молодий, вродливий, вбраний у чорне. І хоча ні фермер, ні його люди ніколи не бачили незнайомця раніше, вони одразу впізнали його: це був король-маг Джон Ускґласс. Селяни попадали навколішки, але король наказав їм підвестися. Він розповів, що мандрує, тож йому привели коня, а також принесли різних наїдків і напоїв. Селяни поприводили своїх дружин і дітей, яких Джон Ускґласс благословив й обдарував щасливою долею.

Фермер із сумнівом позирав на химерних людей, що лишилися на дорозі фейрі; але Джон Ускґласс сказав йому не хвилюватися й пообіцяв, що ті не завдадуть нікому шкоди. А тоді поїхав геть.

Дивні подорожні ненадовго затрималися на старовинному шляху, але з першими променями ясного літнього сонця розчинилися в тумані. (Прим. авт.)

234

С. 405. Скажімо, Азелендер та Фейрчайльд. Або ще Елфік. — Otherlander — «мешканець Інакшого Краю», Fairchild — «чудова (чарівна) дитина». Elfick — похідне від слова «ельф». Очевидно, що до цього ж ряду належить і прізвище «Стрейндж» («дивний», «чужинський»): про те, що одна з евфемістичних назв фейрі — «The Strangers», «Чужинці», згадано на першій же сторінці «Словника фейрі» (1976) Кетрін Бріґґс.

235

С. 413. …помилуватися портретом обох магів пензля м-р Лоуренса. — Сер Томас Лоуренс (1769–1830) — англійський художник-портретист, особистий художник короля і голова Академії художніх мистецтв; після смерті Джошуа Рейнольдса вважався найвеличнішим художником Англії. Серед його моделей були Вальтер Скотт, Веллінґтон, Пітт-молодший. Сучасники відзначали, що Лоренс нахабно лестив своїм моделям.

236

Цей портрет, нині втрачений, висів у бібліотеці м-ра Норрелла від листопада 1814-го до літа наступного року, потім його прибрали. Відтоді картину ніхто не бачив.

Наведений нижче уривок з мемуарів описує труднощі, які спіткали м-ра Лоуренса (згодом сера Томаса Лоуренса) під час роботи над картиною. Також він проливає світло на взаємини Норрела та Стрейнджа наприкінці 1814 року. Вочевидь, попри все, Стрейндж намагався бути терплячим до старшого мага і закликав до цього інших.

«Обидва маги позували в бібліотеці м-ра Норрелла. М-р Лоуренс виявив, що м-р Стрейндж надзвичайно приємний чоловік, і робота над його частиною портрету просувалася дуже швидко. М-р Норрелл, натомість, від початку не вгавав. Він вовтузився у кріслі, витягав шию, наче хотів побачити, чим зайняті руки м-ра Лоуренса, — марна справа, бо між ними стояв мольберт. М-р Лоуренс вирішив, що маг переймається через картину, і запевнив його, що хвилюватися немає підстав. Він також додав, що м-р Норрелл може поглянути, якщо хоче, але вгамувати неспокій мага було неможливо.

Раптом м-р Норрелл звернувся до м-ра Стрейнджа, який сидів тут-таки й писав листа котромусь міністру: «Містере Стрейндже, я відчуваю протяг! Певен, що вікно за містером Лоуренсом відчинене! Благаю вас, містере Стрейндже, сходіть і подивіться на вікно!» Не підводячи голови, Стрейндж відповів: «Ні, вікно зачинене. Ви помиляєтеся». Через кілька хвилин м-ру Норрелу здалося, ніби він почув з вулиці голос продавця пирогів, і він знову попросив Стрейнджа перевірити вікно, але той знову відмовився. Потім м-ру Норреллу вчувалася карета герцогині. Він випробував усе, що йому спало на думку, аби змусити м-ра Стрейнджа підійти до вікна, але м-р Стрейндж усе відмовлявся. Це було дуже дивно, і м-р Лоуренс запідозрив, що поведінка м-ра Норрела жодним чином не пов’язана ні з уявними протягами, ні з продавцями пирогів, ні з герцогинями, а стосується картини.

Коли м-р Норрелл вийшов із кімнати, м-р Лоуренс запитав у м-ра Стрейнджа, у чім річ. Спершу м-р Стрейндж запевняв, що все гаразд, але м-р Лоуренс затявся дізнатися правду й доймав мага. Нарешті м-р Стрейндж зітхнув: «Ну гаразд! Він вбив собі в голову, ніби ви переписуєте закляття з його книги, сховавшись за мольбертом». М-р Лоуренс був приголомшений. Він малював найвидатніших людей країни, і його ніколи ще не підозрювали у крадіжці. Не такого ставлення він сподівався.

«Заспокойтеся, — м’яко промовив Стрейндж, — не сердьтеся. Коли хтось в Англії і заслуговує на наше терпіння, то це містер Норрелл. Усе майбуття англійської магії лежить на його плечах, і він — запевняю вас — дуже гостро це відчуває. Через це він поводиться дещо ексцентрично. Уявіть, що б відчували ви, містере Лоуренсе, коли б одного дня з’ясувалося, що ви єдиний художник у Європі? Хіба вам не було би трохи самотньо? Хіба ви не відчували би на собі пильні погляди Мікеланджело, Рафаеля, Рембранта та решти, які водночас і кидали би вам виклик, і застерігали мірятися з ними силами? Певно, ви би часом почувалися пригнічено та роздратовано».

Зі «Спогадів про сера Томаса Лоуренса та тридцять років близького знайомства з ним», написаних міс Крофт[438]. (Прим. авт.)

237

Френсіс Певенсі — маг XVI століття, автор «Вісімнадцяти див, якими славиться Дім Альбіону». Відомо, що Певенсі навчався у Мартіна Пейла. «Вісімнадцятьом дивам» притаманні усі риси магії Пейла, зокрема його пристрасть до складних діаграм та мудрованого магічного інструментарію. Багато років Френсіс Певенсі посідав скромне, але шановане місце в історії англійської магії як послідовник Мартіна Пейла, але потім несподівано для всіх став об’єктом однієї з найзапекліших дискусій серед теоретиків магії вісімнадцятого століття.

Усе почалося у 1754 році, коли в бібліотеці одного джентльмена зі Стамфорда, графство Лінкольншир, знайшли безліч листів. Всі вони були написанні старовинним почерком і підписані Мартіном Пейлом. Тогочасні дослідники магії не тямилися від щастя.

Але після детальнішого вивчення виявилося, що це любовні листи, в яких немає ані слова магії. Вони повнилися неймовірно пристрасними образами: Пейл порівнював кохану з ніжною зливою, що падає на нього, з полум’ям, яке його зігріває, з муками, що миліші йому за будь-який затишок. У листах було багато згадок про молочно-білі груди, напарфумлені ніжки, м’яке та довге каштанове волосся, в якому губляться зорі, та безліч інших речей, які взагалі не цікавили теоретиків магії, що сподівалися відшукати закляття.

Пейл із неймовірною пристрастю виписував ім’я коханої — Френсіс, а в одному з листів склав шараду або ж загадку на її прізвище: Певенсі. Спершу дослідники припустили, що коханка Пейла — це сестра чи дружина того самого Френсіса Певенсі. У XVI столітті ім’я Френсіс було звичним як для чоловіків, так і для жінок. Тоді Чарльз Гетер-Ґрей опублікував сім уривків із листів, де згадувались «Вісімнадцять див, якими славиться Дім Альбіону», і переконливо довів, що коханка Пейла та автор книги — одна й та ж сама особа.

Вільям Пантлер заявив, що листи — фальшивка. Їх знайшли у бібліотеці м-ра Вітелсі. Він мав дружину, яка написала кілька п’єс; одну чи дві з них поставили в театрі «Друрі-лейн». «Очевидно, — заявив Пантлер, — що жінка, яка опустилася до написання п’єсок, здатна на що завгодно…» Він вважав, що місис Вітелсі підробила листи, «аби вивищити свою стать над місце, призначене їй Богом». М-р Вітелсі викликав м-ра Пантлера на дуель, і Пантлер, що був природженим ученим і геть не тямив у зброї, вибачився й опублікував офіційну відмову від своїх звинувачень на адресу місис Вітелсі.

М-р Норрелл із задоволенням збирався застосувати магію Певенсі, адже давно вже для себе постановив, що Певенсі був чоловіком. Що ж до листів, то, оскільки в них не згадувалася магія, Норрелла вони не обходили. Джонатан Стрейндж був геть іншої думки. Він вважав, що для вирішення суперечки варто дати відповідь на одне-єдине запитання: чи став би Мартін Пейл вчити магії жінку? Стрейндж гадав, що відповідь ствердна. Зрештою, Мартін Пейл сам навчався у жінки — Катерини Вінчестерської. (Прим. авт.)

238

Таддеус Гікман (1700-38), автор життєпису Мартіна Пейла. (Прим. авт.)

239

Плющ клявся зашморгувати ворогів Англії;

Шипшина та терен клялися відшмагати їх;

Глід казав, що відповість на всі запитання;

Береза обіцяла прочинити брами до інших країв;

Тис подарував нам зброю;

Крук покарав ворогів наших;

Дуб вартував далекі пагорби;

Дощ змив усі печалі.

Вважають, що ця традиційна англійська примовка описує різноманітні угоди, які Джон Ускґласс, Король Крук, уклав від імені англійців з лісами. (Прим. авт.)

240

С. 431. «Генрі Ласеллз». — Ми вперше дізнаємося ім’я цього персонажа. Його історичний тезка — Генрі Ласеллз, 2-й граф Гейрвуд (1767–1841) — член парламенту, земле- і рабовласник. Після остаточного скасування рабства в колоніях (див. прим. до с. 349 [в електронній версії — прим. 201]) він отримав компенсацію в 26 тисяч фунтів — тобто майже два з половиною мільйони на сучасні гроші.

241

С. 436. Танбридж-Веллс — місто в графстві Кент, на південний схід від Лондона.

242

С. 440. І ще з кого — з Марії Буллворт! — Уважні читачі, ймовірно, вже помітили надзвичайну схожість Марії Буллворт з Марією Рашворт (у дівоцтві Бертрам) із «Менсфілд-парку» Джейн Остін. Лондонський будинок, у якому жили Рашворти, раніше належав леді Ласеллз (дружині історичного Генрі Ласеллза). Чоловіка, з яким втекла Марія Рашворт, звали, як і Ласеллза з роману Кларк, Генрі. Кузина місис Булворт, Елізабет Черч («нудна, вічно сидить гаптує»), — це Фанні Прайс, головна героїня роману Остін.

243

Les Cinque Dragownes (П’ять драконів). Попри поширену думку, назва суду походить не від лютості суддів, а від зали в оселі Джона Ускґласса, Короля Крука, в Ньюкаслі, де зазвичай виголошувалися вироки. За переказами, зала та була дванадцятикутною і оздоблювали її різьблення небаченої краси, виконані як людьми, так і фейрі. Найпрекраснішими з усіх були зображення п’яти драконів.

До злочинів, які розглядалися у суді Cinque Dragownes, належали: «лихі помисли» — магія, виконана зі зловмисним наміром; «облудна магія» — імітація магічних дій або ж обіцянка чарів, які шахрай не мав змоги чи наміру виконати; продаж магічних перснів, капелюхів, черевиків, плащів, пасків, лопат, бобів, музичних інструментів та ін. людям, які не здатні опанувати такі могутні предмети; видавання себе за мага або ж за особу, що діє від імені мага; викладання магії непридатним особам на кшталт п’яниць, божевільних, дітей, людей із лихими звичками та схильностями; а також багато інших злочинів, скоєних навченими магами та іншими християнами. Злочини проти особи Джона Ускґласса також розглядав суд Cinque Dragownes. Він не мав стосунку тільки до магічних злочинів одного ґатунку — переступів, скоєних фейрі. Ними опікувався окремий Фольфлюрський суд[439].

У XII, XIII і XIV століттях в Англії процвітала спільнота магів і фейрі, яка постійно займалася чарами. Відомо ж, як важко порядкувати магією, і, природно, не всі чари творилися з добрими помислами. Вірогідно, Джон Ускґласс присвятив багато часу й сил укладанню кодексу законів, які б керували магією і магами. Коли магічні діяння поширилися по всій Англії, королі півдня з великою вдячністю запозичили мудрість північного сусіда. Вельми прикметною ознакою часу було те, що попри розподіл Англії на дві країни з окремими правничими системами, зведення законів про магію було спільним. Південноанглійський відповідник Cinque Dragownes називався Лондонські Малі Дракони й засідав неподалік від Блекфраярз[440]. (Прим. авт.)

244

С. 446. Колегія юристів цивільного права — корпорація, що існувала до 1858 року та готувала спеціалістів з римського права, на відміну від судових іннів, що готували спеціалістів із загального права. До колегії належали доктори права Оксфордського та Кембриджського університетів, яких затверджував голова Церковного апеляційного суду.

245

С. 448. Джордж Крукшенк (1792–1878) — англійський художник, політичний карикатурист і книжковий ілюстратор, син Айзека Крукшенка (див. прим. до с. 67 [в електронній версії — прим. 42]).

246

С. 451. Це, нагадаю, було радикальне видання, яке виступало за політичні реформи, емансипацію католиків та юдеїв і все, чого не схвалював м-р Норрелл. — Емансипація католиків (надання британським та ірландським католиками рівних прав з протестантами) протягом багатьох десятиліть лишалась головним питанням англійської політики. До початку XIX століття католики вже могли відкрито сповідувати свою релігію і володіти землею, але не могли обіймати урядові посади. І Ґеорґ III, і Ґеорґ IV чинили затятий опір католицькій емансипації. Тільки у 1829 році герцог Веллінґтон (на той час прем’єр-міністр), здолавши спротив короля, провів закон про католицьку емансипацію, згідно з яким католики могли обиратися в парламент і обіймати майже всі державні посади; щоправда ще до 1871 року вони не мали права вчитися в університетах. Ті самі закони поширювалися і на юдеїв: Дізраелі не зміг би стати членом парламенту, якби значно раніше його батько, посварившись із синагогою, не охрестив дітей в англіканстві.

247

С. 454. Гемфрі Деві (1778–1829) — англійський хімік і фізик, один із засновників електрохімії, член, а потім і голова Лондонського королівського товариства.

248

Майкл Фарадей (1791–1867) — англійський фізик, основоположник вчення про магнітне поле.

249

Вільям Гарвей (1578–1657) — англійський лікар, засновник сучасної фізіології та ембріології.

250

Наприклад, ЙОСИП АРИМАТЕЙСЬКИЙ, маг, котрий прибув до нас зі Святої Землі і посадив тут магічне дерево, що мало боронити Англію від усякої шкоди. — За переказами, Йосип Ариматейський відвідав Британію, заснував у Ґластонбері християнську громаду, сховав там чашу Таємної вечері (святий Грааль) і увіткнув у землю свою патерицю, зроблену з того ж тернового дерева, з якого зрізали гілки для тернового вінця Спасителя. Принаймні, так повідомляє «Житіє Йосипа Ариматейського», опубліковане 1520 року. Патериця прижилася і стала деревом глоду, яке росло понад півтори тисячі років, поки його не зрубали протестанти Кромвеля близько 1647 року. Втім, нащадки цього дерева ростуть і понині.

251

Наприкінці XVII століття у королівському місті Ньюкаслі жив один рукавичник, і була в нього донька — сміливе мале дитя. Одного разу, коли всі були переконані, що дівчинка грається в якомусь закуті батьківського дому, вона зникла. Батьки та брати кинулися на пошуки. До них приєдналися і сусіди, але дитини ніде не було. Уже пізно ввечері вони побачили, як дівчинка іде багнистим брукованим схилом. Декому здалося, що позад неї хтось чвалає в сутінках зимової вулиці, але дитина прийшла сама, неушкоджена, а з її слів склалася така історія:

Вона втекла з батькового дому, щоб поблукати містом, і скоро опинилися на незнайомій вулиці. Широка, гарно мощена, вона вела вгору — вище, ніж дівчинка бувала коли-небудь, — до брами та подвір’я великого кам’яного будинку. Дитина зайшла всередину і зазирнула у різні кімнати, але всі вони були тихими, порожніми, сповненими порохом та павуками. В одному крилі будинку знайшлась анфілада кімнат, де на стінах та підлозі невпинно мерехтіли тіні від листя з дерев за вікном, хоча ніяких дерев там не було й однаково стояла зима. В одній з кімнат не було нічого, крім високого дзеркала. Мабуть, кімната з дзеркалом посварилися, бо люстро відображало безліч птахів, а кімната була порожня, хоча донька рукавичника чула довкола себе пташиний спів. Ще вона виявила темний коридор, звідки долинав шум бурхливих хвиль — неначе вдалині розкинулося темне море чи протікала річка. З вікон одних кімнат виднівся Ньюкасл, з інших — зовсім незнайоме місто, а з третіх — широкі пустища й холодне блакитне небо.

Дочка рукавичника не раз натикалася на широченні сходи, які, здіймаючись, вужчали та закручувалися і, зрештою, закінчувалися щілинами й розламами в муруванні, які могли запримітити лише діти — та й пролізти в них теж. Одні сходи привели дівчинку до звичайних маленьких дерев’яних дверей.

Без жодного страху вона їх прочинила і тут-таки нажахано скрикнула. Дівчинці здалося, що її оточили тисячі й тисячі птахів — не було видно, чи день, чи ніч, тільки безмір чорних крил. Безмежними просторами гуляв вітер, ніби дівчинка піднялася на самісіньке небо, а воно сповнилося круками. Донька рукавичника дуже злякалася, але тоді почула, як хтось промовив її ім’я. Раптово птахи зникли і дівчинка опинилася в кімнаті з голими кам’яними стінами та підлогою. Ніяких меблів там не було, а на підлозі сидів чоловік, який знов покликав її на ім’я і сказав, що не треба боятися. Він мав довге розпатлане чорне волосся і носив рване чорне вбрання. У ньому не було нічого королівського, але поряд стояв атрибут справжнього мага — срібна миска з водою. Донька рукавичника постояла поряд із ним кілька годин, поки не стемніло. Тоді чоловік вивів її з будинку на вулицю, а там і до її дому. (Прим. авт.)

252

Див. примітку 3 до розділу 33 [в електронній версії — прим. 233]. (Прим. авт.)

253

Певно, найбільш моторошну оповідку про повернення Джона Ускґласса розказав баскський моряк, що врятувався під час загибелі великої Армади іспанського короля. Коли його корабель загинув у штормі поблизу найпівнічніших берегів Англії, моряк із двома товаришами дістався суші. Вони не наважувалися підходити до сіл, але стояла зима, земля вихолола, і моряки боялися замерзнути на смерть. Коли запала ніч, вони знайшли на схилі холодного пагорба спорожнілий кам’яний будинок. Всередині було темно, але крізь дірки в стелі виднілися зорі. Моряки лягли на земляну підлогу й заснули.

Баскському моряку наснилося, що за ним спостерігає якийсь король.

Чоловік прокинувся. Тьмяний промінь світла пронизував зимовий морок. Баск помітив, що в дальньому закуті будівлі в тінях височіє кам’яний поміст. Коли сяйво стало яскравішим, моряк побачив, що стоїть на помості, — трон. На ньому сидів блідий чоловік із чорним волоссям, убраний у чорну мантію. Злякавшись, баск розбудив товаришів і вказав на дивне видиво. Здавалося, що чоловік за ними стежить, хоча він не поворухнув і пальцем. Разом із тим, ні в кого не виникало сумнівів, що це жива людина. Моряки скочили до дверей і помчали через замерзлі поля.

Скоро баск утратив супутників: один того ж тижня помер від застуди та розриву серця; другий вирішив дістатися Біскайської затоки і рушив на південь, але що з ним сталося, ніхто не знає. Проте баскський моряк лишився в Камбрії, де його прихистили якісь фермери. Усе життя він переповідав історію про кам’яну комору серед пагорбів і вірив запевненням нових друзів та сусідів, що на троні він бачив самого Короля Крука. Баску так ніколи й не вдалося знайти ту споруду. Не вдалося це ні його друзям, ні дітям.

І все життя, заходячи до темних приміщень, він промовляв: «Вітаю тебе, Владарю, запрошую тебе до серця мого», — на випадок, якщо блідий чорнокосий король сидить у пітьмі, очікуючи на нього. На просторах північної Англії є тисячі-тисячі темних місць, де може чекати Король. «Вітаю тебе, Владарю, запрошую тебе до серця мого». (Прим. авт.)

254

«Занепад лісу фейрі» (1444) Пітера Вотершиппа. Це укладений очевидцем надзвичайно детальний опис занепаду англійської магії після відбуття Джона Ускґласса з країни. У 1434 році (саме коли пішов Ускґласс) Вотершиппу виповнилося двадцять п’ять. Молодик якраз почав практикувати магію в Норвічі. У «Занепаді лісу фейрі» записано безліч заклять, які чудово діяли, поки Ускґласс та його свита з фейрі лишалися в Англії, але після їхнього відбуття втратили будь-яку силу. Направду дивовижно, скільки знань про англійську магію Золотої доби дійшло до нас завдяки Вотершиппу. «Занепад лісу фейрі» може здатися доволі злісною книжкою, якщо не порівнювати її з двома пізнішими працями Вотершиппа: «Виправдання справ моїх, написане в темниці замку Ньюарк, де я опинився через наклеп ворогів моїх» (1459/60) та «Злочини лже-Короля» (написана у 1461 (?), опублікована 1697 у Пензансі). (Прим. авт.)

255

С. 466. …Король Крук був улюбленим вихованцем Короля Оберона… — Оберон — у середньовічній європейській традиції король фейрі. У французькій поемі «Гюон із Бордо» (XIII ст.) він — син феї Моргани і Юлія Цезаря, красивий з лиця, але, через прокляття іншої феї, карлик. В англійській літературі (у Шекспіра та інших авторів), Оберон — мінливий дух, що розміром та могутністю поступається своєму літературному попереднику. Сюзанна Кларк використовує французьке написання його імені Auberon замість англійського Oberon, демонструючи, що йдеться про грізного Оберона з французьких оповідей; згодом у 45 розділі він згадується вже в своєму англійському написанні. Обидва варіанти імені короля фейрі з’являються і в збірці Кларк «Леді з Ґрейс-Адью».

256

Лондонський дім лорда Ліверпуля. Химерний, старовинний, просторий маєток, що височів понад Темзою. (Прим. авт.)

257

С. 474. Леді Шарлотта Ґревіль, у дівоцтві Кавендіш-Бентінк (1775–1862) — близька подруга герцога Веллінґтона. Поголос стверджував, що у них роман.

258

С. 475. Ви, певно, знайомі з герцогом Ричмондом? — Чарльз Леннокс, 4-й герцог Ричмонд (1764–1819) — британський військовий, двічі член парламенту від Сассекса, лорд-намісник Ірландії (1807–1813), пізніше генерал-губернатор Британської Північної Америки (1818–1819). Під час битви при Ватерлоо — командувач резервними силами у Брюсселі, безпосередньої участі у бойових діях не брав.

259

І Блюхер… Вважає, що завагітнів… Слоненям. — Тут і далі Кларк, описуючи битви при Катр-Бра і Ватерлоо, не суперечить історичним фактам. За її словами, вона лише зробила справою рук Стрейнджа всі випадки надзвичайної удачі лорда Веллінґтона.

260

Городян Брюсселя та солдатів різноманітних армій, розквартированих по місту, заінтригувало повідомлення про те, що вони опинилися в далекій чужій країні. На жаль, усі були так зайняті приготуванням до битви (а багатші та фривольніші верстви — до балу в герцогині Ричмонд того вечора[441]), що мало кому вистачило часу піти й дослідити околицю або її мешканців. Тож тривалий час ніхто не міг сказати, куди ж саме Стрейндж відправив Брюссель того червневого полудня.

У 1830 році торговець і трапер на ім’я Пірсон Денбі подорожував американськими Рівнинами. До нього підійшов один знайомий, вождь племені лакота Чоловік-Що-Боїться-Води, і поцікавився, чи міг би Денбі роздобути йому трохи громових куль. Він пояснив, що збирається йти війною на ворогів, і йому конче потрібні громові кулі. За його словами, колись він мав їх близько п’ятдесяти і витрачав дуже ощадливо, але зараз не лишилося жодної. Денбі нічого не зрозумів. Він запитав, чи йдеться про набої до рушниці. Ні, заперечив Чоловік-Що-Боїться-Води. Схоже на набої, але набагато крупніші. Він узяв Денбі в свій табір і продемонстрував йому спижеву 5,5-дюймову гаубицю, виготовлену компанією «Каррон» у шотландському Фолкерку. Приголомшений Денбі першим ділом запитав у Чоловіка-Що-Боїться-Води, звідки він дістав гармату. Той пояснив, що в горах недалеко живе плем’я Недоробків. Вони з’явилися несподівано одного літа, але Творець обдарував їх лиш одним умінням, необхідним для виживання, — умінням воювати. Всіх інших їм бракувало: не знали, як полювати на бізона чи вилорога, як приборкувати коня або будувати собі житло. Навіть між собою їм важко було порозумітися, оскільки їхній божевільний Творець дав їм чотири чи п’ять різних мов. Зате в них була гармата, яку вони й виміняли у Чоловіка-Що-Боїться-Води на харчі.

Заінтригований, Денбі відшукав плем’я Недоробків. Спершу вони здавалися такими самими, як і всі інші племена, але потім Денбі помітив, що старіші чоловіки мали напрочуд європейську зовнішність і трохи говорили по-англійськи. Деякі з їхніх звичаїв були як у племен лакота, а деякі — скидалися на військовий вишкіл Старого світу. Говірка їхня не надто відрізнялася від мови лакота, але мала багато англійських, голландських і німецьких слів.

Чоловік на ім’я Роберт Гіт (а по-інакшому Малий-Чоловік-Який-Забагато-Говорить) розповів Денбі, що всі вони свого часу дезертирували із кількох армій і полків одного дня 15 червня 1815 року через наближення великої битви, якої вони боялися не пережити. Тому вони втекли. Чи не знає Денбі, хто королює у Франції — герцог Веллінґтон чи Наполеон Буонапарте? Денбі не знав. «Що ж, сер, — філософськи на те зауважив Гіт, — хто би там не правив, а життя для таких, як ми з вами, йде так само». (Прим. авт.)

261

С. 480. Pâtissier — кондитер (фр.).

262

Sâus-patissier — помічник кондитера, молодший кондитер (фр.).

263

Генерал Ребек навіть переклав цей віршик голландською, і по дорозі на Катр-Бра його виспівували генералові солдати. В свою чергу ті навчили його англійців, так що згодом він перетворився на дитячу пісеньку, якої співали в Англії та Нідерландах, стрибаючи на скакалках. (Прим. авт.)

264

Копенгаген (1808–1836) — знаменитий гнідий жеребець, що належав герцогу. (Прим. авт.)

265

С. 483. Воксголл-Ґарденз — розважальний сад у Лондоні; існував з 1661 по 1859 рік.

266

У 1810 році панове Джордж і Джонатан Берратти, власники публічного саду у Воксголлі, запропонували Стрейнджу і Норреллу казкові гроші за регулярні вечірні вистави в їхнім саду. Берратти просили саме про таку магію: ілюзії магічних істот, біблійних та історичних знаменитостей і т. д., і т. п. Цілком природно, м-р Норрелл пропозицію відхилив. (Прим. авт.)

267

У магів існує ціла метода для заплутування доріг, ландшафтів, приміщень та всякого іншого фізичного простору, і вона полягає в тому, щоб у його межах створити лабіринт. От тільки Стрейндж цього мистецтва не опанував аж до лютого 1817 року.

І тим не менш, його дії рішуче вплинули на хід кампанії. Стрейндж так і не дізнався, що французькому генералу Д’Ерлону не вдалося потрапити на поле бою зі своїм двадцятитисячним корпусом. Найважливіші години він витратив на похід місцевістю, яка незбагненно мінялася буквально що кілька хвилин. Якби він зі своїми солдатами встиг дістатися Катр-Бра, цілком імовірно, французи одержали би гору й битви під Ватерлоо не сталося би. Стрейнджа так зачепили різкі слова герцога, що він йому не розповів про свої дії, лише згодом повідавши про них Джону Сеґундусу й Томасу Леві. Тому й історики ніяк не могли пояснити провал Д’Ерлона, аж поки 1820 року світ не побачило Сеґундусове «Життя Джонатана Стрейнджа». (Прим. авт.)

268

Насправді, м-р Пінк був одним із цивільних, кого герцог силоміць перетворив на своїх неофіційних ад’ютантів. Поміж них був юний швейцарський джентльмен та ще один негоціант, лондонський. (Прим. авт.)

269

С. 493. «Animam evocare» — «прикликати душу» (лат.).

270

С. 496. Стеркросс-Голл виявився найбільшою спорудою в селі, решту якого складала жменька кам’яних будинків та ферм. — Примітка для читачів, яким спаде на думку проїхатися стрейндже-норреллівськими місцями Англії: прототипом Стеркросса було селище Вайколлер, графство Лінкольншир, на межі з Йоркширом.

271

С. 508. Це кав’ярня «Єрусалим» на Куперс-Корт. — Засноване, ймовірно, у другій половині XVIII століття місце ділових зустрічей для капітанів та купців, що торгували з Китаєм, Ост-Індією та Австралією. У часи свого розквіту успішно конкурувала з «Ллойдом».

272

Вільям із Ланчестера служив сенешалем у Джона Ускґласса і був його найулюбленішим слугою, відтак — одним із найважливіших людей в Англії. (Прим. авт.)

273

Томас із Дундейла — найперший слуга Джона Ускґласса із числа людей. Див. примітку 2 до розділу 45 [в електронній версії — прим. 286]. (Прим. авт.)

274

Вал — це висока стіна із землі та каменів (тепер вона майже розвалилася), яка відділяє Вельс від Англії. Її у восьмому столітті звів король Мерсії Оффа, який на власному досвіді переконався, що не варто довіряти вельським сусідам[442]. (Прим. авт.)

275

Коли Стрейндж та Арабелла одружилися, Генрі служив священником в Ґрейс-Адью в Ґлостерширі[443]. Там він упевнився у своєму бажанні побратися з юною місс Парбрінґер. Однак Стрейнджеві не подобалися ані юна леді, ані її подруги. Якраз тоді прихід Ґрейт-Гізерден лишився без священника і Стрейндж переконав сера Волтера Поула, який цим приходом опікувався, призначити туди Генрі. Той не тямився від щастя. Ґрейт-Гізерден був значно більший за Ґрейс-Адью, а про непідхожу дівчину він швидко забув. (Прим. авт.)

276

Певна річ, книжки, якими володів Стрейндж, були про магію, а не самої магії. Усі магічні книжки належали м-рові Норреллу. Пор. примітку 5 до розділу 1 [в електронній версії — прим. 12]. (Прим. авт.)

277

Можливо, приказка мала трохи інакше значення. Ще у дванадцятому столітті постановили, що маги й священники — до певної міри суперники. І ті, й другі вірять, що світ населений надприродними створіннями й кориться надприродним силам. І ті, й другі вірять, що до тих створінь можна звертатися через закляття чи молитви, щоб переконати їх допомогти або ж нашкодити людям. Багато в чому ці дві космології дуже схожі, але з однакових засновків священники й маги зробили геть різні висновки.

Магів найбільше цікавить користь від зв’язків із цими надприродними істотами; вони прагнуть дізнатися, як і за яких обставин янголів, демонів і фейрі можна покликати на допомогу в магічних діяннях. Для їхніх цілей не має значення, що перша група створінь божественно добра, друга — пекельно лиха, а третя — сумнівна з погляду моралі. Натомість священників тільки це й цікавить.

У середньовічній Англії всі спроби примирити дві космології були приречені на поразку. Церква хутко уклала цілий перелік єресей, у яких можна було звинуватити мага, навіть коли він ні про що не підозрює. Про Меродову єресь вже йшлося вище.

Александр із Вітбі (1230-ті (?) — 1302 рр.) навчав, що всесвіт подібний до гобелена, і за швидкоплинне життя ми здатні побачити лише окремі його частини. По смерті ми уздріємо його цілим і тоді збагнемо, як саме різні частини єднаються одна з одною. Александр був змушений відмовитися від своєї тези, а церковники відтоді пильнували, щоби вітбійська єресь не ширилася. Навіть найдрібніші сільські маги мусили ставати хитрими, мов політики, аби уникнути звинувачень у єресі.

Та це зовсім не означає, що всі маги уникали переплетення релігії та магії. Чимало «заклять», що дійшли до нас, прикликали такого чи сякого святого або чудотворця магові на допомогу. Прикметно, що джерелом плутанини стали фейрі, які служили магам. Більшість фейрі хрестили, щойно вони потрапляли до Англії, тож невдовзі вони почали залучати згадки про святих та апостолів у свою магію. (Прим. авт.)

278

С. 529. Екарте — карткова гра для двох, частково схожа на віст.

279

С. 531. Касл-Ідрис («Замок Ідриса») — пагорб у Шропширі, за декілька миль від валу Оффи, на якому збереглися рештки давніх укріплень; у міфології валлійських кельтів Ідрис — велетень, що мав чималі знання з поезії, астрономії та філософії.

280

С. 539. А третього дня вона померла. — 28 грудня, день Побиття немовлят, який англійською зветься «Childermass». Яке значення має цей збіг і чи має взагалі, знає, мабуть, лише Сюзанна Кларк.

281

С. 544. Діне ші («люди пагорбів») в кельтській міфології — чарівні істоти, що живуть під землею і в пагорбах, у печерах, у розщелинах скель і на чарівних островах та океанах. Згідно зі «Словником фейрі» Кетрін Бріґґс, це «типові героїчні фейрі, які з задоволенням вдаються до занять та насолод середньовічного лицарства». За походженням вони, твердить Бріґґс, — змалілі ірландські боги (Туата Де Даннан) або ж, як твердять деякі перекази, палі янголи, не настільки погані, щоб потрапити до Пекла. Уявлення про ші знайшло своє відображення в образах ельфів та фей пізніших традицій.

282

На Різдво король Генріх… — Генріх І Боклерк (бл. 1068–1135) — молодший син Вільгельма Завойовника, король Англії і герцог Нормандії.

283

С. 545. …на холодних схилах. — Можливо, відсилка до балади Джона Кітса «La Belle Dame Sans Merci» («Прекрасна безжальна дама», 1820). Її герой проводить ніч кохання з ельфійкою і прокидається самотній, «на холодному схилі» (в пер. В. Мисика — «у цих лугах»).

284

Ніхто в нинішній Англії не володіє цією мовою, і все, що нам від неї лишилося, — це жменька запозичених слів на позначення напівзабутих магічних практик. Мартін Пейл писав у «De Tractatu Magicarum Linguarum», що вона споріднена зі стародавніми кельтськими мовами. (Прим. авт.)

285

С. 546. Ордерік Віталій (1075 — бл. 1142) — нормандський чернець, хроніст, автор «Церковної історії» — найповнішого опису англо-норманського життя його днів.

286

Також відомий під іменами Томас де Дунделль і Томас де Донвіль. Певно, дехто з Генріхової знаті впізнав у Томасі зниклого чотирнадцять років тому на Різдво молодшого сина впливового норманського вельможі. Зважаючи на обставини його повернення, навряд чи знать щиро тішилася зустрічі. (Прим. авт.)

287

Ще коли він був дитиною у Фейрі, ші назвали його словом своєї мови, що, наскільки нам відомо, означало «Шпак»[444], але на час завоювання Англії юнак уже відмовився від цього імені. Пізніше він обрав собі батькове ім’я — Джон д’Ускґласс, — проте на початку свого владарювання відомим був під одним із багатьох наймень, якими його нарекли друзі чи вороги: Король; Король Крук; Чорний Король; Король Півночі. (Прим. авт.)

288

С. 547. …частину Англії між річками Твід і Трент… — Сучасні Йоркшир, Ланкашир, Вестморленд, Дарем, Камберленд, Нортум-берленд.

289

Ім’я цього короля діне ші було надзвичайно довгим і складним. За традицією, всі звикли звати його Обероном[445]. (Прим. авт.)

290

С. 548. Лорду Сідмуту, міністру внутрішніх справ. — Генрі Аддінґтон, 1-ий віконт Сідмудтський (1757–1844) — прем’єр-міністр Великобританії в 1801–1804 роках, під час описуваних подій — міністр внутрішніх справ в уряді графа Ліверпуля. У боротьбі проти луддитів (див. прим. до с. 583 [в електронній версії — прим. 301]) домігся значного обмеження громадянських прав (до того ж, не тільки для робітників, але й для всіх шарів населення). Завзято (хоч і марно) протистояв емансипації католиків і парламентській реформі.

291

Лорд-намісник (лорд-лейтенант) — представник британського монарха у великій адміністративній одиниці.

292

С. 557. «Скопус» — мета (лат.).

293

Заклинання на виявлення чарів Жак Беласіс наводить у своїх «Настановах». (Прим. авт.)

294

На гербі Джона Ускґласса було зображено крука в польоті (або, як кажуть геральдисти, летючого крука) — чорного на білому щиті. (Прим. авт.)

295

Імовірно, він промовив справжнє ім’я Короля Крука, яке йому дали ші, — те, що на думку Джонатана Стрейнджа, означало «Шпак». (Прим. авт.)

296

Фамулюс (famulus) латиною означає прислужника, особливо на побігеньках у мага. (Прим. авт.)

297

Сер Волтер озвучує широко розповсюджений острах, пов’язаний із магією перевертнів, до якої завжди ставилися з великою підозрою. Зазвичай авреати вдавалися до неї під час подорожей до Фейрі чи інших земель за межами Англії, адже чудово розуміли, що перевертні зазнавали ґвалту й насильства напрочуд часто. Скажімо, одна така пригода трапилася в Лондоні року 1232-го, коли дружина одного благородного мужа, яку звали Сесілія де Вальбрук, знайшла на порозі своєї спальні гарненького сіренького котика. Вона забрала тварину собі й назвала Сером Полюбовним. Котик їв у неї з рук і спав у неї на постелі. Ба більше, він ходив невідступно за хазяйкою і супроводжував її навіть у церкву, де мав звичку, муркотячи, спати в подолах її рясних спідниць. Аж якось на вулицях міста жінка й Сер Полюбовний перестріли мага на ім’я Волтер де Чип, ураз викликавши його якнайсильніші підозри. Чарівник підійшов до Сесілії та промовив: «Леді, цей кіт, що ходить за вами… Підозрюю, це взагалі не кіт». Негайно послали по двох інших магів, котрі спільно з Волтером проказали над Сером Полюбовним заклинання. Той перекинувся на свою істинну подобу, і виявився одним другорядним магом на ім’я Джоселін де Сніттон. Невдовзі справу Сніттона розглянув суд Малих Драконів у Лондоні, який і присудив одрубати магу правицю. (Прим. авт.)

298

Вище вже йшлося про те, як відданість підполковника Кегуна Ґранта своєму яскраво-червоному мундиру призвела до його полону французами в 1812 році. (Прим. авт.)

299

С. 582. Йоаніти — збіг із назвою лицарського ордену випадковий і пояснюється походженням від одного і того ж імені Йоан (в англійській вимові — Джон).

300

Північноанглійський простолюд вважав себе неабияк потерпілим від змін останніх років — і небезпідставно. Бідність і безробіття додалися до того лиха, що наробила війна з французами. А коли остання добігла кінця, щастю північан стала загрожувати інша новина — машини, які дешево виготовляли різні товари й позбавляли людей роботи. Тож хіба варто дивуватися, що дехто вдався до руйнування машин, намагаючись оборонити власний заробіток. (Прим. авт.)

301

С. 583. А, то ви про трощителів машин? — Йдеться про рух луддитів — ремісників та працівників мануфактур, що руйнували обладнання фабрик з обробки вовни та бавовни, бо через індустріалізацію втрачали роботу. Рух розпочався у 1811 році в Ноттінґемширі й швидко розповсюдився на Йоркшир та Лінкольншир. Повстання луддитів придушувала армія (твердили навіть, що в цьому брало участь більше британських вояків, ніж було на всьому Піренейському півострові). У 1812 році парламент увів смертну кару за «трощення машин»; одним із небагатьох противників цього законодавчого акту був лорд Байрон. Остаточно рух було придушено 1816 року. Для роману важливо, що легендарним предтечею луддитів був такий собі Нед Лудд (Ладд) — ремісник, який ще 1779 року в гніві знищив дві в’язальні машини. Послідовники називали його Капітаном, Генералом чи й Королем Луддом — і фольклористи пов’язують цю постать із міфічним королем бритів Лудом, від імені якого нібито походить назва Лондон (див. «Історію королів Британії» Ґальфрида Монмутського). Луд, у свою чергу, походить від персонажа валлійської міфології Ллуда Срібної Руки. Таким чином, йоаніти Сюзанни Кларк, вірні послідовники древнього Короля, — точний аналог луддитів.

302

Годі й уявити наочнішу ілюстрацію дивних взаємовідносин між урядом у Лондоні та північною половиною королівства. Уряд представляє інтереси короля Англії, але король Англії править лише в південній її частині. Згідно із законами, він є лише регентом над північчю, забезпечуючи там закон і порядок, допоки Джонові Ускґлассу заманеться повернутись. (Прим. авт.)

303

Не дивно, що час від часу в Північній Англії об’являлися претенденти на її престол, які називалися Джонами Ускґлассами й намагалися повернути собі владу. Найзнаменитішим із них був молодик на ім’я Джек Фараон, якого вінчали на королювання в Даремському соборі у 1487 році. Його підтримала більшість північної аристократії і навіть кілька фейрі, які тоді мешкали в королівському місті Ньюкасл. Фараон був вродливим юнаком із королівськими манерами. Йому була під силу проста магія, а за потреби фейрі-прислужники виконували в його присутності складніші завдання, приписуючи їх королю. Хлопець народився у сім’ї магів-волоцюг. Ще малим його помітив на одному ярмарку граф Гексгем, який зауважив разючу схожість дитини з Джоном Ускґлассом. Він заплатив сім шилінгів батькам, і хлопець їх більше ніколи не бачив. Гексгем тримав його в потаємному місці у Північній Англії та навчав королівським премудростям. У 1486 році граф явив Фараона світу, чим розпочав його куце правління Північною Англією. Найголовнішою проблемою для обох було те, що забагато людей знали про цей обман. Гексгем і Фараон скоро посварилися. За наказом Фараона у 1490 році Гексгема було вбито, а чотири його сини перебігли на бік Генріха VII, короля Південної Англії, і разом із його військами вдерлися на Північ, де в битві під Ворксопом у 1493 році завдали Фараонові поразки. Самозванця посадили в Тауер і стратили в 1499 році.

Поміж інших більш-менш успішних претендентів можна згадати Пірса Блекмора і Деві Босоногого. Останнього самозванця називали просто — Літній Король, бо справжнього його імені дізнатися нікому не вдалося. Він уперше з’явився під Сандерлендом у травні 1536 року невдовзі після того, як Генріх VIII розпустив монастирі. Гадають, він міг бути ченцем одного з великих північних абатств, Фаунтінсу, Риво чи Гертф’ю[446]. Літній Король був не схожий на Фараона та Блекмора хоч би тим, що не тільки не мав підтримки північноанглійської аристократії, а й не намагався нею заручитися. Він звернув свій погляд на простолюд. Його шлях виявився не так магічним, як містичним. Він зцілював недужих, учив своїх послідовників любити та шанувати природу й диких звірів — і цим вченням був значно ближчим до мага XII століття Томаса Бог-у-поміч, аніж до Джона Ускґласса. Натовп його голодраних прихильників не цікавився захопленням Ньюкасла, як і будь-якого іншого місця. Ціле літо 1536 року вони вешталися Північною Англією, здобуваючи підтримку, де б не з’явились. У вересні Генріх VIII вислав проти них військо. Натовп до бою був не готовий і просто розбігся по домівках. Декілька чоловік усе ж таки лишилось із своїм королем, спробували його оборонити, але наклали головами під час різанини біля Понтефракта. Літній Король міг бути серед них, а міг і просто зникнути. (Прим. авт.)

304

Викликання мертвих магів для поради може здаватися сенсаційною новиною, але направду така чародійна процедура мала давню й поважну історію. Мартін Пейл стверджував, що вивчився магії в Катерини Вінчестерської, яка померла за двісті років до його народження. Сам Джон Ускґласс, за переказами, бесідував з Мерліном, Аендорською чарівницею[447], Мойсеєм та Аароном, Йосипом Ариматейським та іншими шанованими стародавніми магами. (Прим. авт.)

305

С. 587. Та місис Стрейндж мала геніальну здатність уловлювати вираз обличчя, поворот постави, шарм і розум у найбуденніших сценах. — Ці слова нагадують відгук Вальтера Скотта про «Гідність і гонор» Джейн Остін (у його щоденнику від 14 березня 1826 року): «У цієї молодої леді був талант для опису складностей, почуттів і характерів звичайного життя — настільки чудовий, що подібного я не зустрічав. Бути велемовним я вмію не згірш за інших; але найтонший дотик, завдяки якому звичайні буденні речі та характери стають цікавими завдяки правдивості опису та чуття, — оце мені не дано. Як шкода, що така обдарована людина померла так рано!»

306

С. 592. …надто схожі на роботи Палладіо чи Піранезі… — Андреа Палладіо (1508–1580) — італійський архітектор. Джованні Баттіста Піранезі (1720–1778) — італійський художник-графік, який більшу частину життя провів, вивчаючи й замальовуючи римські будинки, пам’ятники та руїни (цикли «Види Рима», «Римські старожитності»); найвідоміший його цикл — «Вигадані в’язниці», який і має на увазі Стрейндж: величезні, майже гротескні склепіння з нескінченними сходами та переходами вплинули на мистецтво романтиків та сюрреалістів.

307

Учені маги завжди з неймовірним хвилюванням зустрічають нові відкриття, які стосуються великого доктора Пейла. Він посідає особливе місце в історії англійської магії. До появи Стрейнджа та Норрелла він був єдиним вартим уваги магом-практиком, який записав свої знання з магії для майбутніх поколінь. Природно, що його книги цінуються вище за інші. (Прим. авт.)

308

Багато століть вважали, що цей уривок надзвичайно цікавий, але позбавлений практичної користі, адже нині ніхто не вважає, що Смерть — це особа, яку можна розпитувати так, як це пропонує Пейл. (Прим. авт.)

309

Більшість людей схильні опиратися обмеженням, які на нас накладають друзі або члени родини, проте, коли нас спіткає таке лихо, як смерть коханої людини, усе змінюється! Тоді обмеження обертаються на священний обов’язок. (Прим. авт.)

310

Навіть Джон Ускґласс, який правив трьома королівствами й повелівав усією англійською магією, не міг позбутися жаги до довгих і таємничих мандрівок. У 1241 році він залишив свій дім у Ньюкаслі вельми химерним чином, відомим тільки магам. Він повідомив свого слугу, що як мине один день, то його знайдуть сплячим на лавці біля каміна.

Наступного дня слуга і мешканці королівської господи шукали Короля на лавці біля каміна, але володаря там не було. Вони виглядали його щоранку і щовечора, та він усе не з’являвся.

Його іменем правив Вільям, граф Ланчестер, відкладаючи низку питань «до повернення короля». Та з плином часу багато людей почали сумніватися, чи таке взагалі трапиться. А тоді, через рік і один день після зникнення Короля, його знайшли сплячим на лавці біля каміну.

Схоже, він не усвідомлював, що трапилося щось незвичне, і нікому не розповідав, де був. Ніхто не наважувався спитати, чи володар і мав намір пропадати так довго, чи щось жахливе трапилося й затримало його. Вільям Ланчестер покликав слугу й попросив точно повторити слова, які промовив перед від’їздом Король. Чи міг він насправді сказати, що його не буде рік і один день?

Слуга визнав, що таке можливо. Мова Короля зазвичай була тихою. Тож цілком імовірно, що слуга не дочув. (Прим. авт.)

311

Цілковита неправда. Під час Піренейських війн герцог Веллінґтон безугавно скаржився на постійне втручання урядовців у його справи. (Прим. авт.)

312

Лорд Байрон покинув Англію в квітні 1816 року, переслідуваний усе більшими борговими зобов’язаннями, обвинуваченнями в жорстокому ставленні до дружини та чутками про перелюб, учинений із власною сестрою[448]. (Прим. авт.)

313

Того року випало химерне літо. Точніше, літа так ніхто й не дочекався. Зима засиділася аж до серпня. — Причиною цього, радше за все, стало виверження індонезійського вулкана Тамбора. 1816 рік назвали «роком без літа». Його економічні та культурні наслідки незліченні — від поезії Байрона «Темрява» та роману Мері Шеллі «Франкенштейн», згадуваного нижче, до картин Вільяма Тернера, на яких особливий колір заходу сонця пояснюється вулканічним пилом в атмосфері.

314

С. 607. Товариство йому складає інший поет на прізвище Шеллі, а ще — місис Шеллі та інша дама — ще зовсім дівчинка, направду, — котра називається місис Клермонт і чиї відносини з обома чоловіками я так і не збагнув. — Насправді міс Клер (Клара Мері Джейн) Клермонт (1798–1879), зведена сестра Мері Шеллі (1797–1851). У шістнадцять років втекла з дому разом з Мері та її коханим; їхній любовний трикутник проіснував вісім років. В Англії та Швейцарії у неї були короткотривалі стосунки з Байроном, від якого вона народила доньку Аллеґру (1817–1822).

315

Також був у них іще один молодий дивак, що повсякчас молов якусь нісенітницю — такий собі м-р Полідорі. — Джон Полідорі (1795–1821) — лікар Байрона, автор повісті «Вампір». Якось Байрон і Шеллі завели розмову про надприродне; кожен із присутніх вирішив навзаклад написати по страшній історії, однак до кінця справу довели лише два не літератори: дев’ятнадцятирічна Мері Шеллі написала роман «Франкенштейн», а Полідорі — повість «Вампір», облудно заявивши видавцеві, що лише записав усну імпровізацію Байрона (повість і було опубліковано під поетовим іменем).

316

…я маг на службі герцога Веллінґтона, якого вони всі терпіти не можуть, а натомість обожнюють Буонапарте. — Після битви при Ватерлоо Байрон схвально писав про Веллінґтона («Це — чоловік, Сципіон нашого Ганнібала»), проте додавав, що своїм успіхом він «зобов’язаний російським морозам, що знищили весь цвіт французької армії». Пізніше, на початку 1820-х років, тон його відгуків різко змінився: «Негідник Веллінґтон — улюблене дітище Фортуни, але їй не вдасться прилизати його так, щоби вийшло щось пристойне». Байрон навіть вигадав каламбурне прізвисько «Villainton» — «поганий тон». Зі ставленням до великого француза було не менш складно: після зречення імператора в 1814 році Байрон написав оду, досить критичну щодо Наполеона, і навіть готовий був назвати його «звичайним лиходієм», проте повернення з Ельби зустрів захоплено, оскільки інших європейських монархів не любив значно сильніше. Шеллі ж не міг назвати «нікого, хто викликав би [в нього] більшу огиду, ніж Буонапарте», але, як і Байрон, вважав інших правителів іще більшим лихом, а після смерті імператора написав вірша, в якому зробив медитацію над життям Наполеона частиною власної натурфілософії.

317

С. 608. «У людей дуже дивні уявлення про магів. От мене просили розповісти про вампірів!» — Тільки після того, як повість Полідорі «Вампір» було надруковано під іменем Байрона (див. прим. вище), поет змушений був надрукувати власний твір — початок незавершеного оповідання про вампіра — під однією обкладинкою з поемою «Мазепа» (1819). В одному з листів Байрон заявив: «Я відчуваю особисту огиду до “вампірів”, і недовге знайомство з ними аж ніяк не спонукає мене розкривати їхні секрети».

318

Попри обопільну неприязнь, якісь риси Стрейнджа мусили-таки справити на Байрона вплив. Героєм його наступної поеми («Манфред»)[449], розпочатої у вересні або жовтні того самого року, став маг. Звісно, Манфред майже не схожий на Джонатана Стрейнджа (принаймні того респектабельного Стрейнджа, який не припав Байронові до вподоби). Своїм егоцентризмом, ненавистю до самого себе та зверхнім ставленням до товаришів, натяками на неможливо-жахливі трагедії та загадкові пожадання він набагато більше скидається на самого поета. А хай там як, Манфред — це маг, що збуває час, викликаючи для бесіди духів повітря, землі, води й вогню. Немовби Байрон, познайомившись із магом, що йому не сподобався, створив такого, який значно більше відповідав його смакам. (Прим. авт.)

319

С. 609. З такими темпами книжка невдовзі обійде Байронового «Корсара». — Ця поема вийшла друком 1 лютого 1814 року, і в той же день було продано десять тисяч її примірників. До кінця року продали ще тридцять тисяч.

320

С. 611. Ісаак д’Ізраелі (1776–1846) — бібліофіл, автор збірок з історії літератури, батько Бенджаміна Дізраелі, 1-го віконта Біконсфілда, прем’єр-міністра Англії та письменника. Маррі дружив з Дізраелі й надалі допомагав його сину видавати газету. «Дурнички, або Життя й хиби мого дядька та амури моєї тітки» (1805) — гумористичний роман д’Ізраелі.

321

…та «Еммою» міс Остін. — Роман Джейн Остін «Емма» Маррі видав 1815 року. «Маррі — крутій, але дуже милий», — писала Остін сестрі. За «Емму» Маррі запропонував авторці лише 450 фунтів, вимагаючи на додачу авторські права на «Чуття і чуттєвість» і «Менсфілд-парк», тобто фактично заплатив за саму «Емму» лише 150 фунтів!

322

С. 616. Квіліфон — можливо, поєднання quilio («фальцет», іт., застар.) та phone («голос», «звук», д.-гр.).

323

Профілаксис — профілактика (грецьк.).

324

Волтер де Чип — один із лондонських магів початку XIII ст. Процедура, яку він використовував — профілаксис, — служила для захисту людей, міст чи предметів від магічних дій. Вважають, що це близьке наслідування чарів фейрі. Профілаксис мав славу напрочуд дієвого закляття. Власне, його виняткова дієвість — це водночас і його єдина вада. Інколи захищені цим закляттям предмети ставали недоступними і людям, і фейрі — байдуже, намагалися їх здобути магічним чи звичним шляхом. Одним словом, якби учням Стрейнджа справді вдалося накласти це закляття на книжку вчителя, цілком вірогідно, що більше ніхто не зміг би її ні взяти в руки, ні розгорнути.

У 1280 році городяни Бристоля наказали своїм магам накласти де Чипів профілаксис на все місто, щоб оборонити його від ворожих заклинань. На жаль, магія виявилась такою потужною, що всі містяни, разом із тваринами й кораблями в гавані, перетворилися на живі статуї. Ніхто не міг поворухнутися; в межах міста заклякла вода; і навіть полум’я в камінах застигло. Бристоль так простояв цілий місяць, аж поки з Ньюкасла не явився сам Джон Ускґласс і все не виправив. (Прим. авт.)

325

Особливо образливими в листі видавались два припущення: по-перше, нібито покупці були недостатньо розумними, щоби зрозуміти Стрейнджеву книжку, а по-друге, нібито вони не мали морального права вирішувати самостійно, шкідлива описана Стрейнджем магічна практика чи ні.

Норрелліти чудово розуміли, до яких суперечок може призвести нищення книжки Стрейнджа, і готові були наразитися на критику, проте ніхто не міг передбачити шкоду, яку завдав цей лист їхній справі, — бо й м-р Норрелл про це не замислювався. Спершу він мав порадитись із м-ром Ласеллзом, і якби той побачив листа, то певно, переробив би і стиль, і вислови, зробивши їх не такими образливими для адресатів.

Та, на жаль, трапилося непорозуміння. М-р Норрелл запитав у Чилдермасса, чи Ласеллз вніс свої правки. Чилдермасс подумав, що йдеться про статтю для «Друзів англійської магії», і відповів ствердно. Тож лист вирушив у свою путь нередагований. Ласеллз аж казився від люті і звинуватив Чилдермасса в тому, що він зумисне шкодить маговій репутації. Чилдермасс несамовито заперечував свою провину.

Відтоді й без того кепські стосунки Ласеллза й Чилдермасса гіршали щодень, аж поки перший натяками не став винуватити другого в прострейнджевих симпатіях і таємній зраді. (Прим. авт.)

326

Мт. 7:16. (Прим. авт.)

327

«…Нічого не скажу про П’яченцу, — писав Стрейндж Генрі Вудгоупу, — бо я толком її не побачив через поспішність свого візиту. Приїхав у присмерку. Думав, погуляю зо пів години після вечері, але, ступивши на головну п’яцу, несподівано натрапив на високу поховальну урну, що стоїть на п’єдесталі і відкидає довгу чорну тінь на кам’яні плити. З її горла спускалося дві-три всохлі гілки плюща чи якоїсь іншої виткої рослини. Не скажу чому, але мене це страшенно засмутило й довело до глибокої, нестерпної меланхолії. Ця урна — алегорія втрати, смерті й нещастя. Я повернувся у таверну, одразу ліг спати, а вранці виїхав у Турин». (Прим. авт.)

328

С. 623. Terra firma — тут: материк у протиставленні островам Венеції.

329

«Древо вчення» Ґреґорі Абсалома (1507–1599). (Прим. авт.)

330

Знаменита кав’ярня на площі Сан-Марко. (Прим. авт.)

331

С. 626. Вочевидь, лорд Байрон нещодавно порвав із нею стосунки. — Нагадаємо, що Клер Клермонт в листопаді 1816 року була на сьомому місяці вагітності.

332

Вірогідно, тітка Ґрейстіл говорила про Дервент. У давнину, коли ще Джон Ускґласс був полоненим дитям у Фейрі, один із тамтешніх королів провістив: якщо бранець сягне зрілості, всі старі фейрійські королівства падуть. Король відрядив своїх слуг до Англії, аби ті дістали залізного ножа, яким можна буде вбити хлопця. Ножа того викував коваль на берегах Дервента, й у водах цієї річки охолоджував розжарений метал. Проте замах на життя Джона Ускґласса не вдався, і юний маг убив і короля, і його клан. Коли Джон Ускґласс ступив на англійську землю і став правити, його послідовники-фейрі вирушили на пошуки того коваля. А коли знайшли, то вбили самого коваля і його родину, зруйнували їхній дім і зачарували Дервент, аби покарати річку за причетність до виготовлення проклятого ножа. (Прим. авт.)

333

Погляди Джонатана Стрейнджа на це питання надто оптимістичні й романтичні. Англійська магічна література рясніє прикладами фейрі, чиї сили були кволими, а розум — млявим або темним. (Прим. авт.)

334

Жак Беласіс славився тим, що створив чудове заклинання виклику духів-фейрі. На жаль, єдиний примірник Беласісового шедевру, «Настанов», перебував у книгозбірні Гертф’ю, тож Стрейндж ніколи його не бачив. Все, що йому було відомо, — це туманні описи в пізніших історіях, тож, вірогідно, Стрейндж наново створював ці чари, маючи лише вельми віддалене уявлення, чого саме прагне досягти.

Натомість, закляття, яке зазвичай приписували Магістру з Донкастера, набуло значного поширення і повторювалося у багатьох доступніших працях. Особу Магістра з Донкастера так і [не] було встановлено. На саме його існування натякає лише жменька посилань в історіях арґентумів про магів тринадцятого століття, які опановували чари й закляття «з Донкастера». Більше того, зовсім не очевидно, чи всі закляття, які приписуються Магістру з Донкастера, справді належали одній людині. Це наштовхнуло істориків магії на думку про існування другого мага, ще таємничішого за першого, «Псевдомагістра з Донкастера». Якщо прийняти вагомі аргументи на корить того, що Магістром насправді був сам Джон Ускґласс, тоді логічно припустити, що закляття виклику створив Псевдомагістр. Навряд чи Джон Ускґласс потребував хоч якихось заклинань, аби викликати фейрі. Зрештою, його двір повнився ними. (Прим. авт.)

335

Пізніше синьйор Тозетті зізнався Ґрейстілам, що він здогадувався, хто ця стара дама з Каннареджо. Мандруючи містом у справах, він часто чув її історію, але перед тим, як побачити стареньку на власні очі, відмахувався від побрехеньки, ніби від звичайної страшилки, якими лякають юних і дурних.

Казали, її батько був гебреєм, а в крові матері текла кров мало не половини народів Європи. У дитинстві вона опанувала декілька мов і говорила ними, наче рідними. За що би вона не бралася, все корилося її волі. Навчання було їй утіхою. І вже в шістнадцять років вона розмовляла не тільки французькою, італійською та німецькою — як і годилося всякій леді, — а й усіма мовами цивілізованого (й не тільки) світу. Їй піддалася мова шотландської Верховини (схожа на спів). Вона вивчила баскську — мову, яка рідко лишає слід у головах інших народів, бо можна слухати її вдосталь, скільки заманеться, а потім не пригадати жодного складу. Вона навіть опанувала мову однієї дивної країни, в існування якої, за словами синьйора Тозетті, дехто все ще вірить, хоча нікому на світі не відомо, де ж та земля. (Ця країна зветься Вельс.)

Вона подорожувала цілим світом, її приймали європейські королі й королеви, ерцгерцоги й ерцгерцогині, принци та єпископи, графи та графині, і з кожним із цих поважних людей вона говорила тою мовою, яку ті вивчили в дитинстві, і кожний називав її чудом.

Нарешті мандри привели її до Венеції.

Проте ця дама не навчилася в житті однієї речі — знати міру в чім-небудь. Її спрага до мов могла зрівнятися тільки з її спрагою до інших занять, тому й під вінець вона пішла з таким самим чоловіком. Разом вони прибули до Венеції під час Карнавалу і більше звідси ні ногою. Всі свої статки вони програли в рідотто[450]. А здоров’я втратили, віддаючись іншим утіхам. Одного ранку, коли всі венеційські канали починали сріблитися й рожевіти в перших променях світанкового сонця, її чоловік приліг на вологих плитах Фондамента[451]-деї-Морі, де й помер, і нічого його вже не могло порятувати. І, можливо, його дружина вчинила би так само, бо не мала ні грошей, ні даху над головою. Та євреї пригадали, що якось вона допомагала їм пожертвами, адже сама, можна сказати, була юдейкою (хоча ніколи цього не визнавала), або ж просто зглянулися на неї, на стражденну істоту (оскільки самі зазнали чимало лиха у Венеції). Хай там як, а її прихистили в Гетто. Всяке розповідають про те, що сталося далі, але всі історії твердять, що вона мешкала серед євреїв, хоча не належала до їх числа. Жила на самоті, через якісь свої провини чи чужі помилки — мені те не відомо. Збігло багато часу, вона так і не мовила й слова до жодної живої душі, й безумний вир поперемішував у її голові всі слова. І вона забула італійську, забула англійську, забула латину, забула баскську, забула валлійську — забула всі мови на світі, за винятком котячої, а нею вона говорила бездоганно. (Прим. авт.)

336

С. 652. «Він Санто» — італійське десертне вино (букв. «святе вино»).

337

Звісно же, мова про Кола Тома Синя, вславленого на службі в Ральфа Стоксі; мастер Вітчерлі допомагав Мартінові Пейлу. (Прим. авт.)

338

С. 664. Ріо — тут: канал (іт.).

339

С. 665. Поліна Борґезе (уродж. Бонапарте; 1780–1825) — середня з трьох сестер Наполеона. Портрет, який Стрейндж бачив у Парижі, — можливо, пензля Робера Лефевра (1803). Скульптура напівоголеної Поліни належить Антоніо Канові («Венера-Переможниця», 1805–1808).

340

Ця дама славилася красою та буйним характером, що виділяли її поміж інших сестер Наполеона Буонапарте. Вона міняла фаворитів немов рукавички і часто позувала скульпторам оголеною. (Прим. авт.)

341

Так інколи називають третє королівство Джона Ускґласса, гадано розташоване у віддаленій стороні Пекла. (Прим. авт.)

342

Бруг (brugh) — старожитнє слово, що його ші вживають на позначення домівки фейрі. Зазвичай його перекладають як «замок» або «садиба», хоча насправді йдеться про курган або порожнистий пагорб. (Прим. авт.)

343

Стоксі викликав Кола Тома Синя до своєї оселі в Ексетері. Коли фейрі і втретє відмовився служити йому, Стоксі наклав на себе закляття невидимості й рушив за Колом Томом Синем геть за місто. Кол Том Синь ішов путівцем фейрі і незабаром дістався місцини, яка вже не була Англією. Там, біля озера, в якому вода стояла незрушно, він натрапив на невисокий бурий пагорб. За наказом Кола Тома Синя в схилі пагорба відчинилися двері, він зайшов усередину, а Ральф Стоксі — за ним.

У самому осерді підгір’я була чарівна зала, де всі танцювали. Маг зачекав, поки до нього наблизилася одна з танцівниць. Він їй підкинув магічне яблуко, і вона його підібрала. Звісно же, це було найкраще й найпрекрасніше яблуко в усіх світах. Тільки-но дама-фейрі його з’їла, їй одразу же страшенно закортіло ще одного. Вона озирнулася, але ніде нічого схожого не помітила. «Хто ж послав мені це яблуко?» — спитала вона. «Східний вітер», — прошепотів Стоксі. Наступного вечора Стоксі знову рушив за Колом Томом Синем до його пагорба. Він спостерігав за танцівниками і знову підкинув тій дамі яблуко. І коли вона запитала, хто його послав, відповів, що це Східний вітер. Третьої ночі він тримав яблуко в руці. Дама-фейрі покинула інших танцівників й оглядалася навколо. «Східний вітре! Східний вітре! — шепотіла вона. — А де ж моє яблуко?» «А скажи мені, де спить Кол Том Синь, — прошепотів Стоксі, — і я віддам тобі яблуко». Отож, вона йому розказала: глибоко під землею, на північному краю цього бругу.

Кожного наступного вечора Стоксі вдавав із себе то Західний вітер, то Північний, то Південний і при цьому користався яблуками, щоб переконати інших мешканців кургану поділитися з ним відомостями про Кола Тома Синя. Від пастуха він дізнався, які тварини сторожили сон Кола Тома Синя: дика свиня і ще дикіший цап. Від колтомсиньової няні він дізнався, що той тримає в руці під час сну: незвичний і дуже важливий річковий камінець. Від кухарчука він дізнався три слова, які промовляв Кол Том Синь щоранку після пробудження.

Так Ральф Стоксі дізнався достатньо для того, щоби здобути владу над Колом Томом Синем. Та перш ніж він устиг скористатися набутими знаннями, Кол Том Синь сам прийшов до нього і сказав, що передумав і тепер хоче служити Стоксі.

А сталося ось що: Кол Том Синь дізнався, що про нього постійно випитують Східний вітер і Західний вітер, Північний вітер і Південний вітер. Він гадки не мав, чим міг образити таких поважних персон, але дуже сполохався. І союз із могутнім та вченим англійським магом раптом здався йому набагато привабливішим. (Прим. авт.)

344

До Стрейнджа останнім магом, який з власної волі ступив у Фейрі, був доктор Мартін Пейл. Він багато разів навідувався у ці землі, востаннє — десь у 1550-х роках. (Прим. авт.)

345

Див. примітку 4 до розділу 54 [в електронній версії — прим. 342]. (Прим. авт.)

346

Італійський світський раут. (Прим. авт.)

347

Вочевидь, це було ім’я Джона Ускґласса мовою ші. (Прим. авт.)

348

Головною проблемою середньовічної Англії було засилля нестул. Цей термін (тепер застарілий) зазвичай позначав будь-якого некваліфікованого ремісника, але в цьому разі стосується саме магів. (Прим. авт.)

349

Деякі авторитетні дослідники зазначають, що довголітні фейрі звикли казати «чотири тисячі років» на позначення будь-якого тривалого періоду часу. Леді-фейрі просто хоче сказати, що знає цей бруг з предковічних часів, коли ніхто не завдавав собі клопоту лічити роки, століття та тисячоліття. Багато фейрі на питання про свій вік відповідали, що їм чотири тисячі років. Вони мали на увазі, що не пригадують, скільки їм років, що вони старші за людську цивілізацію, а, можливо, й за все людство. (Прим. авт.)

350

Ідеться про Венецію. Альтінум — це назва міста на східному узбережжі Італії, мешканці якого згодом заснували Венецію. (Прим. авт.)

351

«Чарівник» німецькою. (Прим. авт.)

352

С. 691. Vermittlung. Wir bitten Ihre Vermittlung. Wie kann man das sagen? — Посередництво. Ми просимо вашого посередництва. Як це сказати? (нім.)

353

С. 697. …в гості до графині Альбріцці. — Ізабелла Теотохі, графиня д’Альбріцці (1770–1836) — італійська письменниця, господиня літературного салону; її називали венеціанською мадам де Сталь.

354

Piano nobile — бельетаж (іт.).

355

Дещо поетизована назва фейрі. (Прим. авт.)

356

Лорд Байрон має на увазі Британію. (Прим. авт.)

357

С. 699. Смертний того й не може бачить, що за гробом. — Із байронівського «Манфреда» (дія II, сц. IV; пер. М. Рошківського).

358

С. 700. З Англії я привіз власного лікаря, але мусив розпрощатися з ним у Ґенуї. — Йдеться про Джона Полідорі. В нашому світі Байрон розпрощався з ним іще в Швейцарії, а в Ґеную взагалі не заїздив.

359

Див. лист Байрона до Авґусти Лі від 28 жовтня 1816 року[452]. (Прим. авт.)

360

Пізні венеційські листи Стрейнджа (зокрема, його листи до Генрі Вудгоупа) стали відомі саме під такою назвою після публікації в Лондоні в січні 1817 року. Правники й дослідники магії, без сумніву, і далі сперечатимуться, чи була публікація законною. Звісно, Стрейндж не давав на неї згоди, Генрі Вудгоуп завжди стверджував, що й він не давав. Крім того, Генрі Вудгоуп заявляв, що надруковані листи змінили й доповнили — імовірно, Генрі Ласеллз та Ґілберт Норрелл. У «Житті Джонатана Стрейнджа» Джон Сеґундус і Генрі Вудгоуп опублікували, за їхнім твердженням, оригінальні тексти листів. Саме ці версії тут і наведено. (Прим. авт.)

361

Цього листа так і не було знайдено. Можливо, Стрейндж не надіслав його. За свідченням лорда Байрона (лист до Джона Маррі від 31 грудня 1816 року)[453], Стрейндж часто писав друзям довгі послання, а потім знищував їх. Стрейндж зізнавався Байронові, що швидко заплутався, які листи він уже надіслав, а які — ні. (Прим. авт.)

362

Я посварився з часом. — Стрейндж майже цитує слова Божевільного Капелюшника з іще не написаної «Аліси в Дивокраї».

363

Через п’ять років Байрон помер від застуди в Греції[454]. (Прим. авт.)

364

С. 714. Скроуп Бердмор Девіс (1782–1852) — англійський денді, гравець і бретер, університетський друг лорда Байрона. Йому адресовано більшість листів Байрона із Італії. Зберігся також епістолярний спадок самого Скроупа — листи Байрону, Маррі та іншим.

365

«Лінкольнс-інн» — одна з чотирьох лондонських юридичних корпорацій, до якої належать баррістери (адвокати, що ведуть справи) Англії та Вельсу.

366

С. 715 …довгий ланцюжок від годинника, жмут печаток до нього… — У XVIII столітті замість перстнів, якими запечатували листи, почали використовувати спеціальні печатки, що висіли на годинниковому ланцюжку власника.

367

С. 725. …темна фігура простягнула руки під кам’яним балдахіном… — Це статуя венеційського адмірала Антоніо Барбаро (?-1769), який лишив за заповітом тридцять тисяч дукатів на реконструкцію церкви Санта-Марія-Дзобеніґо.

368

С. 726. Левкрокота — міфічна істота, вперше згадана в «Природній історії» Плінія Старшого: «Тварина, що має надзвичайну швидкість; розміром вона з дикого віслюка, з ногами коня, шиєю, хвостом та грудьми, як у лева, головою борсука, роздвоєним копитом, паща сягає вух, а замість зубів одна суцільна кістка; кажуть, що ця істота може наслідувати людський голос».

369

В’язниця, де Дролайт перебував з листопада 1814 року за борги. (Прим. авт.)

370

С. 733. …у 1413 році, коли я рушив на південь, щоби відвідати нового короля Південної Англії. — Йдеться про Генріха V (1387–1422, король якраз із 1413 року).

371

С. 734. Гатфілдський ліс — знаходиться у графстві Ессекс, на північний схід від Лондона.

372

С. 744. Tempesta — буря (іт.).

373

Див. примітку 1 до розділу 3 [в електронній версії — прим. 22]. (Прим. авт.)

374

Заклинання відновлення й виправлення скасовує наслідки недавнього нещастя. (Прим. авт.)

375

Рука Тейло — це давнє заклинання фейрі, яке зупиняє майже все: дощ, вогонь, вітер, воду, кров. Вочевидь, його назвали на честь фейрі, який першим навчив цим чарам англійського мага. (Прим. авт.)

376

С. 758. Чантлюцет — поєднання двох слів: chaunt («поспів’я», архаїчне) та lucet (лат. «(він) сяє» або англійська назва інструменту для плетіння). Тобто це або «піснеплетиво», або «піснесяйво».

377

Чантлюцет — стародавнє загадкове закляття, яке спонукає місяць до співів. Пісня, яку знає місяць, певно, дуже гарна; вона також здатна лікувати проказу та божевілля у всякого, хто її почує.

Дедалова троянда — досить заплутана процедура, яку розробив Мартін Пейл, щоб зберігати почуття, гріхи й чесноти у бурштині, меді чи воску. Якщо речовину зберігання нагрівали, то заховані якості виривалися на свободу. Троянда має — чи мала — широке застосування. Нею користувалися, щоб додати собі сміливості або наслати на ворога боягузтво; вона могла викликати кохання, жагу, шляхетні наміри, гнів, заздрощі, амбіції, самопожертву тощо, тощо.

Як і багато інших заклять із незвичними назвами, «роздягнені леді» — далеко не такі захопливі чари, як може здатися. Згадані «леді» — це лишень дикоросла лісова квітка, яку використовували у заклинанні, що обмежувало сили фейрі. З квітки треба було обірвати листя й пелюстки — тобто «роздягнути».

Вітрифікація Стоксі обертає предмети — і людей — на скло. (Прим. авт.)

378

С. 765. «Ньюґейтський календар» (приблизно з 1705 р.) — початково щомісячне видання, в якому повідомлялося про страти, згодом — окремі ілюстровані випуски, що розповідали про життя найвідоміших злочинців. До часу описуваних подій це було видання в шести томах, що включало біографії відомих злочинців, які свого часу відбували покарання в Ньюґейтській в’язниці. Автори статей детально пояснювали, як гріхи довели їхніх героїв до шибениці, тож читання це вважалося дуже повчальним та душепожитнім.

379

«Реєстр зловмисників» — у нашому світі це не осібне видання, а підзаголовок «Ньюґейтського календаря».

380

С. 768. Спенсер (за іменем лорда Спенсера, який придумав цей тип одягу, відрізавши пропалені фалди фраку) — коротка курточка з довгими рукавами, що закривали кисті рук. Чоловіки носили спенсер дуже недовго на межі XVIII–XIX століть; в епоху регентства він став частиною жіночого костюму. Приблизно тоді в жіночу моду ввійшли елементи військового мундиру — гусарські застібки та галун. Мода на спенсери трималася до кінця 1820-х, поки носили сукні із завищеною талією.

381

С. 769. Арчвей — частина району Іслінґтон в північному Лондоні. Далі згадано ще кілька місцин усе далі й далі на північ від столиці.

382

С. 770. Чатем — місто в графстві Кент, на схід від Лондона.

383

Часто відзначали, що хоча північна Англія завжди виказувала свою непохитну відданість Джону Ускґлассу, вона не завжди проявляла до нього повагу, яку він викликав на півдні. Підданці Ускґласса вельми полюбляли історії та балади, де король поставав у невигідному світлі — наприклад, історію про Джона Ускґласса та будника з Уллсвотера[455] чи оповідь про химородницю та чарівницю. Існує багато версій останньої (деякі з них дуже вульгарні). Вона розповідає про те, як Ускґласс ледь не згубив своє серце, королівство та силу через звичайну корнуольську відьму. (Прим. авт.)

384

Як і Джон Ускґласс, Чарівник з Атоделю володарював над власним острівним королівством (вочевидь, на якомусь із островів західної Шотландії). Але воно чи затонуло, чи, як дехто вважає, стало невидимим. Деяким шотландським історикам подобається вважати Атодель свідченням вищості шотландської магії над англійською; королівство Джона Ускґласса, заявляли вони, занепало, і тепер ним править Південна Англія, тоді як Атодель зберігає незалежність. Оскільки острів Атодель і невидимий, і недоступний, цю тезу важко як підтвердити, так і спростувати. (Прим. авт.)

385

У цій історії Джон Ускґласс змагається магією із бідним будником і програє. Оскільки ця оповідка дуже схожа на безліч інших розповідей, де великого правителя посоромив його найскромніший підданець, багато вчених сумніваються в її історичній достовірності. (Прим. авт.)

386

Ранньою весною 1816 року в будинку граверів у Спіталфілдсі Стрейндж сказав Чилдермассові: «Від власної науки не втечеш…»

Перш ніж стати слугою і радником м-ра Норрелла, Чилдермасс вправлявся у кількох інших заняттях. У дитинстві він був дуже обдарованим кишеньковим злодієм. Його матір, Чорна Джоан, колись заправляла невеликою бандою брудних, обшарпаних дітлахів-крадіїв, які працювали у містечках Східного Йоркширу наприкінці 1770-х років. (Прим. авт.)

387

Так йоркширці називають ганчірку. (Прим. авт.)

388

С. 789. …раніше тим шляхом можна було дістатися до Норталлертона… — Місто в Йоркширі, приблизно на тридцять миль північніше.

389

Це давня північноанглійська присяга. Гербом Джона Ускґласса був крук у польоті, зображений на білому щиті (годиться казати: у срібному полі летючий крук), а гербом Вільяма Ланчестера, його канцлера — такий самий разом із розкритою книгою (у срібному полі летючий крук над розкритою книгою).

Більшу частину XIII ст. Джон Ускґласс присвятив науці та магії, покинувши врядування на Ланчестера, тому герб останнього вивішували в усіх головних судах та ставили на багатьох важливих державних паперах. І з часом люди вже звикли присягатися Круком та Книгою, головними фігурами цього герба. (Прим. авт.)

390

Осіннього ранку в Камбрії одна дитина пішла в бабусин садок. У забутому його закуті вона натрапила на будиночок завбільшки з бджолиний вулик, але змайстрований зі стужавілого павутиння та вибілений памороззю. Всередині мереживної хатинки сиділа крихітна істота, яка здавалася то вкрай старою, то однакового віку з дитиною. Ця істота розповіла, що вона — пташина чередниця і вже багато сторіч пасе чикотнів, білобрових дроздів та омелюхів у цій частині Камбрії. Цілу зиму камбрійська дитина гралася з пташиною чередницею, і різниця в зрості їм зовсім не перешкоджала. Точніше кажучи, чередниця зазвичай робилася такого самого зросту, що й дитина, а інколи — зменшувала й себе, і дівчинку, і вони робилися наче дрібні пташки, жучки чи сніжинки. Пташина чередниця познайомила камбрійську дитину з багатьма дивовижними й цікавими істотами; деякі з них мешкали в чудернацьких та дивовижних оселях, навіть у порівнянні з чабановою. (Прим. авт.)

391

Як і більшість заклинань Мартіна Пейла, відновлення й виправлення передбачає використання знаряддя або ключа, спеціально виготовлених для цієї мети. Ключем у такому разі слугує маленький схожий на хрестик предмет із двох тоненьких металевих смужок. Чотири рамена хрестика означають минуле, майбутнє, цілісність (або здоров’я) та недостачу (або недугу). Як згодом повідомить «Новочасний маг», м-р Сеґундус скористався ложкою та шпилькою з несесера леді Поул, які її покоївка зв’язала стрічкою. (Прим. авт.)

392

У казках часто запитують: «Хто на світі найгарніший?» Але насправді жодна магія — ні фейрі, ні людська — не дасть відповіді на таке неточне запитання. (Прим. авт.)

393

С. 800. П’ятнадцяте лютого, сер. День святого Антонія. — День святого Антонія Падуанського — 13 червня, а 15 лютого поминають знайдення його мощей.

394

Святий Антоній Падуанський. Серед його відомих див — захист пастви, якій він проповідував, або служниць, із якими товаришував, від дощу. Також він допомагає людям знаходити загублені речі. (Прим. авт.)

395

Пенло — це назва того місця у Нортумбрії, де вперше Джон Ускґласс і його воїнство фейрі ступили на англійську землю. (Прим. авт.)

396

Три звичні складники традиційного англійського закляття виклику. Гонець віднаходить потрібну особу, шлях веде її до викликальника, а рата (чи просто дар) зобов’язує її прибути. (Прим. авт.)

397

У Домі Тіней в липні 1809 року, в присутності м-ра Сеґундуса, м-ра Ганіфута і Генрі Вудгоупа. (Прим. авт.)

398

«Флорілеґій», «епітома» і «скімер» у цьому випадку — терміни на позначення частин закляття.

У XIII–XIV ст. англійські фейрі полюбляли додавати до своїх магічних заклинань довільні звернення до християнських святих. Християнська доктрина їх спантеличувала, але постаті святих вабили. Фейрі вважали їх могутніми магічними істотами, чиє покровительство видавалося корисним. Ось такі звернення й звалися флорілеґіями (досл. «квітниками»), і фейрі навчали їм своїх панів-християн. Коли в Англії закріпилось протестантство і святих припинили шанувати, флорілеґії виродились у беззмістовну суміш магічних слів та уривків інших заклинань, проте маги все одно ними користалися, сподіваючись на те, що котрийсь та спрацює.

Епітома — це дуже стисла форма закляття, вставлена в інше заклинання з метою його підсилення або розширення. У нашому випадку епітома про збереження й спасіння покликана захистити мага від викликаної ним особи. Скімер (слово родом із північноанглійського діалекту і значить «яскравішати, сяяти») — це дрібка чарівних слів, заклять. Скімер супліки заохочує викликану особу допомогти магу. (Прим. авт.)

399

Остання складова будь-якого хорошого закляття виклику має часовий вимір. Магові необхідно якось означити для викликаної ним особи час, коли та має явитися. В іншому разі (як одного разу переконався Стрейндж) ця особа може з’явитися будь-коли і при цьому вважати, що цілком виконала свої зобов’язання. Згарок свічі — дуже зручний для цього застосунок: маг наказує викликаній особі явитися в ту мить, коли згасне вогонь. (Прим. авт.)

400

Хаос із появою круків та вітру згадано в розповіді про дитину рукавичника з Ньюкасла (див. примітку 1 до розділу 39 [в електронній версії — прим. 251]). (Прим. авт.)

401

С. 815. …бог усіх магів, Тричінайвищий Гермес… — або Гермес Трисмегіст, міфічний давньоєгипетський цар, маг і філософ, якому приписувалися філософські та алхімічні тексти перших століть нашої ери (так званий «герметичний корпус»).

402

С. 820. …гола двонога істота… — В. Шекспір. Король Лір. «Краще б тобі лежати в домовині, як стояти голому супроти цього розлютованого неба. І невже ж оце людина? Придивись-но тільки до нього. Він не завдячує черв’якові шовк, звірові — хутро, вівці — вовну, гірській кішці — мускус. Тут нас троє підроблених, ти — справжня людина. Неприкрашена людина — це ж і є така от злиденна, гола двонога істота» (дія III, сц. IV; пер. М. Рильського).

403

На диво багато королів та князів у Фейрі були людьми за походженням. Джон Ускґласс, Стівен Блек та Алессандро Сімонеллі[456] — тільки троє поміж них. Фейрі зазвичай невиправно ліниві. І хоча вони кохаються на високих званнях, почестях і багатствах, проте гидують братися за тяжку роботу правителя. (Прим. авт.)

404

С. 842. Може, я книга рецептів! Може, я роман! А може, збірка проповідей! — Нагадаємо, що Сюзанна Кларк, донька священника, працюючи над романом, редагувала кулінарні книги для видавництва «Саймон і Шустер».

405

Через багато років мешканці Клану стверджували, що, коли взимку при повному місяці стати навшпиньки біля певного дерева, витягнути шию і глянути проміж гілок іншого дерева, то вдалині можна побачити Ешфейр. У місячному сяйві, серед снігу, дім дуже похмурий, порожній і самотній. З часом, однак, дерева розрослися, і Ешфейр більше ніхто не бачив. (Прим. авт.)

406

У цьому не було нічого незвичного, як свідчить один уривок із «Новочасного мага» (осінь 1812 р.): «Де дім Пейла? А Стоксі? Чому їх ніхто не бачив? Пейлів будинок був у Ворику, відомо навіть, на якій вулиці. Фасад будинку Стоксі був звернутий до Ексетерського собору. Де замок Короля Крука в Ньюкаслі? Усі, хто його бачили, казали, що це найкрасивіша й найпишніша споруда в цілому світі. Але чи бачив його хтось у новітні часи? Ні. Чи є де згадка про те, що його зруйнували? Ні. Він просто зник. Усі ці споруди десь існують, але коли маг кудись вирушає або помирає, вони зникають. Тільки сам чарівник може ввійти в свій дім або вийти з нього. Іншим туди зась». (Прим. авт.)

407

Багато нових магів зверталися до лорда Ліверпуля та міністрів з проханням дозволити їм пошуки Стрейнджа й Норрелла. Деякі джентльмени були такі завбачливі, що додавали переліки необхідного приладдя, як магічного, так і звичайного, сподіваючись, що уряд його забезпечить. Один чоловік із Плімута на ім’я Біч попросив для себе Інніскіллінгський драгунский полк. (Прим. авт.)

408

С. 845. Він має одного сина та трьох доньок — і всі вони маги. — Кларк якось зауважила, що в родини Редрут є прототип. Читачі припустили, що це родина Бронте, тільки зсунута в часі на кілька десятиліть раніше: йоркширський священник Патрик Бронте та його четверо дітей (див. прим. до с. 322 [в електронній версії — прим. 188]). Утім, як було сказано в попередній примітці, й сама Кларк — донька священника.

409

Цей наклеп зводили, аж доки Арабелла Стрейндж не повернулася в Англію на початку червня 1817 року. (Прим. авт.)

410

Чи не кожний новочасний маг відносить себе або до стрейнджитів, або до норреллітів, і єдиний відомий виняток — Джон Чилдермасс власною персоною. Кожного разу, коли в нього про це запитують, він твердить, що до певної міри належить до обох партій. Це ніби стверджувати, що підтримуєш водночас і вігів, і торі, тож ніхто не розуміє, що він має на увазі. (Прим. авт.)

411

Байронового «Манфреда», що його писано в 1816 році. (Прим. авторки.)

412

Якщо вас цікавить, хто ж інші чотири автори та які чотири інші улюблені книжки Кларк — то будь ласка. Письменники: Алан Мур, Чарльз Дікенс, Ніл Ґейман та Джос Відон («й інші сценаристи “Баффі”»). Книжки: «Людина, яка була Четвергом» Г. К. Честертона, «Вартові» Алана Мура, оповідання про Шерлока Голмса та «Довідник найкращих сортів пива» 2004 року («Так багато пива, так мало часу…» — коментує Кларк).

413

Проте першою публікацією Кларк стало інше оповідання — «Двір незрушних годинників» (1996), офіційний fan-fiction зі світу ґейманівського «Сендмена». Впродовж восьми років, до виходу «Стрейнджа і Норрелла», Ґейман не втомлювався повторювати, що Кларк — одна з найталановитіших сучасних авторів фентезі, а якщо ви ще не знаєте, хто вона така… то колись узнаєте.

414

Див. есе Кларк «Жінки й чоловіки; слуги й пани; Англія й англійці»: https:// crookedtimber.org/2005/11/29/women-and-men-servants-and-masters-england-and-the-english/

415

С. 11. Джон Маррі — див. прим. до с. 127 [в електронній версії — прим. 80].

416

С. 63. Леді Бессборо — історична особа: Генріетта Понсонбі, графиня Бессборо, уроджена леді Генріетта Френсес Спенсер (1761–1821). Вона, як, утім, і її чоловік Фредерік Понсонбі, третій граф Бессборо, була відома бурхливим особистим життям.

417

Вважають, що у верхів’ї глоду Мерліна ув’язнила чаклунка Німве. — Згідно з поширенішою версією, Німве (Вівіана, Нініана) ув’язнила його під каменем або в печері, проте й дерево глоду трапляється в кількох прозових версіях XIII ст. та, наприклад, на славетній картині Едварда Берн-Джонса «Зачарування Мерліна» (1874).

418

С. 70. …в одній саутвеллській пивниці… — Саутвелл — невелике місто в Ноттінґемширі.

419

С. 71. Далі Баклер сказав, що, ступивши до шафи, місис Бладворт опиниться у чарівному місці… — Очевидна відсилка до «Хронік Нарнії» К. С. Льюїса — однієї з найулюбленіших книжок Сюзанни Кларк.

420

С. 72. De Generibus Artium Magicarum Anglorum — Про роди мистецтва англійської магії (лат.).

421

…Першого лорда Скарбниці (якого більшість зараз величає на французький манер Прем’єр-міністром). — З початку XVIII століття головою британського кабінету міністрів був перший лорд скарбниці; ця посада приблизно відповідає посаді прем’єр-міністра у Франції, але офіційно очільник кабінету став називатися прем’єром лише у 1905 році.

422

С. 129. …накладом Лонґмана… — Томас Нортон Лонґман (1771–1842), як і Маррі, успадкував видавничу справу свого батька. Його першим грандіозним комерційним успіхом стала купівля прав на підручник англійської граматики у 1799 році; цей напрямок (підручники англійської мови і словники) лишається для видавництва «Лонґман» головним і досі.

423

Томас Бевік (1753–1828) — різьбяр по дереву і гравер на міді, особливо відомий гравюрами із зображеннями тварин і птахів.

424

С. 131. За чотири роки Норрелл і Ласеллз могли похвалитись накладом журналу в понад 13 тис. примірників… — Історично 13 тисяч примірників — максимальний наклад (у 1829 році) «Щоквартального огляду» Маррі.

425

Фамулюс — див. авторську примітку на с. 580 [в електронній версії — прим. 296].

426

С. 184. …Стефана, короля Південної Англії… — Стефан І Блуаський (1092 чи 1096–1154) — король Англії з 1135 року. В нашій історії — звісно, всієї Англії, а не лише Південної.

427

Генрі Лінтот (1703–1758) — англійський видавець, який перебрав батькову справу в 1730 р.

428

С. 247. …Мерлін, напівчоловік-напівдемон, який жив у сьомому столітті… — Образ чародія і пророка Мерліна, сина смертної жінки та інкуба, створив на основі фольклорних джерел Ґальфрид Монмутський в «Історії королів Британії» (див. прим. до с. 57 [в електронній версії — прим. 34]). Оскільки Мерлін був старшим сучасником короля Артура, то мав би жити не в VII, а в V столітті.

429

За словником Семюела Джонсона. — «Словник англійської мови» (1755) письменника і критика Семюела Джонсона — один із найважливіших в британській культурі. Зайве казати, що слова «тавматоман» там немає — принаймні, в нашій версії реальності.

430

С. 313. Той аукціон, що відбувся влітку 1812 року… — Аукціон розпочався 18 травня 1812 року і тривав до 4 липня. Було продано 9353 лоти на загальну суму 23397 фунтів 10 шилінгів 6 пенсів, а найдорожчою книжкою (власне, найдорожчою на тоді в усій історії британської бібліофілії) став згаданий «Декамерон» Вальдарфера: за нього віддали 2260 фунтів.

431

«Rosa et Fons» — «Троянда і фонтан» (лат.).

432

…раніше не відома поема Кретьєна де Труа… — Кретьєн де Труа (бл. 1135 — бл. 1183) — французький поет, автор п’яти романів артурівського циклу.

433

«Exercitatio Magica Nobilissima» — «Досліди найшляхетнішої магії» (лат.).

434

С. 314. Відомий письменник сер Вальтер Скотт був присутній при цьому… — У нашому світі — не був: йому завадила судова сесія в Шотландії, яку він мусив відвідати.

435

С. 318. «Le Temple Foudroyé» (храм, уражений блискавкою) — найвищий аркан у Китайському таро, відповідає «La Maison Dieu» («Башті») в Марсельському таро.

436

С. 363. …Цадкіелем, що повеліває милосердям, і Альрінах, якій підвладні кораблетрощі. — Цадкіель (Задкіїл) — у кабалістичній традиції янгол свободи, щедрот та милосердя; за однією з легенд, саме він зупинив руку Авраама під час жертвоприношення Якова. Альрінах, згідно зі «Словником крилатих висловів» (1870) Ебенезера Кобема Брюера, — демониця, що керує повенями і землетрусами, а також, як і сказано у Кларк, кораблетрощами. Вона згадується вже у працях Аґриппи Неттесгаймського (1486–1535).

437

С. 390. Вільгельм III (1650–1702) — штатгальтер Нідерландів з 1672 року, король Англії (як Вільгельм III) та Шотландії (як Вільгельм II) з 1689 року.

438

Елізабет Крофт (1769–1856) — близька подруга і конфідентка Лоуренса. Її спогади, вперше опубліковані лише 1906 року, містять чимало анекдотів про сеанси портретування видатних осіб.

439

С. 443. Фольфлюрський суд — назва походить, імовірно, від середньоанглійських слів «fol» і«floury» й означає «Божевільноквітковий суд».

440

Блекфраярз («Чорні брати») — домініканський монастир в лондонському Сіті. Після секуляризації монастирів за Генріха VIII став власністю корони; саме в ньому папський легат слухав справу щодо розлучення Генріха VIII з Катериною Арагонською.

441

С. 478. …до балу в герцогині Ричмонд того вечора… — Блискучий бал 15 червня 1815 року, на якому були присутні майже всі вищі офіцери армії Веллінґтона. Його перервало прибуття самого Веллінґтона, який отримав звістку про наступ французів. Пізніше бал зобразили Байрон («Паломництво Чайльд-Гарольда»), Теккерей («Ярмарок суєти») та безліч інших письменників, художників і кінематографістів.

442

С. 518. …король Мерсії Оффа… на власному досвіді переконався, що не варто довіряти вельським сусідам. — Згідно з написаними в X столітті «Анналами Камбрії», Оффа (король Мерсії у 757–796 рр., король Східної Англії у 794–796 роках) принаймні тричі воював із сусідами-валлійцями. Побудований ним Вал проходив — там, де не було природних перепон — від гирла річки Ді на півночі до річки Вай на півдні, тобто майже вздовж усього кордону з Вельсом.

443

С. 523. Коли Стрейндж та Арабелла одружилися, Генрі служив священником у Ґрейс-Адью в Ґлостерширі… — Кларк коротко переказує події свого оповідання «Леді з Ґрейс-Адью», при цьому оминаючи ключові деталі.

444

Ще коли він був дитиною у Фейрі, ші назвали його словом своєї мови, що, наскільки нам відомо, означало «Шпак»… — Читачі роману зауважили: за поширеною, але вже спростованою етимологією, від кельтського слова на позначення шпака (а, як ми уже знаємо, мова фейрі споріднена з кельтською) походить слово «друїд». Втім, інші читачі вважають цю інтерпретацію малоймовірною.

445

За традицією, всі звикли звати його Обероном. — Див. прим. до с. 466 [в електронній версії — прим. 255].

446

С. 584. …одного з великих північних абатств, Фаунтінсу, Риво чи Гертф’ю. — Фаунтінс і Риво — цистерціанські абатства в Йоркширі, наразі це мальовничі руїни.

447

С. 585 Аендорська чарівниця — у Біблії чарівниця, яка на вимогу Саула викликала дух пророка Самуїла (1 Сам. 28: 7-25).

448

С. 606. Лорд Байрон покинув Англію в квітні 1816 року, переслідуваний усе більшими борговими зобов’язаннями, обвинуваченнями в жорстокому ставленні до дружини та чутками про перелюб, учинений із власною сестрою. — Про стосунки Байрона з його однокровною сестрою Авґустою Лі (1783–1851) та дружиною Анною Ізабеллою Мілбенк (1792–1860) судити важко, оскільки всі відомості походять від зацікавлених і упереджених осіб. Утім, інцест, радше за все, мав місце: у 1814 році Авґуста народила доньку, батьком якої вважають Байрона. Шлюб Байрона тривав з січня 1815 до березня 1816 року (фактично — до січня 1816-го, коли дружина поета поїхала до батьків і вже не повернулася).

449

…його наступної поеми («Манфред»)… — Строго кажучи, «Манфред» (опубл. 1817) є поетичною драмою і за формою наслідує «Фауста». За словами Кларк, вона не пам’ятала, що Байрон почав «Манфреда» якраз після того, як — у її світі — зустрівся зі Стрейнджем, і дуже потішилася, коли це з’ясувала. «Це для мене так досконало підходило — і я навіть не мала права на таке сподіватися».

450

С. 641. Рідотто («фоє», «місце зустрічей», іт.) — перше в Європі казино, відкрите 1638 року в крилі венеційського палацу Дондоло; ширше — (венеційське) казино взагалі.

451

Фондамента — набережна (іт.).

452

Див. лист Байрона до Авґусти Лі від 28 жовтня 1816 року. — «Здоров’я моє добре, але час від часу паморочиться в голові й я втрачаю слух… Волосся моє сивіє і не густішає; зуби наче трохи розхитуються, хоча все ще білі й здорові. Можна подумати, що мені шістдесят, а не йде двадцять дев’ятий рік».

453

С. 703. За свідченням лорда Байрона (лист до Джона Маррі від 31 грудня 1816 року)… — В нашій реальності Байрон писав до Маррі 27 грудня 1816 року та 2 січня 1817-го.

454

С. 704. Через п’ять років Байрон помер від застуди в Греції. — Тобто наприкінці 1821 року. В нашому світі Байрон помер 19 квітня 1824 року (у 1821-му він іще жив у Італії).

455

С. 775. …історію про Джона Ускґласса та будника з Уллсвотера… — Це оповідання вперше опубліковано у збірці «Леді з Ґрейс-Адью» (Кларк почала роботу над ним, пишучи останні розділи роману, але тоді ще не знала, чим воно закінчиться).

456

С. 837. Алессандро Сімонеллі — персонаж оповідання Кларк «Містер Сімонеллі, чи Фейрі-вдівець».

Content

Сюзанна Кларк
Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл

Передмова

ТОМ І М-р Норрелл

1 Книгозбірня в Гертф’ю

2 У заїзді «Старої зорі»

3 Камені Йорка

4 Друзі англійської магії

5 Дролайт

6 «Магія — це не респектабельно, сер»

7 Такі нагоди бувають лиш раз

8 Джентльмен із будяковим волоссям

9 Леді Поул

10 Як складно буває прилаштувати мага

11 Брест

12 Дух англійської магії кличе м-ра Норрелла на поміч Британії

13 Маг із Треднідл-стрит

14 Ферма «Розбите серце»

15 «Як почувається леді Поул?»

16 Покинь-Надію

17 Незбагненна з’ява двадцяти п’яти гіней

18 Сер Волтер слухає ради джентльменів різного фаху

19 Клуб досвітніх кавалерів

20 Сумнівний капелюшник

21 Марсельська колода

22 Лицар Жезлів

ТОМ II Джонатан Стрейндж

23 Дім Тіней

24 Інший маг

25 Навчання мага

26 Корона, скіпетр і держава

27 Дружина мага

28 Бібліотека герцога Роксбурґа

29 У господі Жозе Ешторіла

30 Книжка Роберта Файндгелма

31 Сімнадцять мертвих неаполітанців

32 Король

33 Най буде Місяць при очах моїх

34 На краю пустелі

35 Джентльмен із Ноттінґемширу

36 Усі дзеркала світу

37 Cinque Dragownes

38 Зі шпальт «Единбурзького ревю»

39 Двоє магів

40 «Майте певність, такого місця не існує»

41 Стеркросс

42 Стрейндж береться писати книжку

43 Химерна пригода містера Гайда

44 Арабелла

ТОМ III Джон Ускґласс

45 Пролог до «Літопису і чину англійської магії» Джонатана Стрейнджа

46 «Небо говорило до мене…»

47 «Чорний хлоп і синій жевжик — це має щось та значити»

48 Гравюри

49 Нестям і безумство

50 «Літопис і чин англійської магії»

51 Сімейство на ймення Ґрейстіл

52 Стара дама з Каннареджо

53 Маленька мертва сіра мишка

54 Коробочка кольору болю сердечного

55 Другий побачить найдорожчий свій скарб у ворожих руках

56 Чорна вежа

57 Чорні листи

58 Візит Генрі Вудгоупа

59 Левкрокота, Сутінковий вовк

60 Буря і брехня

61 Дерево говорить до каменя; камінь говорить до води

62 Я прибув до них криком, що утяв тишу зимового лісу

63 Перший поховає своє серце у темнім засніженім лісі, та відчуватиме його біль

64 Дві версії леді Поул

65 Попіл, перли, ковдра і поцілунок

66 Джонатан Стрейндж і м-р Норрелл

67 Дерево глоду

68 «Так»

69 Стрейнджити та норрелліти

Подяки

Додаток

Михайло Назаренко Фейрі та джентльмени

Примітки

Зміст

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки