Керстін Ґір. Timeless: Рубінова Книга

Вступ

Присвячується Лосеві, Дельфіну й Сові, що так

вірно товаришили мені під час написання цього

роману, а також маленькому червоному двоповерховому

автобусу, який вчасно зробив мене щасливою.

Лондон, Гайд-парк,

8 квітня 1912 року

Вона впала на коліна й розридалася, він розглянувся навкруги. Як він і припускав, у цей час доби в парку не було ні живої душі. Мода на бігання підтюпцем зайде ще не скоро, а для волоцюг, які ночують на лавках, накрившись хіба що газетами, наразі занадто холодно.

Він дбайливо загорнув хронограф у хустку і запхав його у рюкзак.

Вона сіла навпочіпки на килимі крокусів, які мало-помалу відцвітали під деревами на північному березі Змійовика[1]. Плечі її здригалися, а хлипання нагадувало відчайдушний стогін пораненої тварини. Йому несила було це терпіти. Але зі свого особистого досвіду він знав, що краще дати їй спокій, тож просто сів поруч з нею у вологу від роси траву, подивився на озерне плесо і заходився чекати. Він чекав, доки ослабне її біль, який, мабуть, ніколи її вже не залишить.

Йому було так само погано, як і їй, але він намагався опанувати себе. Нащо їй клопотатися ще й ним?!

— Паперові носові хусточки вже винайшли? — схлипнула вона нарешті, повертаючи до нього залите сльозами обличчя.

— Не маю найменшого уявлення, — відказав він. — Але можу запропонувати тобі справжнісіньку батистову хусточку з монограмою.

— «Ґ. М.». Певно, поцупив її у Ґрейс?

— Вона сама мені її дала. Можеш усю її обслинити, принцесо.

Криво усміхнувшись, вона повернула йому хустку.

— Тепер вона ні на що не здасться. Шкода.

— Та чого там! Цими часами, напевно, таке розвішують на сонці й потім знову використовують, — відказав він. — Головне, що ти виплакалася.

Вона знову зайшлася сльозами.

— Не треба було кидати її напризволяще. Ми їй потрібні! Ми не знаємо, чи спрацює наш блеф, і шансів про це дізнатися у нас немає, ані однісінького!

Її слова вжалили його.

— Якби ми загинули, то ще менше б їй прислужилися.

— Якби могли сховатися разом із нею, десь за кордоном, під чужими іменами, поки вона як слід не підросла…

Він перервав її, різко похитавши головою.

— Вони б знайшли нас усюди, ми говорили про це вже тисячу разів. Ми не кинули її напризволяще, ми вчинили якнайкраще: завдяки нам вона житиме безпечно. Принаймні найближчі шістнадцять років.

Якийсь час вона мовчала. Десь ген-ген іржав кінь, а з Вест-Керрідж-драйв[2] долинали голоси, хоча добиралося до півночі.

— Знаю, що правда твоя, — сказала вона нарешті. — Просто дуже боляче розуміти, що ми ніколи її не побачимо. — Вона втерла рукою заплакані очі. — Але принаймні ми не нудьгуватимемо. Рано чи пізно вони вистежать нас і нацькують на нас Вартових. Він не відмовиться без боротьби ні від хронографа, ні від своїх планів.

Він посміхнувся, розгледівши в її очах відблиск спраги пригод, і зрозумів, що криза тимчасово минулася.

— Можливо, ми виявилися таки хитрішими, і друга штука не працюватиме.

Тоді він сів на лід.

— Атож, було б незле. Але навіть якщо ні, то ми єдині, хто може перекреслити його плани.

— Уже тільки через це ми вчинили правильно. — Він підвівся й обтрусив із джинсів грязюку. — Ходімо! Ця клята трава мокра, ти геть не пильнуєшся.

Вона дозволила йому підняти себе й поцілувати.

— Що ми тепер робитимемо? Шукатимемо, куди сховати хронограф?

Вона нерішуче глянула в бік моста, що відділяє Гайд-парк од Кенсинґтонських садів.

— Авжеж. Але спочатку запустимо руку в кубушку Вартових і запасемося грошима. Тоді можна буде сісти в потяг до Саутгемптона. Звідти в середу в своє перше плавання виходить «Титанік».

Вона розсміялася.

— То ось що означало це твоє «пильнуватися»! Але я за.

Він був такий щасливий, що вона знову може сміятися, і зараз же поцілував її.

— Я, власне, подумав… Ти ж знаєш, що капітани в чистому морі мають право брати шлюб, еге ж, принцесо?

— Хочеш зі мною пошлюбитися? На «Титаніку»? Що тобі в голову зайшло?

— Це було б вельми романтично!

— Крім айсберга. — Вона притулилася головою до його грудей і сховала обличчя в його куртці. — Я тебе так кохаю! — пробурмотіла вона.

— Вийдеш за мене заміж?

— Звісно, — відказала вона, не підводячи обличчя від куртки. — Але тільки в тому разі, якщо ми зійдемо з корабля щонайпізніше у Квінстауні.

— Ти готова до наступної пригоди, принцесо?

— Готова, якщо ти готовий, — мовила вона тихо.

Розділ перший

Неконтрольоване переміщення в часі дається взнаки, як правило, за кілька хвилин, годин і навіть днів до самого переміщення. Проявляється у вигляді запамороки, відчуття тяжкості в животі і/або ногах. Чимало носіїв гена повідомляють також про мігренеподібні головні болі. Перше переміщення в часі — воно зветься ще ініціаційним стрибком — відбувається між 16-м і 17-м роками життя носія гена.

Із «Хронік Вартових»,

Том 2, Загальні закономірності

Уперше це трапилося зі мною в понеділок в обід у шкільній їдальні. Якоїсь миті в моєму животі було таке відчуття, як буває, коли, сягнувши вершка котроїсь з американських гірок, стрімголов летиш униз. Це тривало всього дві секунди, але цього вистачило, щоб ціла тарілка картопляного пюре з підливкою хлюпнула мені просто на шкільну форму. Столове приладдя попадало додолу, я насилу змогла втримати тарілку.

— Все одно пюре смакувало так, ніби його зібрали з підлоги, — зауважила моя подруга Леслі. Я заходилася прибирати «неподобство», а всі інші, звісно, витріщилися на мене. — Як хочеш, то можеш вивернути на свою блузку ще й мою порцію.

— Та ні, дякую.

На щастя, шкільна блузка Сент-Леннокса не знати чому нагадувала кольором пюре, хоч пляма і муляла очі. Я застебнула поверх неї темно-синю куртку на всі ґудзики, і вона сховалася.

— Ну що, крихітка Ґвенні знову пустує за їжею? — кинула Синтія Дейл. — Тільки не сідай поруч зі мною, ти, плямкало.

— Ніби це я сама вирішила поряд із тобою сісти, Син! — зауважила я.

На жаль, такі невеличкі казуси на шкільних обідах зі мною не в дивовижу. Он лише на тому тижні зелене желе вистрибнуло в мене з алюмінієвої формочки і брьохнулося просто у спагеті карбонара якогось п'ятикласника за два метри від мене. За тиждень до цього я вивернула вишневий сік, і всі за столом в одну мить «підхопили кір». А скільки разів я вимазувала дурнувату краватку, яку заведено було носити до шкільної форми, у соус, сік або молоко — вже й не перелічити.

Ось тільки в мене при цьому ніколи не паморочилось у голові.

Але, можливо, це мені просто здалося. Останнім часом у нас удома тільки й мови було, що про запаморочення.

Щоправда, йшлося не про мене, а про мою кузинку Шарлотту: гарна й бездоганна, як завжди, вона сиділа біля Синтії й підгрібала ложкою своє картопляне пюре.

Уся сім'я чекала, коли ж замакітриться світ Шарлотті. Якогось дня леді Аріста — моя бабуся — кожні десять хвилин питала її, чи не відчуває вона, бува, щось таке. А в паузах між цими питаннями моя тітка Ґленда, мати Шарлотта, примудрялася вставляти свої п'ять копійок.

І щоразу, коли Шарлотта кидала «ні», леді Аріста зціплювала зуби й тітка Ґленда зітхала. Іноді навпаки.

Решта — моя мама, моя сестра Кароліна, мій брат Нік і двоюрідна бабуся Медді (яку ми в колі сім'ї називали тіткою) — пускали очі під лоба. Звичайно, цікаво було мати когось із геном мандрів у часі в родині, але з роками інтерес якось тьмянів. Іноді нас просто дратував танок, який водили навколо Шарлотта. А вона зазвичай ховала свої почуття за таємничою посмішкою Мони Лізи. На її місці я б теж не знала, радіти мені чи дратуватися через брак запаморочень. Авжеж, щиро кажучи, я б, напевно, раділа. Вдачу я мала радше боязку і до того ж любила спокій.

— До цього дійде, як не тепер, так у четвер, — торочила щодня леді Аріста. — І тоді ми повинні бути готові.

До цього і справді дійшло, по обіді, на уроці історії в містера Вітмена. З їдальні я вийшла голодна, бо ж на додачу до всього іншого у своєму десерті — аґрусовому компоті з ванільним пудингом — виявила чорну волосину і не могла втямити, чи моя вона, чи, може, впала з голови помічниці на кухні. Хай там як, однак апетит як корова язиком злизала.

Містер Вітмен повернув нам зошити з оцінками: минулого тижня ми писали контрольну з історії.

— Видно, що підготувалися ви добре. Особливо Шарлотта — п'ятірка з плюсом.

Шарлотта відгорнула з лоба шовковисте руде пасмо і сказала «Ох», наче такий результат став для неї сюрпризом. При цьому з усіх предметів вона завжди мала найкращі оцінки.

Але цього разу й ми з Леслі теж могли бути задоволені. У нас обох було по п'ятірці з мінусом, хоча наша «хороша підготовка» полягала в перегляді стрічок про Єлизавету[3] з участю Кейт Бланшетт на DVD під чипси з морозивом. Правду кажучи, на уроках містера Вітмена ми були уважні; щодо решти предметів — тут справа стояла не так добре.

Просто свої уроки він проводив так цікаво, що можна було мимоволі заслухатися. Містер Вітмен і сам був теж вельми цікавий. Більшість дівчат була або потайки, або явно в нього закохана. Як і місіс Каунтер, наша вчителька географії. Варто було містерові Вітмену її поминути, як вона шарілася. Утім, і вигляд історик мав збіса добрий: у цьому всі співали в один голос. Себто всі, крім Леслі. Їй здавалося, що він схожий на якесь білченя з мультика.

— Щоразу, коли він дивиться на мене своїми великими карими очима, так і хочеться дати йому горіх. — Леслі навіть дійшла до того, що почала прозивати прудких білочок у парку не білками, а «містерами Вітменами». Не знати чому ці дурощі вчепилися й до мене, і з часом я й сама, зауваживши десь поряд білочку, кидала: «От, глянь-но, онде товстенький, маленький містер Вітмен, який любчик!»

Через ці його білячі риси ми з Леслі були єдиними дівчатами в класі, які не захоплювалися містером Вітменом. І хоча я весь час намагалася (перш за все тому, що всі хлопці нашого класу дитинилися), проте нічого не виходило — порівняння з білченям стриміли цвяхом у моїй голові. А хіба хто може мати романтичні почуття до білченяти!

Синтія пустила чутку, що, навчаючись в університеті, містер Вітмен підробляв моделлю. Щоб вивести його на чисту воду, вона вирізала з якогось глянцевого журналу рекламну сторінку, на якій якийсь чоловік, що трохи нагадував містера Вітмена, намилюється гелем для душу.

Щоправда, крім Синтії ніхто не вірив, що містер Вітмен — це душо-гельний чоловік. У того-бо була ямочка на підборідді, а в містера Вітмена — ні.

Хлопчикам із нашого класу містер Вітмен не здавався таким уже шалапутом. Ґордон Ґельдерман його взагалі терпіти не міг. Перш ніж містер Вітмен з'явився у нашій школі, всі дівчатка з класу були закохані в Ґордона. Мушу визнати, і я теж, але мені тоді було одинадцять, а Ґордон чомусь припадав до серця. Зараз, у шістнадцять, я ставилась до нього як до звичайнісінького баняка. І ось уже два роки в нього ламався голос. До того ж, скільки б він не пищав і не гарчав, все одно постійно примудрявся плести нісенітниці.

Діставши одиницю за контрольну з історії, Ґордон страшенно знервувався.

— Це дискримінація, містере Вітмен. Я заслужив щонайменше четвірку. Ви не можете ставити мені погані оцінки тільки тому, що я хлопець!

Містер Вітмен забрав у Ґордона його зошит і перегорнув сторінку.

— «Єлизавета була така жабера, що ніяк не могла знайти собі чоловіка. Через це всі навколо називали її „бридкою правичкою“», — прочитав він.

Клас захихикав.

— Ну і що? Це ж правда, — став дибки Ґордон. — У неї були злющі очі, стиснуті губи і шмурняча зачіска.

Свого часу нам довелося ґрунтовно вивчити портрети Тюдорів у Національній портретній галереї — і справді, Єлизавета на картинах була схожа на Кейт Бланшетт, як свиня на коня. Але, по-перше, можливо, тими часами тонкі губи й великі носи були писком моди, а по-друге, «прикид» у неї був просто шикарний. А по-третє, хай у Єлизавети й не було чоловіка, проте вона знай крутила романи — приміром, з сером… як там його звали? У фільмі його грав Клайв Овен[4].

— Вона сама себе називала королевою-правичкою, — зауважив на Ґордонові слова містер Вітмен, — бо… — Він раптом перервався. — Тобі недобре, Шарлотто? Голова болить?

Усі обернулися до Шарлотти. Вона трималася руками за голову.

— Просто щось… стало млосно, — мовила вона і глянула на мене. — Голова йде обертом.

Я затамувала подих. Ну ось, почалося. Бабуся буде в захваті. А тітка Ґленда — і поготів!

— О, клас! — прошепотіла Леслі поруч зі мною. — Тепер вона стане прозорою?

Хоча леді Аріста змалечку втовкмачувала нам, що нам жодним чином не слід обговорювати те, що діється в нашій родині, зі сторонніми людьми, я вирішила проігнорувати цю заборону для Леслі. Зрештою, вона ж найкраща моя подруга, а кращим подругам нема чого ховати одна від одної.

У Шарлотти вперше, відколи я її пам'ятаю (тобто практично все життя), був майже безпорадний вигляд. Але натомість я знала, що треба робити. Тітка Гленда частенько вбивала це мені в голову.

— Я відведу Шарлотту додому, — сказала я містерові Вітмену й підвелась. — Якщо ви не проти.

Містер Вітмен не зводив очей із Шарлотти.

— Як на мене, гарна ідея, Ґвендолін, — сказав він. — Одужуй, Шарлотто.

— Дякую, — відказала Шарлотта. Дорогою до дверей вона трохи заточилася. — Ти йдеш, Ґвенні?

Я поквапилася підтримати її під руку. Вперше в присутності Шарлотти я бодай трохи заважила у власних очах. Це було гарне почуття — задля різноманіття виявитися їй потрібною.

— Неодмінно набери мене і все розкажи, — шепнула слідом нам Леслі.

За дверима безпорадність Шарлотти де й поділася. Вона навіть мала намір забрати речі зі своєї шафки!

Але я міцно тримала її за рукав.

— Облиш це, Лотто! Нам треба якнайшвидше потрапити додому. Леді Аріста сказала…

— Воно знову пройшло, — пояснила Шарлотта.

— Ну то й що? Все одно це може статися будь-якої миті. — Шарлотта дозволила повести себе в інший бік. — Де моя крейдочка? — На ходу я нишпорила в кишені своєї куртки. — Ага, ось вона. А ось і мобільник. Мені зателефонувати додому? Тобі не страшно? Ох, дурне питання, вибач. Я хвилююся.

— Дарма. Ні, мені не страшно.

Я скоса глянула на неї, щоб перевірити, чи каже вона правду. Шарлотта посміхалася своєю зарозумілою посмішкою Мони Лізи, що й не збагнеш, що ж вона відчуває насправді.

— Мені зателефонувати додому?

— І що це дасть? — відповіла Шарлотта питанням на питання.

— Я просто думала…

— Давай краще думатиму я, — перервала вона мене.

Збігаючи удвох кам'яними східцями, ми поминули нішу, в якій завжди сидів Джеймс. Угледівши нас, він миттю підвівся, але я йому тільки посміхнулася. Проблема Джеймса полягала в тому, що його не бачив і не чув ніхто, крім мене.

Джеймсом звали привида. Тож я не наважувалася розмовляти з ним при чужих. Тільки для Леслі я зробила виняток. Вона ні на секунду не засумнівалася в тому, що Джеймс існує. Леслі вірила мені беззастережно, і саме тому, між іншим, вона й була моєю найкращою подругою. Леслі страшенно шкодувала, що не може бачити й чути Джеймса.

Натомість мене це неабияк тішило, бо ж перше, що сказав Джеймс, уздрівши Леслі, було: «Ой леле! У бідолашки більше ластовиння, ніж зірок на небі! Якщо вона негайно не почне втирати лосьйон для відбілювання, то ніколи не знайде собі пару!»

— Спитай його, чи не закопав він, бува, де-небудь скарб, — бовкнула Леслі, щойно я їх познайомила.

Як на те, скарбу Джеймс ніде не закопував. Мало того, він образився, що Леслі приверзлося, ніби він на таке здатен. А ще Джеймс щоразу надувався, як індик, коли я вдавала, що не помічаю його. Взагалі образитись йому було — як дурному з гори бігти.

— Він прозорий? — поцікавилася Леслі, стрівши його вперше. — Чи чорно-білий?

Ні, зовні Джеймс був, власне кажучи, ні з лиця, ні з росту. Хіба що лахи теліпалися.

— Ти можеш бачити крізь нього?

— Не знаю, ніколи не пробувала.

— То спробуй зараз, — запропонувала Леслі.

Але Джеймс заприндився: про те, щоб дивитися крізь нього, годі було й думати.

— Що значить «привид»? — обурився він. — Джеймс Оґаст Переґрін Пімплботтом, спадкоємець чотирнадцятого графа Гардсдейла, не дасть нікому себе паплюжити, хай навіть ідеться про маленьке дівча.

Як і багато інших привидів, він не хотів визнати, що вже ніяка не людина. До того ж Джеймс не міг згадати, що помер. Одне одного ми знали вже п'ять років, з мого найпершого дня у середній школі Сент-Леннокса, але Джеймсові здавалося, що спливло всього кілька днів, відколи він у клубі зі своїми друзями грав у карти і перетирав язиком коней, мушки й перуки (він носив і те, й інше — і мушки, і перуку, проте виглядав у них краще, ніж можна собі уявити). А те, що я за час нашого знайомства на двадцять сантиметрів виросла, в мене налилися груди і на зубах з'явилися брекети, а тоді брекети зникли, — це він уперто легковажив. Як і ту обставину, що міський палац його татуся давно перетворився на приватну школу з водогоном, електрикою і центральним опаленням. Єдине, що він коли-не-коли зауважував, була довжина спідниць нашої шкільної форми. Очевидно, побачити жіночі литки й кісточки в його час щастило рідко.

— Не надто чемно з боку пані не привітати пана вищого рангу, міс Ґвендолін, — закричав він цього разу, як завжди, ображений тим, що я недоділила йому уваги.

— Даруй, але нам ніколи, — відказала я.

— Якщо можна вам чимось прислужитися, то я готовий до ваших послуг, — Джеймс причепурив мереживо на вилозі рукава.

— Ні, дуже дякую. Нам треба якнайшвидше потрапити додому. — Наче Джеймс міг чимось прислужитися! Він не міг навіть відчинити двері. — Лотті недобре.

— Ох, мені дуже шкода, — відгукнувся Джеймс, який мав симпатію до Шарлотти. На противагу «веснянкуватій без манер», як він зазвичай називав Леслі, Шарлотту тогосвітній шляхтич вважав «чарівною, сповненою чудесної принади». Ось і сьогодні він сипав улесливі компліменти. — Будь ласка, передай їй мої найкращі побажання. І скажи, що вона сьогодні знову гожа, як весна Божа. Трохи бліда, але чарівна, як ельф.

— Я їй передам.

— Припини розмовляти зі своїм уявним другом, — буркнула Шарлотта. — Інакше коли-небудь потрапиш у божевільню.

Ні, нічого я їй не передаватиму. Вона й без того дметься, як жаба проти вола.

— Джеймс не уявний, він невидимий. Це велика різниця!

— Ну, як собі знаєш, — відповіла Шарлотта. Вони з тіткою Ґлендою вважали, що я вигадала і Джеймса, й інших привидів, щоб пишнитися. Я шкодувала, що колись розповіла їм про це. Звичайно, тоді я була маленькою і навряд чи могла мовчати про горгулій[5], які оживають перед очима на причілках будівель і корчать мені всякі міни. Горгульї були кумедні, проте існували й інші привиди, темні й страшні, яких я боялася. На те, аби зрозуміти, що привиди нікому не зашкодять, мені знадобилося років зо два. Привиди можуть хіба що завдати страху.

Але не Джеймс. Він би й мухи не зачепив.

— На думку Леслі, добре, що Джеймс «зіграв у скриню» молодим. З прізвищем Пімплботтом[6] він навряд чи зміг би знайти собі дружину, — сказала я, попередньо переконавшись, що Джеймс мене не чує. — Я маю на увазі, що ніхто б самохіть не пристав на те, щоб його звали «вугрястою дупою»! — Шарлотта пустила очі під лоба. — Правда, він симпатичний, — правила я. — І якщо йому вірити, грошей у нього — свині не їдять. Хіба що його звичка постійно підносити до носа напарфумовану мереживну хустинку — якась негідна для чоловіка штука.

— Ой, та крім тебе ніхто ним і не помилується.

Атож, я теж так вважала.

— І як нерозумно, що ти за межами сім'ї говориш про свої дивацтва, — докинула Шарлотта.

Це був знову її типовий укол знишка. Він мав мені дошкулити і, на жаль, таки дошкулив.

— Ніяка я не дивакувата!

— Ні, дивакувата.

— І це говориш ти — та, хто має ген?

— Хай там як, а я не патякаю скрізь казна-що, — зауважила Шарлотта. — А ти точно як тітонька Медді. Вона розповідає про свої привиддя навіть молочнику.

— Ти грубіянка!

— А ти наївна.

Отак, перелаюючись між собою, ми перетнули вестибюль, пробігли повз скляну комірку нашого завгоспа і вискочили на вулицю. Було вітряно, а глянувши на небо, можна було подумати, що ось-ось захлюпає дощ. Я пошкодувала, що ми не прихопили свої речі з шафок. Плащ би зараз не завадив.

— Вибач, що порівняла тебе з тітонькою Медді, — сказала Шарлотта дещо зніяковіло. — Якась я таки знервована.

Я була вражена. Зазвичай вона не вибачається.

— Можу зрозуміти, — пробелькотіла я. Вона повинна відчути, що я ціную її вибачення. Насправді про розуміння не було й мови. Я б на її місці просто трусилася від страху. Я і сама була знервована, але так нервуються, коли попереду візит до стоматолога. — Крім того, я люблю тітоньку Медді. — Так справді й було. Тітонька Медді була, можливо, трохи балакуча і мала звичай повторювати все по чотири рази, але мені це подобалося в тисячу разів більше, ніж таємничаметушня інших. Окрім того, тітонька Медді щедро частувала нас лимонними льодяниками. Втім, Шарлотту льодяники, звісно, не обходили.

Ми перетнули вулицю і хутко подріботіли тротуаром.

— Не треба на мене так витріщатися, — мовила Шарлотта. — Ти помітиш, якщо я зникну. Тоді ти намалюєш своєю крейдкою цей дурнуватий хрест і побіжиш додому. Але нічого не станеться, принаймні сьогодні.

— Але ти ж не можеш знати. Тобі цікаво, куди ти потрапиш? Я маю на увазі, в яку добу?

— Звісно, — відрубала Шарлотта.

— Сподіваюся, не у Велику пожежу 1664-го року.

— Велика лондонська пожежа сталася 1666-го[7], — заперечила Шарлотта. — Запам'ятати дуже легко. Крім того, ця частина міста була тоді ще не забудована, тож палати тут не було чому.

Я вже говорила, що Шарлотту частенько прозивали «Скиглійкою» і «Вихвалякою»?

Але я не вгавала. Напевно, це було не надто шляхетно, але мені хотілося бодай на кілька секунд стерти з її обличчя цю дурну посмішку.

— Наша шкільна форма горітиме, як солома, — продовжувала я.

— Я б знала, що робити, — коротко відповіла Шарлотта, посміхаючись своїм звичаєм.

Я не могла не захопитися її спокоєм. Мені було лячно від самої думки про те, що я можу раптом опинитися в минулому.

Хай у якій добі. Бо ж колись у будь-яку добу було жахливо. Раз по раз вибухали війни, а як не війни, то віспа з чумою. А ще варто було кинути бодай слово не до ладу, щоб тебе спалили як відьму. Крім того, замість туалетів — вигрібні ями, у людей — блохи, а вранці жителі виливають усе зі своїх нічних горщиків через вікно просто на вулицю, дарма що там саме хтось іде.

Шарлотту ціле її життя готували до того, що вона повинна вміти орієнтуватися в минулому. Їй ніколи було гратися, товаришувати, ходити на шопінг, у кіно або гуляти з хлопчиками. Натомість її вчили танцювати, фехтувати, їздити верхи, балакати всілякими мовами, а ще втовкмачували історію. Крім того, починаючи з минулого року вона щосереди по обіді їхала з леді Арієтою і тіткою Ґлендою і поверталася лише пізно ввечері. Вони називали це «уроками містерій». Щоправда, ніхто не волів розказувати, що то були за містерії, а найменше — сама Шарлотта.

«Це таємниця». Імовірно, це було перше речення, що його Шарлотта навчилася швидко вимовляти. А слідом за ним прозвучало: «Не до вас річ».

Леслі вважала, що таємниць у нашій родині, вочевидь, більше, ніж у Секретній Службі й МІ-6[8] разом. Певно, так воно й було.

Зазвичай після школи ми їхали додому на автобусі. На восьмому до Берклі-сквер, а там уже й до будинку рукою докинути. Сьогодні ж ми всі чотири зупинки бігли пішки, як загадала тітка Ґленда. Цілу дорогу я тримала напоготові крейдочку, але Шарлотта весь шлях пробігла поруч зі мною і нікуди не зникла.

Коли ми добулися сходів у нашому будинку, я була майже розчарована. Бо ж тут моя участь в історії закінчувалася. З цього моменту стерно влади переходило до моєї бабусі.

Я смикнула Шарлотту за рукав.

— Дивись! Онде знову чоловік у чорному!

— То й що? — Шарлотта навіть не озирнулася.

Незнайомець у чорному стояв біля входу в будинок номер 18. Вбраний він був, як зазвичай, у чорний макінтош; чорний капелюх насунув на очі. Мені здавалося, що це привид, але я помітила, що мої брат із сестрою і Леслі теж його бачать.

Він уже кілька місяців спостерігав за нашим будинком, і то цілісінький день. Можливо, це були різні чоловіки, які змінювали один одного, схожі між собою як викапані. Ми сперечалися, хто вони такі — підступні зламувачі, приватні детективи або чаклуни. В останньому була переконана моя сестра Кароліна. Їй було дев'ять років, і вона обожнювала історії про злих чаклунів і добрих фей. Моєму братові Ніку було дванадцять, і він вважав історії з чаклунами і феями дурними, а тому гадав, що чорні чоловіки — це підступні зламувачі. Ми з Леслі були за приватних детективів.

Якщо ми переходили на той бік вулиці, щоб подивитися на чоловіка в чорному поблизу, він або зникав у нетрях будинку, або стрибав у припаркований біля тротуару чорний «бентлі» та їхав геть.

— Це чарівний автомобіль, — запевняла Кароліна. — Коли на нього ніхто не дивиться, він перетворюється на ворона. А чарівник перетворюється на крихітного чоловічка, сідає верхи на ворона і злітає на ньому в небо!

Нік про всяк випадок записав номер «бентлі».

— А після зламу вони напевно перефарбують машину і прикрутять нові номери, — стверджував він.

А дорослі вдавали, що вони не бачать нічого підозрілого в цілодобовому спостереженні за будинком. Як, власне, і Шарлотта.

— Ну що ви причепилися до бідолахи? Він просто курить, та й годі!

— Ну звичайно! — Я вже радше повірю у версію із зачаклованим вороном.

Пішов дощ — добре, що не раніше.

— Але в тебе хоч голова йде обертом? — запитала я, поки ми чекали на ґанку, щоб нам відчинили двері: ключів од будинку в нас не було.

— Та не метушися ти так, — відказала Шарлотта. — Це станеться, коли має статися.

Двері відчинив містер Бернард. Леслі вважала, що містер Бернард — це наш дворецький, і це однозначно доводить, що ми багаті, майже як королева або Мадонна. Я достоту не знала, ким або чим був містер Бернард. Для моєї мами він був «бабусиною правою рукою», сама ж бабуся називала його «старовинним другом сім'ї». А для мене, Кароліни й Ніка він був просто «зловісним служителем леді Арісти».

Побачивши нас, він запитально підняв брови.

— Вітаю вас, містере Бернард, — сказала я. — Бридка погода, еге ж?

— Ще й яка бридка. — Гачкуватим носом і карими очима, що ховалися за круглими обідками золотих окулярів, містер Бернард увесь час нагадував мені сову, а точніше, якогось пугача. — Виходячи з дому, слід неодмінно вдягати плащ.

— Гм, справді, краще вдягати, — відповіла я.

— Де леді Аріста? — запитала Шарлотта. Вона щоразу трималася з містером Бернардом не надто ґречно. Напевно, тому, що на відміну від нас вона ніколи не схилялася побожно перед ним — ще змалку. Хай він і мав талант — він-таки викликав повагу! — виникати нізвідки в будь-якому місці будинку й пересуватися при цьому безшумно, наче кіт. Здавалося, ніщо й ніколи не може сховатися від його всевидющого ока і постійної присутності.

Містер Бернард жив у нас удома ще до мого народження, і моя мама говорила, що він жив тут і тоді, коли вона сама під стіл пішки ходила. Тим-то містер Бернард був, напевно, таких само похилих літ, як і леді Аріста, навіть якщо він на стільки й не виглядав. Він жив у покоях на третьому поверсі, куди з другого поверху вели окремі сходи й коридор. У цей коридор нам заборонено було навіть заходити. Мій брат запевняв, що містер Бернард обладнав його люками і таким іншим, щоб затримати непроханих гостей. Одначе довести цього він не міг — ніхто з нас ще жодного разу не наважився сунути носа в цей коридор.

«У містера Бернарда повинен бути свій приватний простір», — говорила часто леді Аріста.

«Так-так, — відказувала на це мама. — А хіба нам він не потрібен?»

Але промовляла вона це так тихо, що леді Аріста не чула.

— Ваша бабуся в музичному салоні, — пояснив Шарлотті містер Бернард.

— Дякуємо. — Шарлотта залишила нас біля входу і побігла сходами нагору. Музичний салон був розташований на другому поверсі, і ніхто не знав, чому він так називається. Бо там навіть піаніно не було.

Музичний салон був улюбленою кімнатою тітоньки Медді й леді Арісти. Там було чути фіалкові парфуми і дим сигареток леді Арісти. Провітрювали салон вряди-годи — якщо там засидітися, можна було й зомліти.

Містер Бернард замкнув вхідні двері. Я скинула одним оком на незнайомця в чорному. Він досі був там. Мені привиділося чи він і справді махнув рукою, немов вітаючи? Містера Бернарда чи, можливо, навіть мене?

Двері зачинились, але рушити логічним ланцюжком далі я не змогла, бо в животі знову виникло почуття, наче я лечу вниз із американських гірок. Голова мені пішла обертом. Коліна підігнулись, і довелося вхопитися за стіну, щоб не впасти.

Наступної миті все знову минулося.

Серце шалено калатало. Щось зі мною було не так. За дві з половиною години мені двічі паморочилося в голові, причому ніяких американських гірок не було й близько.

Хіба що… ет, дурниця! Напевно, я просто занадто швидко росту. Або у мене… гм? Пухлина мозку? А може, звичайний голод.

Так, річ саме в цьому. Я ж від сніданку нічого не їла, бо ж обід приземлився на мою блузку. Я з полегшенням перевела подих — і тільки тоді помітила, що совині очі містера Бернарда уважно за мною спостерігають.

— Гоп-ля, — мовив він трохи запізно.

Я відчула, що наливаюся жаром.

— Ну, я вже йду… робити домашнє завдання, — пробурмотіла я.

Містер Бернард кивнув із байдужим виглядом. Але, піднімаючись сходами, я відчувала, як він свердлить очима мені спину.

Розділ другий

З «Анналів Вартових»,

10 жовтня 1994 року

Я щойно повернувся з Дарема, де навідувався до найменшої доньки лорда Монтроза Ґрейс Шеферд, яка позавчора ні з того ні з сього народила дочку. Усі ми страшенно раді тому, що з'явилася на світ

Ґвендолін Софі Елізабет Шеферд, 2460 г, 52 см.

Мати й дитина почуваються добре. Щиро вітаємо нашого Великого Магістра з п'ятим онуком.

Звіт: Томас Джордж, Внутрішнє Коло.

Леслі називала наш будинок «розкішним палацом»: адже в ньому стільки було кімнат, картин, дерев'яних панелей і антикваріату! Вона гадала, що в нашому будинку за будь-якою стіною ховається потайний хід, а в будь-якій шафі — потайна шухляда. Коли ми були молодші, то, щойно вона приходила, вирушали в дослідницьку мандрівку будинком. Звичайно, нам було категорично заборонено пхати носа в усі кутки, але це робило наші пошуки ще цікавішими. Ми вигадували дедалі витонченіші стратегії, щоб нас не зловили на гарячому. За час пошуків ми справді знайшли кілька потайних скриньок і навіть одні потайні двері. Містилися вони на сходовій клітці за картиною, на якій олійною фарбою був намальований якийсь гладкий бородань, що тримав у руці оголену шпагу, верхи на коні.

Якщо вірити тітоньці Медді, непривітний чоловік на картині був мій двоюрідний прапрапрапрапрадідусь Г'ю, а його руда кобила звалася Сита Енні. Хоча хід за картиною був завдовжки всього кілька сходинок і вів до однієї з ванних кімнат, але це був таки таємний хід.

— Щастить же тобі, що тут живеш! — знай повторювала Леслі. Натомість я вважала, що щасливиця якраз вона. Леслі з батьками й кудлатим псом на ім'я Берті жила у звичайнісінькому будинку в північному Кенсинґтоні. Там не було таємниць, зловісних службовців або ж прикрих родичів.

Колись і ми жили в такому будинку — мої мама, тато, брат, сестра і я. Ми жили тоді в Даремі, що в Північній Англії. Але потім, коли сестрі було всього півроку, батько помер і мама переїхала з нами в Лондон. Напевно, вона почувалася самотньою, а може, було обмаль грошей.

А в цьому будинку мама виросла — разом із сестрою Ґлендою і братом Гаррі. Дядько Гаррі єдиний з усіх жив зараз не в Лондоні, а в Ґлочестерширі вдвох зі своєю дружиною.

Спочатку цей будинок теж здавався мені палацом, достоту як і Леслі. Але коли палац доводиться ділити з великою родиною, то з часом він обов'язково маліє. Тим паче що тут була ціла купа зайвих приміщень — узяти хоча б бальну залу на першому поверсі, що витягнулася на всю довжину будинку.

У такій залі було б класно кататися на скейті, але нам це було суворо заборонено. Зала була розкішна — високі вікна, ліпнина на стелі, люстри, — але за весь той час, що ми мешкали в цьому будинку, тут не влаштували жодного балу, свята або вечірки.

Єдине, на що надавалася бальна зала, — це Шарлоттині уроки фехтування і танців. Тому оркестрова яма, на яку можна було потрапити східцями з вестибюля, існувала тут для меблів. Хіба що Кароліна з подружками, граючи у піжмурки, ховалися по темних закутках під сходами, що вели з галереї на другий поверх.

На другому поверсі знаходився вищезгаданий музичний салон, покої леді Арісти й тітоньки Медді, а також ванна кімната (та сама з таємним ходом), а також їдальня, де щовечора о пів на восьму сходилася на вечерю вся родина. Їдальню і кухню (вона розташовувалась просто під нею) з'єднував старовинний підйомник для страв, на якому Нік і Кароліна часом возили одне одного вгору-вниз, хоча це було, зрозуміло, суворо заборонено. Ми з Леслі розважалися так раніше, але зараз, на жаль, підйомник був для нас замалий.

На третьому поверсі містилися покої містера Бернарда, кабінет мого покійного діда лорда Монтроза й величезна книгозбірня. На тому ж таки поверсі в наріжній частині будинку була розташована й кімната Шарлотти. Кімната мала еркер, яким Шарлотта залюбки хвалилася. Її мати займала салон і спальню, вікна яких виходили на вулицю.

Тітка Ґленда була розлучена з Шарлоттиним батьком. Він жив зараз десь у Кенті з новою дружиною. Тому чоловіків у будинку, крім містера Бернарда, не було — якщо не брати до уваги Ніка. Не було й хатніх тварин, як ми про них не просили. Леді Аріста тварин не любила, а в тітки Ґленди була алергія на все, що мало бодай натяк на шерсть.

Моя мама, брат із сестрою і я жили на четвертому поверсі, просто під дахом, де було чимало косих стін, а на додачу — два маленьких балкончики. У кожного з нас була своя кімната, а Шарлотта, дивлячись на нашу ванну, ковтала слинку, бо ж їхня на третьому поверсі не мала ані однісінького вікна, натомість у нас їх було цілих два. Але мені на нашому поверсі більше подобалося ще й тому, що тут ми — мама, Нік, Кароліна і я — були віддані самі собі, що в нашій божевільні іноді могло неабияк прислужитися.

Але був один недолік — ми жили збіса далеко від кухні. Зараз, коли я вже піднялася нагору, то знову про це подумала. Якби ми жили ближче до кухні, я могла б прихопити з собою бодай яблуко. А так мені довелося обійтися вершковим печивом із наших запасів, які мама тримала в шафі.

Зі страху перед новим нападом запаморочення я схрумала одинадцять печивок поспіль. Потім скинула туфлі й куртку, гепнулася на канапу в кімнаті для шиття і простяглася на весь зріст.

Сьогодні все було якось дивно. Мені здається, більш дивно, ніж зазвичай.

Зараз друга дня. Зателефонувати Леслі й розважити її своїми клопотами я зможу хіба що години за дві з половиною.

Брат із сестрою повернуться зі школи не раніше четвертої, а мама завжди закінчує роботу десь о п'ятій. Зазвичай мені дуже подобалося залишатись у кімнаті на самоті. Можна було спокійно похлюпатись у ванні, не боячись, що хтось постукає в двері, бо йому, бачте, припекло в туалет. Ще я могла увімкнути музику й голосно підспівувати, знаючи, що ніхто зараз не візьме мене на кпини. І я могла дивитися по телевізору що завгодно, причому ніхто не скиглив поряд: «А зараз починається „Губка Боб“!»

Але сьогодні мені нічого не хотілося. Навіть подрімати. Навпаки — канапа, зазвичай такий незрівнянний прихисток, зараз здавалася мені крихким човником на бурхливій річці. Я боялася, що тільки-но я заплющу очі — мене відразу ж кудись понесе.

Щоб відволіктись, я підвелась і вирішила трохи прибрати в кімнаті для шиття. Це була наша неофіційна вітальня — ні тітки, ні наша бабуся не шили й тому вибиралися на другий поверх вряди-годи. Швейної машинки тут не було, зате були вузькі сходи, що вели на дах. Вони призначалися для сажотрусів, але ми з Леслі частенько вилазили ними на дах — на наше улюблене місце. Звідти розгортався чудовий краєвид, і ніде не було кращого місця для дівчачих розмов (наприклад, про хлопчаків і про те, що ми не знаємо жодного, в кого варто було б закохатися).

Звичайно, там було трохи небезпечно, бо ж поручнів на даху не було — лише невисока огорожа з кованого заліза. Але ж ми й не збиралися вправлятись у стрибках у довжину або танцювати на краю прірви. Ключик від дверей, які вели на дах, зберігався в цукорниці з візерунком із троянд, що стояла в шафі. У моїй родині ніхто не здогадувався, що я знаю про цю схованку, інакше збилася б страшенна буча. Тому я завжди пильнувала, щоб за мною хтось крадькома не пішов слідом. Там можна було любісінько позасмагати, влаштувати пікнік або просто сховатися, якщо хотілося спокою. Його, як уже згадувалося, я любила — але тільки не зараз.

Я поскладала ковдри, позмітала з дивана крихти від печива, збила подушки й зібрала в коробку розкидані шахові фігурки. Я навіть полила азалію, що стояла на секретері в кутку кімнати, і протерла вологою ганчіркою журнальний столик. Потім я нерішуче обвела очима ідеально прибрану кімнату. Спливло всього десять хвилин, а мені й досі хотілося в якесь товариство.

Цікаво, що там унизу, в музичному салоні? Може, у Шарлотти знову паморочиться в голові? І що, власне, відбудеться, якщо з другого поверху будинку в Мейфейрі переміститися з двадцять першого століття в століття, скажімо, п'ятнадцяте, коли на цьому місці взагалі не було будинків або, може, стояло кілька халуп? Опинишся у повітрі, а тоді як хрьопнешся на землю із семиметрової висоти?! А що, як сядеш просто в мурашник? Бідолашна Шарлотта. Проте, можливо, на таємничих уроках містерій вчать літати.

До речі, про містерії: раптом я зрозуміла, що можу відволіктися. Я зайшла в мамину кімнату і глянула вниз на вулицю. Біля входу в будинок номер 18, як і раніше, стояв незнайомець у чорному. Я могла бачити його ноги і клапоть макінтоша. Сьогодні наш четвертий поверх здався мені особливо високим. Жартома я підрахувала, скільки метрів звідси до землі.

Чи може людина взагалі вижити, впавши з чотирнадцятиметрової висоти? Напевно, може — якщо їй пощастить і якщо вона приземлиться на якесь багнище. Увесь Лондон був колись начебто мочарами, принаймні так говорила місіс Каунтер, наша географічка. Болото — це добре, в болото можна м'яко впасти. Щоб потім безславно захлинутися у твані.

Я глитнула слину. Мене налякали власні думки.

Щоб не залишатися більше на самоті, я вирішила навідатися до рідних у музичному салоні — навіть наражаючись на ризик, що мене звідти випхають, бо саме надумали побалакати про щось надсекретне.

Коли я увійшла, тітонька Медді сиділа біля вікна у своєму улюбленому фотелі, а Шарлотта стояла біля іншого вікна, злегенька присівши на письмовий стіл у стилі Людовіка Чотирнадцятого, до стільниці якого, позолоченої і вкритої строкатим лаком, нам було категорично заборонено торкатися, причому будь-якою частиною тіла. (Незбагненно, як таке чуперадло, як цей стіл, могло стільки важити — у всякому разі, за твердженням леді Арісти. Навіть таємних шухляд у ньому не було: ми з Леслі давно це перевірили.) Шарлотта вже встигла скинути форму й переодягнутися в темно-синю сукню, яка нагадувала дещо середнє між нічною сорочкою, купальним халатом і чернечою рясою.

— Як ти бачиш, я досі тут, — мовила вона.

— Це… добре, — відказала я, намагаючись не витріщатися на її жахливу сукню.

— Це нестерпно, — сказала тітка Ґленда, ходячи туди-сюди від одного вікна до іншого. Вона була висока й струнка, як Шарлотта, і мала блискучі руді кучері. Такі ж кучері були й у моєї мами, і свого часу в бабусі. Кароліна і Нік теж успадкували цей колір волосся. Тільки в мене волосся було пряме та чорне. Як у батька.

Раніше мені теж дуже хотілося бути рудою, та Леслі переконала мене, що чорне волосся чарівно контрастує з блакитними очима і світлою шкірою. Леслі з успіхом розтлумачила мені, що моя родимка на скроні, схожа на якийсь місячний серпик (тітка Ґленда називала її не інакше, як «смішний банан»), оригінальна й таємнича на вигляд. Згодом я почала здаватися собі гарненькою, не в останню чергу завдяки брекетам, які вирівняли мої випнуті зуби, що робили мене схожою на якогось зайця. Нехай я навіть і не була такою «чарівною, сповненою чудесної принади», як Шарлотта, якщо висловлюватися мовою Джеймса. Ха, побачив би він її у цьому мішку.

— Ґвендолін, янголятко, хочеш лимонного льодяника? — Тітонька Медді поплескала по лавочці поруч із собою. — Сядь до мене і трошки мене розваж. Ґленда страх як нервує мене своєю біганиною туди-сюди.

— Ти ж не уявляєш собі материнських почуттів, тітко Медді, — сказала тітка Ґленда.

— Таки так, не уявляю, — зітхнула тітка Медді.

Тітонька Медді була сестрою мого діда. Заміж вона так і не вийшла. Тітонька Медді була маленькою пампушкою з блакитними оченятами, веселими, мов у дівчати, і фарбованим золотавим волоссям, з якого частенько стирчали забуті бігуді.

— А де леді Аріста? — запитала я, дістаючи з бляшанки лимонний льодяник.

— Балакає по телефону, — повідомила тітонька Медді. — Але так тихо, що ні словечка не зрозуміти. Це, до речі, остання коробочка льодяників. У тебе, бува, не знайдеться хвилина збігати у «Селфріджес»[9] і купити мені нових?

— Само собою, — відказала я.

Шарлотта перемістила свою вагу з однієї ноги на іншу, і тітка Ґленда відразу ожила.

— Шарлотто?

— Пусте, — мовила Шарлотта.

Тітка Ґленда стиснула губи.

— Може, тобі варто було очікувати на першому поверсі? — запитала я Шарлотту. — Щоб не довелося падати з висоти.

— Може, тобі варто було стулити писок, якщо ти не маєш про це жодного поняття? — відповіла Шарлотта.

— Справді, останнє, що зараз потрібно Шарлотті, так це дурні зауваження, — докинула тітка Ґленда.

Я вже шкодувала, що спустилася вниз.

— Першого разу носій гена переміщається в минуле щонайбільше на півтори сотні років, — люб'язно пояснила тітонька Медді. — Цей будинок був збудований 1781 року, себто тут, у музичному салоні, Шарлотта як у Бога за дверима. Хіба що налякає кілька паній, які розводитимуть тут музику.

— У цій сукні абсолютно точно, — сказала я так тихо, що мене могла почути тільки тітонька Медді. Вона захихотіла.

Двері розчинились, і ввійшла леді Аріста. Зовні завжди здавалося, ніби вона проковтнула аршин. Або й кілька. Один для рук, один для ніг і ще один, щоб скріплювати їх посередині. Сиве волосся строго зачесане назад і зібране на потилиці у вузол. Викапана викладачка балету: дай їй привід вчепитися, то вона свого не подарує…

— Машина вже виїхала. Де Віллерзи чекають на нас у Темплі. Після повернення Шарлотту можна одразу ж записати на хронограф.

Я не зрозуміла жодного слова.

— А якщо сьогодні це не відбудеться? — запитала Шарлотта.

— Шарлотто, дорогенька, у тебе вже тричі паморочилося в голові, — нагадала тітка Ґленда.

— Рано чи пізно це станеться, — оголосила леді Аріста. — Ходімо, машина може приїхати щохвилини.

Тітка Ґленда взяла Шарлотту за руку, і разом з леді Арієтою вони покинули салон. Тільки-но двері за ними зачинилися, ми з тітонькою Медді перезирнулися.

— Іноді можна подумати, що ти перетворився на невидимку, еге ж? — мовила тітонька Медді. — Принаймні деколи почути «до побачення» або «привіт» було б непогано… Або, наприклад: «Люба Медді, чи не привиділося тобі часом щось, що б нам допомогло?»

— А що — справді привиділося?

— Ні, — відповіла тітонька Медді. — Дякувати Богу, ні. Як часом щось примариться, одразу нападає ненажерство, а я й так роз'їхалась, як діжка.

— Хто такі де Віллерзи? — спитала я.

— Натовп чванькуватих жевжиків, якщо хочеш знати мою думку, — відповіла тітонька Медді. — Усі адвокати і банкіри. Мають приватний банк у Сіті. У нас там є рахунки.

Це звучало відверто: ні грама містики.

— А який стосунок вони мають до Шарлотти?

— Скажімо так: у них ті самі клопоти, що й у нас.

— Які клопоти? — спитала я й подумала: їм теж доводиться жити під одним дахом із деспотичною бабусею, прикрою тіткою і зарозумілою кузиною?

— Ген переміщення в часі, — пояснила тітонька Медді. — У де Віллерзів він переходить спадщиною по батькові.

— Себто в них удома є своя Шарлотта?

— Її чоловічий варіант. Наскільки я знаю, його звуть Ґідеон.

— І він теж чекає, коли йому стане млосно?

— У нього це вже було. Він на два роки старший за Шарлотту.

— Інакше кажучи, він уже два роки бадьоро стрибає минулим?

— Треба гадати.

Я спробувала звести нову інформацію з тим, що вже знала. Та оскільки тітонька Медді лопотіла сьогодні без утоми, то в мене на це було хіба що кілька секунд.

— А що таке той хроно… хроні…?

— Хронограф! — тітонька Медді закотила очі. — Це щось на кшталт апарата, за допомогою якого носії гена — і тільки вони! — можуть переміщуватися в певний час у минулому. Це якось пов'язано з кров'ю.

— Машина часу? — здивувалась я. Заправлена кров'ю? Боже милий!

Тітонька Медді стенула плечима.

— Жодного поняття не маю, як працює ця штука. Ти забуваєш, що я знаю тільки те, що мені вдається почути випадково, коли я тут сиджу і вдаю, що мене немає. Це все цілком таємно.

— Так. І вельми складно, — озвалася я. — А чому вони взагалі вирішили, що ген успадкувала Шарлотта? І чому він у Шарлотти, а не, скажімо… гм… у тебе?

— У мене його, слава Богу, бути не може, — відказала вона. — Ми, Монтрози, завжди були людьми чудними, але цей ген потрапив у сім'ю тільки з твоєю бабунею. Бо мій брат страшенно хотів з нею одружитися. — Тітонька Медді посміхнулася. Вона була сестрою мого покійного дідуся Лукаса.

Оскільки в неї ніколи не було чоловіка, вона ще замолоду переїхала до брата й господарювала.

— Уперше я почула про цей ген після весілля Лукаса й Арісти. Попередньою носителькою гена по Шарлоттиній лінії була пані на ім'я Марґрет Тілні, яка, своєю чергою, доводилася бабусею твоїй бабусі Арісті.

— І Шарлотта успадкувала ген від цієї Марґрет?

— О ні, спочатку його успадкувала Люсі. Бідна дівчинка.

— Що за Люсі?

— Твоя кузина Люсі, старша дочка дядька Гаррі.

— А! Ця Люсі. — Мій дядько Гаррі з Ґлочестерширу був набагато старший за Ґленду і мою матір. Троє його дітей давно повиростали. Молодшому з них, Давиду, вже стукнуло двадцять вісім, і він був льотчиком на «British Airways». Хоча це, зрештою, не означало, що ми могли купувати квитки дешевше. Дженет, середульша, сама давно була матір'ю двох дітей — маленьких пустух на ймення Поппі й Дейзі. Старшу, Люсі, я не знала. І про неї саму майже нічого не знала.

У сім'ї воліли Люсі не згадувати. Вона була заблуканою душею родини Монтрозів. У сімнадцять років утекла з дому і відтоді не давала про себе знати.

— Значить, Люсі теж носій гена?

— Атож, — відказала тітонька Медді. — Коли вона зникла, тут почалося казна-що. У твоєї бабусі мало не стався інфаркт. Був жахливий скандал. — Вона так різко затрусила головою, що її кучерики розлетілися навсібіч.

— Можу собі уявити. — Я подумала про те, що станеться, якщо Шарлотта спакує валізи й накиває п'ятами.

— Ні-ні, не можеш. Ти ж не знаєш, за яких драматичних обставин вона зникла і як це було пов'язано з тим юнаком… Ґвендолін! Вийми палець із рота! Що за огидна звичка!

— Вибач. — Я абсолютно не помітила, що почала гризти нігті. — Це через хвилювання. Я так багато чого не розумію…

— Зі мною те саме, — запевнила мене тітонька Медді. — Я чую про цю пригоду з п'ятнадцяти років. До того ж у мене є дар містерій. Усі Монтрози обожнюють таємниці. Так було завжди. Тільки тому мій нещасний брат одружився з твоєю бабцею. Навряд чи її чарівний шарм став тому причиною, оскільки його в неї зроду не було. — Вона сягнула рукою в бляшанку з льодяниками і розчаровано зітхнула — бляшанка була порожня. — Ненечко моя, боюся, що я на них схиблена.

— Я швиденько збігаю в «Селфріджес» і куплю тобі нових, — мовила я.

— Ти була й лишишся моїм найулюбленішим янголятком. Поцілуй мене й одягни плащ, падає дощ. І більше ніколи не гризи нігті, чуєш?

Мій плащ досі висів у шкільній шафці, тому я вдягла мамин квітчаний дощовик і натягнула на голову каптур. Коли я вийшла з дому, чоловік у чорному біля 18-го будинку саме запалював цигарку. Скоряючись раптовому імпульсу, я кивнула йому і збігла вниз сходами.

Він не кивнув у відповідь. Ну, звичайно.

«От помідор дурнуватий». Я побігла в бік Оксфорд-стрит. Дощ лив як з-під ринви: треба було вдягнути не тільки дощовик, а й гумові чоботи. Моя улюблена магнолія на розі вулиці сумно опустила свої розкішні квіти. Я ще не дійшла до неї, а вже встигла вступити в три калюжі. Коли я збиралася обійти четверту, ноги раптом помліли. У животі знову закрутилися американські гірки, а перед очима замість вулиці розпливлася брудна річка.

Розділ третій

Ex hoc momento pendet aeternitas.

(На цій миті гойдається вічність.)

Напис на сонячному годиннику в Міддл Темплі, Лондон

Коли в мене перед очима знову прояснилось, за ріг якраз завертав старовинний автомобіль, а я сама стояла навколішки на тротуарі й трусилася від жаху.

З цією вулицею було щось не так. Зовні вона змінилася. І взагалі за останню секунду все стало іншим.

Дощ ущух, але віяв крижаний вітер і різко потемніло — майже впала ніч. На магнолії не було видно ні квітів, ні листя. Я сумнівалася, чи взагалі сама магнолія на місці.

Вершечки огорожі довкола неї були пофарбовані в золоте. Я могла присягнутися, що вчора вони були чорні.

З-за рогу з'явився ще один старовинний автомобіль. Химерна конструкція з великими колесами і блискучими спицями. Я подивилася вздовж тротуару — калюжі позникали, мов мильні бульки. А разом із ними й дорожні знаки. Зате бруківка була крива й горбиста. Вуличні ліхтарі теж прибрали інакшого вигляду, їхнє жовтувате світло ледь діставало до найближчого під'їзду.

Десь у глибині моєї свідомості зажеврів моторошний здогад, але я все ще не була до нього готова. Тож я спробувала передихнути, відтак знову озирнулася, цього разу уважніше.

Отже, якщо точно сказати, змінилося не надто багато. Більшість будинків мали звичний вигляд. А втім… онде зникла чайня, де матуся завжди купувала смачні тістечка «Принц Валлійський», а цей наріжний будинок із масивними колонами я бачила вперше.

Якийсь незнайомець у чорному пальті й капелюсі несхвально скинув на мене оком, але не зробив жодної спроби заговорити або допомогти. Я підвелася й обтрусила бруд із колін.

Моя жахлива здогадка повільно перетворювалася на жахливу впевненість. Та й перед ким мені було прикидатися?

Я не потрапила на перегони старовинних автомобілів. І магнолія не скинула раптом свій квіт і листя. І хоча я багато чого б віддала за те, щоб із-за рогу раптом з'явилася Ніколь Кідман, тут не проходили зйомки стрічки за Генрі Джеймсом[10].

Я знала точно, що сталося. Я просто це знала. І ще я знала, що тут якась помилка.

Я перенеслася в інший час.

Не Шарлотта. Я. Хтось припустився страшенної помилки.

У мене зацокотіли зуби. Не тільки від хвилювання, але й від холоду. Холод проймав до кісток.

«Я б знала, що робити», — забриніли в моїх вухах слова Шарлотти. Певна річ, Шарлотта знала. Але зі мною ніхто цим знанням не ділився.

Я стояла на розі вулиці, тремтячи і стукаючи зубами, і дозволяла перехожим на мене витріщатися. Перехожих було не надто багато. Повз мене пройшла молода жінка в пальті до п'ят і з кошиком під пахвою, а за нею — чоловік у капелюсі й пальті з піднятим коміром.

— Вибачте, — сказала я. — Не скажете часом, який у нас зараз рік?

Жінка вдала, що не чує, і рушила швидше.

Чоловік похитав головою.

— Яке нахабство, — пробурчав він.

Я зітхнула. Насправді від цієї інформації мала́ користь. Яка, власне, різниця, потрапила я в 1899 рік чи в 1923-й?

Принаймні я знала, де перебуваю. Я-бо жила менш ніж за сотню метрів звідси. Чи є щось природніше, ніж податися просто додому?

Треба ж щось зробити.

У сутінках вулиця видавалася спокійною й мирною. Мов нежива, я йшла назад до будинку, уважно роззираючись навсібіч. Що змінилося, що залишилось, як і пізніше? Коли пильніше придивитися, будинки були точнісінько такі самі, як і в наш час.

Деякі деталі я, здавалося, бачила вперше, але, можливо, досі я їх просто не помічала. Я автоматично кинула погляд на будинок номер 18, однак біля під'їзду — хоч би тобі лялечка. Людини в чорному не було.

Я зупинилася.

Наш будинок на вигляд був точнісінько такий, як і в мій час. Вікна на першому і другому поверхах виливали яскраве світло, у маминій кімнаті під дахом теж світилося, а з даху звисали бурульки. Варто мені було глянути на все це, як захотілося додому.

«Я б знала, що робити».

Гаразд, що б зробила Шарлотта? Зараз геть споночіє, і до того ж холодно, хоч вовків ганяй. Куди б вирушила Шарлотта, щоб не змерзнути? Додому?

Я дивилася на вікна. Може, вже є на світі мій дідусь? Може, він мене навіть впізнає?

Зрештою, дозволяв же він мені гойдатися на колінах, коли я була маленька… Ет, пусте! Навіть якщо він уже з'явився на світ, то як зможе згадати, що на старості літ гойдав мене на колінах?

Холод заповзав мені під плащ. Гаразд, я зараз просто подзвоню до когось і напрохаюся на ніч. Питання тільки в тому, як це зробити.

«Привіт, мене звуть Гвендолін Шеферд, я — внучка лорда Монтроза, який, можливо, ще не народився».

Я ж не можу розраховувати, що мені повірять. Можливо, швидше потраплю в божевільню, ніж додому. А опинитися в божевільні цими часами, напевно, гірше не бути може — потрапиш раз і вже назавжди.

З іншого боку, вибору в мене особливо не було. Ще трохи, і геть стемніє. А мені треба десь переночувати й не змерзнути. І не натрапити на Джека Різника[11]. Господи милостивий! Коли він, власне, творив свої мерзенні справи? І де? Чи не тут-таки, у солідному Мейфейрі? Якщо мені вдасться поговорити з ким-небудь із моїх предків, то, можливо, я зможу переконати його, що про дім і родину я знаю більше за якогось чужинця. Хто, крім мене, міг би, наприклад, розказати, що кобилу прапрапрадідуся Г'ю звали Сита Енні? Суто інсайдерська інформація.

Різкий порив вітру змусив мене зібратися. Було дуже холодно. Мене б не здивувало, якби раптом посипав сніг.

«Привіт, я — Ґвендолін і потрапила сюди з майбутнього. На доказ я покажу вам застібку-блискавку. Б'юся об заклад, що її ще не винайшли, еге ж? Як і аеробуси, телевізори або холодильники…»

Принаймні можна спробувати. Глибоко дихаючи, я підійшла до дверей.

Сходинки під ногами здалися мені напрочуд знайомими й чужими водночас. Я машинально потяглася до кнопки дзвінка. Але її не було. Електричні дзвінки, вочевидь, іще теж не винайдено.

Як на те, ніде й натяку не було на якусь дату. А я навіть не знала, коли було винайдено електрику. До пароплавів чи вже після? Чи вчили ми це в школі? Якщо так, то я, на жаль, не могла цього згадати.

Я намацала довгу ручку, що звисала на ланцюжку — точнісінько така була вдома в Леслі на унітазі. Я енергійно смикнула за неї і почула, як за дверима зателенькав дзвіночок.

О леле!

Найпевніше, двері відчинить хтось зі служників. Що мені сказати, щоб мене пропустили до кого-небудь із родини? Може, ще живий прапрапрадідусь Г'ю? Чи вже живий. Або ж узагалі живий. Я просто запитаю про нього. Або про Енні.

Кроки лунали все ближче. Я спробувала зібрати в кулак усю свою мужність. Але я не встигла побачити, хто відчинив двері, бо мене знову збило з ніг, жбурнуло через час і простір та виплюнуло назад.

Я опинилася на килимку біля наших вхідних дверей. Схопившись на ноги, я озирнулась. Усе було на вигляд таке саме, як кілька хвилин тому, коли я вибігла з дому по льодяники для тітоньки Медді. Будинки, припарковані автомобілі, навіть дощ.

Незнайомець у чорному біля будинку 18 світив на мене очима.

— Атож, не ти один дивуєшся, — пробурмотіла я.

Як довго мене не було? Чи бачив незнайомець у чорному, як я зникла на розі вулиці та знову з'явилася на килимку перед нашими дверима? Він, напевно, не міг повірити своїм очам. Так йому й треба. Знатиме, як це — загадувати загадки іншим.

Я щосили задзвонила у дзвінок. Двері відчинив містер Бернард.

— Ми кудись поспішаємо? — поцікавився він.

— Ви, напевно, ні, а от я точно!

Містер Бернард підняв брови.

— Вибачте. Я забула дещо важливе. — Я протиснулася повз нього і помчала вгору східцями, стрибаючи через дві.

Тітонька Медді глянула на мене, як чорт на попа, коли я увірвалася в салон.

— Я думала, ти вже пішла, янголятко.

Не встигнувши відсапатись, я подивилася на настінний годинник. Я вийшла із салону рівно двадцять хвилин тому.

— Але добре, що ти повернулася. Забула тобі сказати, що в них у «Селфріджес» є точно такі льодяники, але без цукру, і бляшанка така ж! Утім, ні в якому разі їх не купуй, бо через ці без цукру в людини буває той… бігунка!

— Тітко Медді, чого всі так впевнені, що Шарлотта успадкувала ген?

— Тому що… а ти не можеш спитати що-небудь простіше? — тітонька Медді виглядала дещо спантеличеною.

— У неї досліджували кров? Хіба цей ген не може бути в кого-небудь ще? — мало-помалу я переводила подих.

— Шарлотта, без сумніву, є носієм гена.

— Бо це можна довести за її ДНК?

— Янголятко, ти звертаєшся не за адресою. У біології я завжди розбиралась, як цап у зорях, і не маю жодного поняття, що таке ДНК. Як на мене, все це пов'язано не так з біологією, як із вищою математикою. На жаль, з математикою у мене теж погано. Коли доходиться до цифр і формул, то в мене в одне вухо влітає, а в друге вилітає. Можу лишень сказати тобі, що Шарлотта народилася саме в призначений для неї день, обчислений століття тому.

— Себто дата народження визначає, чи є в людини ген, чи ні? — я прикусила нижню губу. Шарлотта народилася сьомого жовтня, я — восьмого. Себто нас розділяв один-єдиний день.

— Швидше навпаки, — пояснила тітонька Медді. — Ген визначає час народження. Вони підрахували все точно.

— А якщо вони прорахувалися?

На один день! Дуже навіть просто. Поплутали та й годі.

Цей клятий ген був не у Шарлотти, а в мене. Або в нас обох. Або… Я опустилася на лавку.

Тітонька Медді похитала головою.

— Вони не прорахувались, янголятко. Гадаю, ці люди якщо щось і вміють, то це рахувати.

«Ці люди» — це взагалі хто?

— Кожен може прорахуватися, — зауважила я.

— Але не Ісаак Ньютон, — засміялася тітонька Медді.

— Ньютон розрахував день народження Шарлотти?

— Дитятко моє дорогеньке, я розумію твою цікавість. Але, по-перше, іноді краще не знати, і, по-друге, мені справді страшенно кортить отримати свої льодяники!

— Все це позбавлене будь-якої логіки, — сказала я.

— Лише на перший погляд. — Тітонька Медді погладила мене по руці. — Але навіть якщо ти не почула нічого нового, ця розмова хай зостанеться між нами. Бо якщо твоя бабуся дізнається, що я тобі все виклала, то розсердиться. А коли вона злиться, то ще прикріша, ніж зазвичай.

— Я не викажу тебе, тітко Медді. І зараз принесу тобі льодяників.

— Ти хороше дівчатко.

— У мене ще одне питання. Скільки часу минає після першого стрибка перед другим?

Тітонька Медді зітхнула.

— Будь ласка!

— Не думаю, що існують якісь правила. Певно, у кожного носія гена по-своєму. А от керувати своїми мандрами нікому не до снаги. Це відбувається щодня, цілком безконтрольно, навіть по кілька разів на день. Тому так важить хронограф. Як я зрозуміла, з його допомогою Шарлотта не тинятиметься абиде в минулому, а її цілеспрямовано переноситиме в певні, безпечні періоди, де з нею нічого не станеться. Тому не клопочися нею.

Чесно кажучи, я набагато більше клопоталася собою.

— Як надовго людина зникає з цього часу, поки вона перебуває в минулому? — запитала я, затамувавши подих. — І чи може людина вдруге перебратися мало не до динозаврів, коли тут було суцільне болото?

Тітонька Медді рішучим жестом зав'язала мені язика.

— Досить, Ґвендолін! Я й сама цього не знаю!

Я підвелася.

— Все одно дякую за відповіді. Ти мені дуже допомогла.

— Я в цьому не впевнена. Мені страшенно дорікає сумління. Власне кажучи, я не мала заохочувати твій інтерес, тим паче що мені самій не дано цього знати. Коли я розпитувала про ці таємниці свого брата, твого милого дідуся, він раз по раз кидав мені у відповідь одне: «Менше знаєш — здоровіший будеш». Ну підеш ти колись по льодяники чи ні? І не забудь — із цукром!

Тітонька Медді махнула мені на прощання рукою.

Чому це таємниці можуть позбавляти здоров'я? І скільки знав про все це мій дід?

— Ісаак Ньютон? — здивовано перепитала Леслі. — Чи не той це, бува, із законом всесвітнього тяжіння?

— А хто ж іще?! Але він, вочевидь, розрахував і Шарлоттин день народження. — Я стояла біля полиці з йогуртами в харчовому відділі «Селфріджес», притискаючи мобільник до правого вуха та прикриваючи іншою рукою ліве. — Тільки ніхто не вірить, що він прорахувався. Воно й зрозуміло — хто ж у таке повірить, це ж сам Ньютон! Але він точно помилився, Леслі. Я народилася на день пізніше за Шарлотту, але це я перестрибнула з часу в час, а не вона.

— Це все страх яке таємниче. А щоб йому! Цьому довбаному агрегату знову потрібні години, щоб завантажитися! Ну давай, скотина! — Леслі підганяла свій комп'ютер.

— Ах, Леслі, це було так… дивно! Я майже поговорила зі своїм предком! Уявляєш, це навіть міг бути той товстун із картини перед потайними дверима, прапрапрадідусь Г'ю. Звичайно, якщо я потрапила в його час, а не в якийсь інший. Правда, вони могли б запроторити мене в божевільню.

— З тобою могло трапитися бозна-що, — зауважила Леслі. — Я ніяк не можу втямити! Усі ці роки вони влаштовували театр навколо Шарлотти, а тут таке! Ти повинна зараз же розповісти про це матері. Тобі взагалі треба негайно потрапити додому! Бо це може статися будь-якої хвилини!

— Лячно, еге ж?

— Ще й як! Гаразд, я зайшла в інтернет. Загуглю спершу Ісаака Ньютона. А ти дуй додому, зараз же! Ти хоч знаєш, скільки років існує «Селфріджес»? Може, тут раніше була якась яма, і ти пролетиш метрів 12, а тоді як гепнешся!

— Бабуся нестямиться, коли дізнається, — сказала я.

— Так, а бідолашна Шарлотта ще більше… Подумай-но, всі ці роки їй доводилося в усьому собі відмовляти, а тепер вона нічого з цього не отримає… Ось, знайшла. Ньютон. Народився 1643 року в Вулсторпі — цікаво, де це? — помер 1727 року в Лондоні. Бла-бла-бла. Про мандри в часі тут ані слова, зате написано про обчислення нескінченно малих… уперше чую, а ти? Трансцендентність спіралей, квадратриса, оптика, небесна механіка, бла-бла-бла… А ось і закон всесвітнього тяжіння… Авжеж, трансцендентність спіралей звучить якось найближче до мандрів у часі, тобі не здається?

— Відверто кажучи, ні-і, — відказала я.

Двоє поряд зі мною голосно радились, які йогурти їм купити.

— Ти досі в «Селфріджес»? — вигукнула Леслі. — Ану, негайно вирушай додому!

— Уже йду, — запевнила я і попрямувала до виходу, розмахуючи жовтим пакетом із льодяниками для тітоньки Медді. — Але ж, Леслі, я не можу розповісти про це вдома. Вони подумають, що я здуріла.

Леслі порснула в слухавку.

— Ґвен! У будь-якій іншій родині тебе, можливо, і відвезли б у божевільню. Але не у твоїй! Твої не говорять ні про що інше, крім як про ген мандрів у часі, хронометр або уроки містерій!

— Хронограф, — поправила я. — Це штука, що функціонує на крові! Жахливо, правда?

— Хро-но-граф. Окей, я загуглила.

Я протискувалася крізь юрбу, йдучи по Оксфорд-стрит, і спинилася біля світлофора.

— Тітка Ґленда казатиме, що я все вигадую, щоб випендритись і вкрасти у Шарлотти її призначення.

— Ну то й що? Коли ти наступного разу зникнеш, вона зрозуміє, що помилялася.

— А якщо я взагалі більше не зникну? Якщо це було та загуло? Як той нежить…

— Ти ж сама в це не віриш. Так, хронограф — це, схоже, звичайний наручний годинник. Їх можна цілу купу придбати на «eBay», стартова ціна десять фунтів. От лайно! Постривай, я загуглю разом Ньютона, хронограф, мандрівку в часі та кров.

— Ну що?

— Нічого не знайдено. — Леслі зітхнула. — Шкодую, що ми не розібралися з цим раніше. Спершу подбаю про літературу для нас. Усе, що можна знайти про мандри в часі. Інакше навіщо мені цей дурний читацький квиток? Ти зараз де?

— Я перетинаю Оксфорд-стрит і повертаю на Дюк-стрит. — Раптом мені захотілося засміятися. — Ти питаєш, бо збираєшся долучитися до мене і намалювати крейдою хрестик, якщо я раптом зникну? Я оце собі думаю: навіщо міг знадобитися Шарлотті цей дурнуватий крейдяний хрест?

— Може, вони послали б навздогін за нею того другого типа, який теж подорожує часом. Як там його звуть?

— Ґідеон де Віллерз.

— Нехило звучить. Зараз заґуґлю. Ґідеон де Віллерз. Як воно там пишеться?

— Звідки мені знати? Ще раз про хрест крейдою: а куди вони відправили б цього Ґідеона? Я маю на увазі, в який час? Шарлотта може опинитися де завгодно. У будь-якій хвилині, у будь-якій годині, у будь-якому році, у будь-якому столітті. Hi-і, з цього хрестика крейдою пуття не буде.

Леслі так голосно заверещала мені у вухо, що я мало не впустила телефон.

— Ґідеон де Віллерз. Знайшла!

— Справді?

— Атож. Тут написано: команда з поло Ґрінвіцького інтернату Вінсента знову виграла чемпіонат Англії серед шкільних команд. Кубку радіють: (зліва направо) директор Вільям Гендерсон, тренер Джон Карпентер, капітан команди Ґідеон де Віллерз… тощо. Еге, то він ще й капітан. Шкода, картинка крихітна, не розгледиш, де тут кінь, а де — гравець. Ти зараз де, Ґвен?

— Досі на Дюк-стрит. Слухай, усе збігається: інтернат У Грінвічі, поло — це він. А там раптом не написано, що він час від часу зникає? Скажімо, просто з коня?

— Ой, я саме дивлюся, що цій замітці вже три роки. Може, він уже встиг закінчити школу. У тебе голова не паморочиться?

— Поки що ні.

— Ти зараз де?

— Леслі! Досі на Дюк-стрит. Я страшенно поспішаю.

— Окей, розмовлятимемо по телефону, поки ти не опинишся перед вашими дверима, а потім ти негайно поговориш із матір'ю!

Я глянула на годинник.

— Вона ще не повернулася з роботи.

— Тоді ти почекаєш, поки вона не повернеться, і неодмінно з нею поговориш, зрозуміла? Вона знає, що робити, щоб з тобою нічого не сталося. Ґвен? Ти мене зрозуміла?

— Так. Зрозуміла. Леслі?

— Га?

— Я рада, що ти в мене є. Ти найкраща в світі подруга.

— Ти як подруга теж нічого, — відгукнулася Леслі. — Май на увазі, ти зможеш приносити мені з минулого всілякі круті штуки. Яка подруга може таке? А якщо наступного разу нам доведеться готуватися до чергової тупої контрольної з історії, ти вивчиш усе просто на місці!

— Якби не ти, я просто не знала б, що робити. — Я розуміла, що це звучить якось жалюгідно, проте я так і почувалася.

— А хіба можна виносити з минулого предмети? — запитала Леслі.

— Без поняття. Справді, нічого не тямлю. Наступного разу я просто спробую. Між іншим, я на Ґросвенор-сквер.

Леслі кахикнула.

— Я знаю, що тобі страшно, але це все дуже круто. Я маю на увазі, це справжня пригода, Ґвен! І ти там у самому вирі!

Ще б пак. Я у самому вирі. От дупа.

— Значить, ти вже скоро будеш удома, — з полегшенням сказала Леслі. — Крім цього поло, у «Ґуґлі» про Ґідеона де Віллерза ані слова. Зате купа всього про приватний банк Віллерз і адвокатську контору Віллерз у Темплі.

— Так, це, мабуть, вони.

— Голова не паморочиться?

— Ні, але дякую за питання.

Леслі мала слушність: немає жодних причин припускати, що мама мені не повірить. Мої «історії про привидів» вона незмінно вислуховувала з належною серйозністю.

Я завжди могла прийти до неї, якщо раптом чогось лякалася.

Коли ми ще жили в Даремі, мене місяцями переслідував дух одного демона, який, власне кажучи, мав відбувати службу кам'яної горгульї на даху собору. Звали його Азраель, і схожий він був на якогось покруча від людини, кішки й орла. Коли Азраель помітив, що я його бачу, то був такий зворушений можливістю з кимось поспілкуватися, що почав ходити (і літати) за мною назирці, без угаву базікаючи, і навіть збирався спати зі мною в одному ліжку.

Коли я подолала свій первісний страх (пика в Азраеля, як у всіх горгулій, була моторошна), ми поступово стали друзями. На жаль, переїхати зі мною з Дарема до Лондона Азраель не зміг, і мені до цього дня його не вистачало. Нечисленні демони-горгулії, яких я бачила тут, у Лондоні, були радше несимпатичними істотами, вони не варті були й нігтя Азраелевого.

Якщо мама мені повірила щодо Азраеля, то вона повірить і про мандри в часі. Я чекала слушної нагоди, щоб поговорити з нею. Але слушна нагода ніяк не з'являлася. Щойно мама повернулася додому, як їй довелося вчити мою добру й розумну сестричку Кароліну, бо та, бачте, погодилася прихистити на літні канікули класний тераріум разом із класним талісманом, хамелеоном на ім'я Містер Бін. І хоча до шкільних канікул було ще кілька місяців, відкладати цю дискусію, мабуть, не випадало.

— Ти не можеш узяти на себе Містера Біна, Каролінко! Ти ж знаєш, що бабуся заборонила тримати тварин удома. А в тітки Ґленди алергія.

— Але в Містера Біна немає шерсті, — зауважила Кароліна. — І він постійно сидить у своєму тераріумі. Він нікому не заважає!

— Він заважає бабусі!

— Значить, бабуся дурна!

— Кароліно, так не годиться! У нашому домі ніхто нічого не тямить у хамелеонах! Уяви собі тільки, ми що-небудь зробимо не так, і Містер Бін захворіє і помре!

— Ні, не помре! Я знаю, як за ним доглядати! Будь ласка, мамо! Дозволь мені його взяти! Якщо я не візьму цього хамелеона, його знову забере Тесс, а вона завжди хвалиться, що є улюбленицею Містера Біна!

— Каролінко, ні!

Чверть години по тому вони й далі сперечалися — навіть коли мама зайшла у ванну й зачинила за собою двері, Кароліна стала перед дверима і правила своєї:

— Леді Аріста навіть не помітить! Ми могли б занести в будинок увесь тераріум, хай-но лишень кудись піде! Все одно вона не буває в моїй кімнаті!

— Можна людині принаймні в туалеті посидіти спокійно? — крикнула мама.

— Ні, — заявила Кароліна. Вона уміла чіплятися, як реп'ях до кожуха! І вгамувалася тільки тоді, коли мама пообіцяла їй особисто поклопотатися за Містера Біна перед леді Арістою.

Поки мама й Кароліна сперечалися, я витягала жуйку з волосся мого брата Ніка.

Ми сиділи в кімнаті для шиття. До братової голови прилипло з півфунта жуйки, але він не міг пригадати, як вона туди потрапила.

— Але ж ти мав би це помітити! — сказала я. — На жаль, кілька пасом мені доведеться відрізати.

— Байдуже, — відказав Нік. — Можеш відрізати одразу всі. Леді Аріста каже, що я схожий на дівчинку.

— Для леді Арісти всі, у кого волосся довше за сірникову голівку, скидатимуться на дівчинку. Шкода стригти так коротко твої прекрасні кучері.

— Вони відростуть знову. Та стрижи вже, ну ж бо!..

— Манікюрними ножицями не можу. Тобі треба в перукарню.

— Ти зможеш, — довірливо сказав Нік. Він, вочевидь, забув, як я одного разу вже постригла його манікюрними ножицями, після чого він перетворився на якесь щойно вилуплене шуліченя. Мені тоді було сім років, а йому чотири. Його кучері були потрібні на перуку. Перука в мене, щоправда, не вийшла, зате я заробила один день домашнього арешту.

— Тільки спробуй! — сказала мама. Вона увійшла до кімнати і про всяк випадок забрала ножиці з моїх рук. — Якщо вже стригтися, то в перукаря. Завтра. Зараз час спускатися на вечерю.

Нік застогнав.

— Без паніки! Сьогодні леді Арісти немає. — Я посміхнулася йому. — Ніхто до тебе не чіплятиметься через жуйки. Або через плями на светрі.

— Які ще плями? — Нік оглянув себе. — От гидота, це, напевно, гранатовий сік. Я й не помітив.

Бідолашний братик, увесь вдався в мене.

— Я ж кажу, ніхто не лаятиметься.

— Але сьогодні ж не середа! — здивувався Нік.

— А проте вони поїхали.

— Круто!

Коли вдома бували леді Аріста, Шарлотта й тітка Ґленда, вечері зазвичай проходили досить напружено. Леді Аріста критикувала неналежні манери Ніка й Кароліни (а часом і тітоньки Медді), тітка Ґленда весь час цікавилася моїми оцінками, щоб потім порівняти їх з оцінками Шарлотта, а Шарлотта всміхалася, наче Мона Ліза, відповідаючи на всі питання незмінною фразою: «Вас це не обходить».

Ми б залюбки ухилялися від цих щоденних вечірніх зібрань, але бабуся наполягала на тому, щоб збиралися всі. Дозволялося не приходити тільки тому, у кого була якась інфекція.

Їжу готувала місіс Бромптон, яка приходила до нас увесь тиждень з понеділка до п'ятниці і на додачу ще й прала. (У вихідні готували по черзі тітка Ґленда і мама. Нас із Ніком жахливо засмучувало, що ми не могли замовити піцу чи їжу в китайців.)

У середу, коли леді Аріста, тітка Ґленда і Шарлотта вирушали на уроки містерій, вечері проходили більш невимушено. І ми були в захваті, що сьогодні, хоч був лише понеділок, атмосфера за вечерею буде як у середу.

Не те щоб ми за столом голосно сьорбали, плямкали або гикали, але ми могли перебивати одне одного в розмові, ставити лікті на стіл або порушувати теми, які леді Аріста вважала непідхожими.

Наприклад, тему хамелеонів.

— Тітко Медді, тобі подобаються хамелеони? Тобі б не хотілося завести одного? Якогось такого ручного?

— Е-е-е… теє… атож, коли ти запитала, я раптом подумала, що мені завжди хотілося мати хамелеона, — відказала тітонька Медді, щедро накладаючи собі на тарілку картоплі з розмарином. — Неодмінно.

Кароліна розцвіла.

— Можливо, твоє бажання невдовзі здійсниться.

— Від леді Арісти і Ґленди щось чути? — спитала мама.

— Твоя мати дзвонила після обіду й попередила, щоб ми її не чекали на вечерю, — відповіла тітонька Медді. — Я від усіх нас висловила величезне співчуття — сподіваюся, ніхто не проти.

— Звичайно! — захихикав Нік.

— А Шарлотта? Вона вже… — запитала мама.

— Поки ні. — Тітонька Медді здвигнула плечима. — Але вони очікують цього з хвилини на хвилину. У бідолашної дівчинки весь час крутиться голова, а зараз ще й мігрень почалася.

— Її й справді шкода, — зауважила мама. Вона відклала виделку й відсутнім поглядом втупилася на стіну з дерев'яною обшивкою: здавалося, хтось переплутав її з підлогою і виклав паркетом.

— А що, коли Шарлотта взагалі не перескочить у часі? — спитала я.

— «Рано чи пізно це станеться!» — сказав Нік урочистим бабусиним голосом.

Усі засміялися — крім мами й мене.

— Ну, а якщо ні? Якщо вони помилились і в Шарлотта цього гена взагалі немає? — запитала я.

Цього разу Нік передражнив тітку Ґленду.

— «Ще змалку, глянувши на Шарлотту, розумів: вона народжена для високих цілей. Її не можна порівнювати з вами, звичайними дітьми».

Знову всі розсміялися. Крім мами.

— Чому ти питаєш, Ґвендолін?

— Просто так… — Я вагалася.

— Я ж тобі пояснила, що про помилку не може бути й мови, — сказала тітонька Медді.

— Так, бо Ісаак Ньютон геній і не може помилитися, знаю, — відказала я. — А навіщо Ньютон узагалі вираховував Шарлоттин день народження?

— Тітко Медді! — блимнула на неї очима мама.

Та прицмокнула.

— Вона замучила мене питаннями, що мені було робити? Вона точнісінько як ти в дитинстві, Ґрейс. Крім того, вона обіцяла нікому не розповідати про нашу розмову.

— Тільки бабусі — ані слова, — уточнила я. — Можливо, Ісаак Ньютон і хронограф винайшов?

— Дзуськи, — сказала тітонька Медді. — Я більше нічого тобі не скажу.

— Що ще за хронограф? — запитав Нік.

— Це машина часу, за допомогою якої Шарлотту відправлятимуть у минуле, — пояснила я. — І Шарлоттина кров буде, так би мовити, пальним для цієї машини.

— Відпад! — захопився Нік, а Кароліна заверещала:

— Ой-йой-йой, кров!

— А в майбутнє на цьому хронографі потрапити можна? — поцікавився Нік.

Мама застогнала.

— Подивися, що ти наробила, тітко Медді!

— Це ж твої діти, Ґрейс, — посміхаючись, відповіла тітонька Медді. — Отож цілком нормально, що вони хочуть бути в курсі.

— Так, напевно. — Мама обвела нас очима. — Але ніколи, чуєте, не ставте такі питання бабусі!

— Хоча вона єдина знає на них відповіді, — зауважила я.

— Але вам вона нічого не скаже.

— А ти, мамо, скільки про це знаєш?

— Більше, ніж мені хотілося б. — Мама хоч і посміхалась, але, як на мене, посмішка була досить сумна. — Між іншим, Ніку, в майбутнє потрапити не можна з тієї простої причини, що майбутнє ще не відбулося.

— Тю! Що це ще за логіка? — здивувався Нік.

У двері постукали, і зайшов містер Бернард із телефоном. Леслі зовсім би отетеріла, якби побачила телефон на срібній таці, подумала я. Іноді містер Бернард трохи переборщував.

— Дзвінок для міс Ґрейс, — кинув він.

Мама взяла телефон із таці, а містер Бернард розвернувся і вийшов з їдальні.

Він вечеряв з нами, тільки коли леді Аріста його особливо про це просила, а траплялося це раз чи два на рік. Нік і я підозрювали, що він потайки замовляв їжу в італійців або китайців і насолоджувався нею на самоті.

— Алло! А, мамо, це ти.

Тітонька Медді підморгнула нам.

— Ваша бабуся вміє читати думки! — прошепотіла вона. — Напевно, здогадується, що ми балакаємо про щось заборонене. Хто з вас поприбирає посуд? Нам треба кудись поставити яблучний пиріг місіс Бромптон.

— І ванільний крем! — хоча я строщила купу картоплі з розмарином і карамелізованою морквою, а також медальйони зі свинини, я досі не наїлася. А через усе це хвилювання зголодніла ще більше. Я підвелась і заходилася прибирати посуд у кухонний підйомник.

— Якщо Шарлотта потрапить до динозаврів, чи може вона привезти мені маленького динозаврика? — поцікавилася Кароліна.

Тітонька Медді похитала головою.

— Тварин і людей без гена переміщення не можна транспортувати в часі. До того ж так далеко в минуле теж не потрапиш.

— Шкода, — сказала Кароліна.

— Ну, а я вважаю, що це на краще, — зронила я. — Ти тільки уяви собі, що б тут творилось, якби мандрівники в часі раз у раз притягували сюди динозаврів і шаблезубих тигрів — або Аттілу Завойовника на пару з Адольфом Гітлером.

Мама поклала слухавку.

— Вони залишаться там на ніч, — сказала вона. — Для безпеки.

— Де? — спитав Нік.

Мама не відповіла.

— Тітко Медді! З тобою все гаразд?

Розділ четвертий

На колонах дванадцяти замок Часу зіпнутий.

Дванадцять тварин держать Влади стерно.

Ладен орел в небо синє шугнути.

П'ять — це і ключ, і основа основ.

В Колі Дванадцяти дванадцять — це два.

Сокіл сьомим злітає, а третім бува.

Із таємних записів графа Сен-Жермена.

Тітка Медді скам'яніло втупилася в порожнечу, судомно вчепившись пальцями в підлокітники. Вона побіліла як полотно.

— Тітонька Медді! Ой, мамо, її грець узяв? Тітко Медді! Ти мене чуєш? Тітко Медді! — Я хотіла взяти її за руку, але мама втримала мене.

— Не треба! Не чіпай її.

Кароліна розрюмсалася.

— Що з нею? — скрикнув Нік. — Може, чимось вдавилася?

— Треба викликати «швидку», — мовила я. — Мамо, зроби що-небудь!

— Ніякий грець її не взяв. І вона не вдавилася. Їй щось примарилося, — відказала мама. — Зараз минеться.

— Точно? — Застиглий погляд тітоньки Медді лякав мене. Її зіниці розширились, а повіки застигли.

— Ой, мені страх як холодно… — прошепотів Нік. — Ви це відчуваєте?

Кароліна жалібно запхинькала.

— Ну зроби щось, щоб це скінчилося!

— Люсі! — раптом вигукнув хтось. Ми аж здригнулися. Проте з'ясувалося, що це кричала тітка Медді. У кімнаті справді похолоднішало. Я озирнулась, але не побачила жодного привида. — Люсі, дитятко моє! Вона веде мене до дерева. Дерева з червоними ягодами. Ой, куди вона поділась? Я її більше не бачу… Поміж коріння щось лежить. Величезний самоцвіт, гранований сапфір. Яйце. Яйце-сапфір. Яке гарне. Яке дороге. Аж раптом воно тріскає. Ой, воно розвалюється там щось усередині… вилуплюється пташеня. Крук. Він підстрибує і дріботить до дерева.

Тітонька Медді засміялась. Але її погляд був досі скляний а руками вона й далі чіплялася за підлокітники.

— Зривається вітер. — Сміх завмер у неї на вустах. — Буря. Все закрутилося. Я лечу. Я лечу з круком до зірок. Вежа. Ген на вершечку вежі величезний годинник. Там хтось сидить, над годинником. Сидить і дриґає ногами. Негайно спускайся, легковажне дівчисько! — раптом у її голосі зазвучав страх. Вона закричала. — Буря скине її. Занадто високо. Що вона там робить? Тінь! Величезний птах кружляє у небі! Он він де! Він падає на неї! Ґвендолін! Ґвендолін!

Я не могла вже цього витримати. Відсунувши маму вбік, я схопила тітоньку Медді за плечі й заходилася трусити.

— Я ж тут, тітко Медді! Будь ласка! Поглянь на мене!

Тітонька Медді повернула голову й подивилася на мене. Мало-помалу її обличчя набуло звичного кольору.

— Янголятко моє, — сказала вона, — що тобі в голову стукнуло, що ти залізла так високо!

— З тобою все гаразд? — Я подивилася на маму. — Ти впевнена, що нічого страшного немає?

— Це було видиво, — відповіла мама. — 3 нею все гаразд.

— Ні, не все гаразд. Це було погане видиво, — сказала тітонька Медді. — Тобто початок був дуже гарний.

Кароліна переплакала. Вони з Ніком боязко дивилися на неї.

— Це було моторошно, — сказав Нік. — Ви помітили, як похолоднішало?

— Тобі тільки здалося, — відказала я.

— Ні, не здалося!

— Я теж це помітила! — заявила Кароліна. — Мене мов морозом обсипало!

Тітонька Медді схопила маму за руку.

— Ґрейс, я бачила твою небогу Люсі. На вигляд вона була така сама, як і тоді. Ця мила посмішка…

У мами був такий вигляд, ніби вона ось-ось заплаче.

— Все інше я знову не зрозуміла, — вела далі тітонька Медді. Яйце-сапфір, крук, Ґвендолін на верхівці годинника, а потім ця зла птаха. Ти що-небудь розумієш?

Мама зітхнула.

— Звичайно, ні, тітко Медді. Адже це твої видива. — Вона опустилася на сусідній стілець у їдальні.

— Так, але хай там як, а я їх не розумію, — відповіла тітонька Медді. — Ти все занотувала, щоб ми могли розповісти про це твоїй матері?

— Ні, тітонько, не занотувала.

Медді нахилилася.

— Значить, ми повинні записати зараз. Так, спочатку була Люсі, потім дерево. Червоні ягоди… Може, горобина? Там лежав якийсь самоцвіт, огранований у формі яйця… Боже мій, як хочеться їсти! Я сподіваюся, що ви не з'їли без мене десерт. Сьогодні я заслужила принаймні два шматки! Або три.

— Це було справді страшно, — зізналася я.

Кароліна й Нік уже пішли спати, а я сиділа в маминій кімнаті на краєчку ліжка і намагалася повернути розмову на свою проблему («Мамо, сьогодні по обіді дещо сталось, і, боюся, станеться знову»).

Мама саме чепурилась, як вона робила це щовечора. З обличчям вона вже скінчила. Вочевидь, хороший догляд виправдовував себе. Зовні й не скажеш, що їй уже за сорок.

— Я вперше бачила, як до тітоньки Медді приходить видиво, — сказала я.

— І в неї це вперше видиво під час вечері, — відгукнулася мама, намащуючи руки кремом і ретельно його втираючи.

Вона завжди казала, що вік людини легко визначити по руках і шиї.

— І що, її видива можна сприймати серйозно?

Мама знизала плечима.

— Ну… Ти сама чула, що вона меле. Щоразу можна як хочеш трактувати. За три дні до смерті діда в неї теж було видиво. Ніби на груди йому стрибнула чорна пантера.

— Дідусь помер від інфаркту. Все збігається.

— Я й кажу — щоразу якось збігається. Хочеш крем для рук?

— Ти в це віриш? Я маю на увазі, не в крем для рук, а у видива тітки Медді?

— Як на мене, тітка Медді справді бачить те, про що розповідає. Але це зовсім не означає, що те, що вона бачить, позначається на майбутньому. Або взагалі щось пояснює.

— Не розумію! — Я простягнула мамі руки, і вона почала втирати в них крем.

— Це щось на кшталт твоїх примар, моя любонько. Я впевнена, що ти можеш їх бачити, і я так само вірю тітці Медді, що вона бачить видива.

— Тобто ти хоч і віриш, що я бачу привидів, але ти не віриш, що вони існують? — вигукнула я й обурено прибрала руки.

— Я не знаю, чи існують вони насправді, — зауважила мама. — У що я вірю, не має значення.

— Але якщо їх немає, то це означає, що я їх вигадала. А це значить, що я з глузду з'їхала!

— Ні, — відповіла мама. — Це означає… ох, серденько! Я не знаю. Часом у мене таке відчуття, що фантазії в кожного в цій сім'ї хоч відбавляй. І жили б ми значно спокійніше і щасливіше, якби обмежувалися тим, у що вірять звичайні люди.

— Розумію, — мовила я. Можливо, мені не варто було виступати зі своїми новинами. «Агов, мамо, сьогодні по обіді ми перенеслися в минуле — я і моя ненормальна фантазія».

— Будь ласка, не ображайся, — сказала мама. — Я знаю, що на світі чимало незбагненного. Але, можливо, що більше ми переймаємося такими явищами, то більшої ваги ми їм надаємо. Я не вважаю тебе божевільною. І тітку Медді не вважаю. Але давай щиро: чи віриш ти в те, що видиво тітки Медді справді пов'язане з твоїм майбутнім?

— Можливо.

YBW

— Он як? Ти збираєшся найближчим часом видертися на якусь вежу, всістися там на годинник, щоб подригати ногами?

— Звісно, ні. Але, може, це якийсь знак?

— Можливо, — відповіла мама. — А можливо, й ні. Іди спати, серденько. День був важкий. — Вона глянула на годинник на своєму нічному столику. — Будемо сподіватися, що після приїзду в Шарлотти все вже позаду. О Боже, як мені хочеться, щоб вона вже нарешті перемістилася.

— Можливо, у Шарлотти теж надто бурхлива фантазія, — мовила я, підвелась і поцілувала маму в щоку.

Уранці спробую ще раз.

Можливо.

— На добраніч.

— На добраніч, дівчинко моя велика. Я люблю тебе.

— І я тебе, мамо.

Коли я зачинила двері своєї кімнати і залізла в ліжко, то почувалася досить кепсько. Я знала, що мені слід усе розповісти матері. Але її слова теж змушували замислитися. Звичайно, фантазія у мене була бурхлива. Але фантазія — це одне, а уявляти, що ти мандруєш у часі, — геть інше.

Людей, які уявляють собі щось таке, треба лікувати. І це правда, я так гадаю. Можливо, я така ж, як ті диваки, що стверджують, буцімто їх викрали інопланетяни. Просто психи якісь.

Я вимкнула нічник і зручно загорнулася в ковдру. Що було б гірше: здуріти чи перескочити в часі?

Напевно, друге, вирішила я. Від першого принаймні є пігулки.

У темряві повернувся страх. Я знову подумала, як високо падала б звідси на землю. Тому знову увімкнула нічник і повернулася до стіни. Щоб заснути, спробувала подумати про що-небудь нешкідливе, нейтральне, але мені це ніяк не вдавалося. Зрештою, я почала рахувати від тисячі до одиниці.

Якоїсь миті я таки заснула. Мені якраз снилася велика птаха, коли я прокинулась і сіла в ліжку, а серце калатало.

Воно знову повернулося, це огидне відчуття в животі, коли все стискається і перевертається. Сповнена панічного страху, я зіскочила з ліжка і чимдуж помчала (наскільки мені дозволяли тремтячі коліна) до мами. Мені було фіолетово, що вона вважатиме мене божевільною, я просто хотіла, щоб це припинилося. І я не хотіла гепнутися в грязюку з четвертого поверху!

Я встигла добігти лише до коридору, де мене знову збило з ніг. Розуміючи, що все почалося, я міцно заплющила очі — і тут же впала на коліна. Підлога виявилася точнісінько такою ж, як і мій рідний паркет. Я обережно розплющила очі. Було ясно, ніби щойно зайнялося на світ. Якусь секунду в мені жевріла надія, що нічого не сталося, але потім я виявила, що коридор, звичайно, наш, але на вигляд він все ж інакший. Стіни пофарбовані в темно-оливкове, на стелі — жодної лампи.

З кімнати Ніка долинули голоси. Жіночі.

Я швидко підхопилася. Якщо мене хтось побачить… Як я поясню, звідки так раптово з'явилася? У піжамі з написом «Хелло, Кітті»?

— Мені страшенно набридло рано вставати, — сказав перший голос. — Волтеру можна спати до дев'ятої! А ми? Краще б я залишилася на хуторі та доїла корів!

— Волтеру доводиться працювати до пізньої ночі, Клариссо. Твій чепчик сидить криво, — відказав другий голос. — Прибери під нього волосся, а то місіс Мейсон лаятиметься.

— Вона тільки й робить, що лається, — пробурчав перший голос.

— Є значно суворіші економки, люба моя Клариссо. Ходімо, ми вже спізнюємося. Мері спустилася чверть години тому.

— Так, і навіть встигла застелити ліжко. Завжди старанна й акуратна, як того вимагає місіс Мейсон. Але Мері робить це навмисно. Ти коли-небудь мацала її ковдру? М'яка, як пампух! Це несправедливо!

Мені треба було терміново звідси вшиватися. Але куди? Добре, що я тут усе знала.

— Моя ковдра страшенно кусається, — поскаржився Клариссин голос.

— Узимку ти радітимеш, що в тебе вона є. Ну, ходімо.

Дверна ручка повернулася донизу. Я метнулася до вбудованої шафи, рвонула на себе дверцята і встигла зачинити їх тієї самої миті, коли двері кімнати відчинилися.

— Я просто не розумію, чому це моя ковдра кусається, а ковдра Мері така м'яка, — вів далі Клариссин голос. — Тут усе несправедливо. Бетті їде в село разом із леді Монтроз, а нам доводиться цілісіньке літо сидіти в цьому задушливому місті.

— Тобі справді слід було б менше скаржитися, Клариссо.

Я не могла не погодитися з другою жінкою. Ця Кларисса була просто якась тонкослізка.

Я почула, як вони обидві спускаються сходами, і полегшено зітхнула. Ледве встигла. А що зараз? Почекати в шафі, поки я не повернуся назад? Напевно, так буде надійніше. Зітхнувши, я схрестила руки на грудях.

У темряві за мною хтось заворушився.

Я застигла від жаху. О Боже, що це було?

— Клариссо, це ти? — запитали з білизняної полиці. Це був чоловічий голос. — Я проспав?

От лихо! Хтось справді спав у шафі. Що це за звичаї такі?

— Клариссо? Мері? Хто тут? — запитав голос, цього разу зовсім не такий заспаний. На полиці зашаруділо, і чиясь рука торкнулася моєї спини. Я не чекала, поки вона мене схопить відчинила дверцята шафи і рвонула геть.

— Стій! Стояти!

Я швидко глянула через плече. Із шафи слідом за мною вистрибнув хлопець у довгій білій сорочці.

Я помчала вниз сходами. Де ж мені сховатися? Кроки хлопця з шафи лунали за моєю спиною, а сам він при цьому кричав:

— Тримайте злодія!

Злодія? Чи добре я почула? Що це, цікаво, я поцупила? Його нічний ковпак, чи що?

Як добре, що я могла бігти цими сходами навіть уві сні! Кожна сходинка була мені добре знайома. Я помчала вниз зі швидкістю світла, повз прапрапрадідуся Г'ю — треба сказати, з певним жалем, оскільки таємний хід був би прекрасним виходом з даної ситуації. Але механізм трохи заїдав, і поки я відчинятиму двері, хлопець у нічній сорочці мене наздожене. Ні, мені потрібна надійніша схованка.

На другому поверсі я майже налетіла на дівчину в чепчику, що тягнула здоровенний глек. Коли я пробігала повз неї, вона заверещала і випустила глек із рук — просто як у кіно. Рідина впереміш з уламками розплескалася по підлозі.

Я сподівалася, що мій переслідувач — теж як у кіно — на цьому послизнеться. У всякому разі, він пригальмував. Я скористалася перевагою і помчала вниз сходами, що вели в оркестрову яму. Опинившись унизу, я рвонула на себе дверцята комірчини, протиснулася туди й зачинила за собою двері. У комірчині, як і в мій час, все було шкереберть, лежала пилюка, а кутки пообсновувало павутиння. Сюди крізь щілини між сходами проникало світло, якого було достатньо, щоб зрозуміти, що тут ніхто не ночує. Комора була забита всіляким мотлохом — як і в нас.

Я почула над собою голоси. Хлопець у нічній сорочці розмовляв з бідолашною дівчиною, що впустила глек.

— Мабуть, злодійка! Я її в будинку жодного разу не бачив.

До них приєдналися нові голоси.

— Вона побігла вниз. Напевно, в будинку орудує ціла банда.

Я не винна, місіс Мейсон. Ця злодійка мало не збила мене з ніг. Напевно, вони полюють на прикраси міледі.

— На сходах я не зустріла ані душі. Вона повинна бути десь тут. Замкніть вхідні двері й обшукайте будинок, — наказував вельми енергійний жіночий голос. — А ви, Волтере, йдіть негайно нагору та вдягніть що-небудь. Ваші волохаті литки рано-вранці не тішать око.

О Господи! Дитиною я ховалася тут мільйон разів, але ніколи не боялася так сильно, що мене знайдуть. Обережно, щоб не наробити шуму, я зарилась глибше в мотлох. При цьому по моїй руці пробіг здоровенний павук — як я не заверещала, просто не знаю.

— Лестере, містер Дженкінс і Тотті, ви обшукаєте перший поверх і підвальні приміщення. Мері і я перевіримо другий поверх. Кларисса постереже задні двері, а Гелен — головний вхід.

— А якщо вона захоче втекти через кухню?

— Тоді їй доведеться пробиратися повз місіс Крей та її залізні пательні. Зазирніть у комору під сходами і за всі штори.

Все, я пропала. От халепа! Це ж просто сюрреалізм якийсь!

Я в піжамі сиджу напочіпки посеред павуків і курних меблів — ой, це часом не опудало крокодила? — сиджу в комірчині й чекаю, поки мене заарештують за спробу пограбування! І все тому, що щось пішло не так, а Ісаак Ньютон помилився в розрахунках!

Від люті й безсилля я зарюмсала. Може, ці люди поспівчувають мені, якщо виявлять мене тут у такому стані. У сутінках світанку скляні очі крокодила виблискували насмішкувато. Звідусіль лунали кроки. Зі сходинок мені в очі летіла курява. Але потім я знову відчула, як тягне та крутить у животі. Ніколи я ще не тішилася так відверто. Крокодил розплився в мене перед очима, відтак усе закрутилось — і запала тиша. І ніч, хоч в око стрель.

Я передихнула. Підстав для паніки нема. Напевно, я стрибнула назад. І, ймовірно, я загрузла в купі всілякого мотлоху в нас під сходами. Де, до речі, теж водяться здоровенні павуки.

Щось ніжно ковзнуло мені по обличчю. Гаразд, все-таки паніка! Я замахала руками у повітрі й зачепила ногою якийсь комод. Відразу загрюкотіло, заскрипіли дошки, якась стара лампа перекидом полетіла на підлогу. Втім, мені лише здалося, що то стара лампа, бо ж стояла суцільна темрява. Проте мені вдалося звільнитися. З полегшенням я намацала двері та виповзла зі своєї криївки. Тут теж було темно, але принаймні я могла розгледіти обриси перил, високі вікна й мерехтіння люстри.

І силует, який наближався до мене. Промінь ліхтарика засліпив мене.

Я роззявила рота, щоб закричати, проте не змогла видати ні звуку.

— Ви щось шукаєте в коморі, міс Ґвендолін? — запитав силует. Це був містер Бернард. — Я залюбки допоможу вам із пошуками.

— Ох… той… я… — я не могла відсапатися, так я налякалася. — А що ви робите тут, унизу?

— Я почув шум, — повагом мовив містер Бернард. — На вигляд ви трохи… запорошені.

— Так. — Запорошена, подряпана й заплакана. Я крадькома повитирала сльози на щоках.

Містер Бернард розглядав мене у світлі ліхтарика крізь свої совині окуляри. Я глянула на нього зверхньо. Хіба комусь забороняється залізати вночі у шафу? А з якої причини, то це містера Бернарда не обходить.

Цікаво, він так і спить у тих своїх окулярах?

— Будильник продзвенить за дві години, — зауважив він урешті-решт. — Раджу вам провести їх у своєму ліжку. Я й сам ще трохи подрімаю. На добраніч.

— На добраніч, містере Бернард, — сказала я.

Розділ п'ятий

З «Анналів Вартових»,

12 липня 1851 року

Попри ретельний обшук, злодійку, що її рано-вранці бачили в будинку лорда Гораціо Монтроза (Внутрішнє Коло) на Бурдонській площі, спіймати не вдалося. Імовірно, вона втекла через вікно в сад. Економка місіс Мейсон склала список вкрадених речей. Столове срібло й коштовності леді Монтроз, серед яких кольє, подароване герцогом Веллінґтоном матері лорда Монтроза. Наразі леді Монтроз перебуває за містом.

Звіт: Давид Лойд, адепт 2-го ступеня.

— Ти й справді геть з лиця спала, — сказала мені Леслі на перерві.

— Я й почуваюся кепсько.

Леслі поплескала мене по руці.

— Але ці кола під очима тобі пасують, — запевнила вона. — Твої очі здаються ще синішими.

Я мимоволі посміхнулася. Леслі така хороша. Ми сиділи на лаві під каштаном і розмовляли пошепки, бо місця позаду нас займали Синтія Дейл із подружкою, а біля нас Ґордон Пискун-Буркун-Ґельдерман сперечався про футбол із двома хлопцями з нашого класу. Мені не хотілося, щоб вони чули нашу розмову, бо вони й без того вважали мене дивачкою.

— Ах, Ґвен! Ти мала б поговорити з мамою!

— Ти мені про це казала вже разів п'ятдесят!

— Атож, бо це правда! Не розумію, чого ти так не зробила!

— Бо я… Ох, чесно кажучи, я і сама не знаю. Якось увесь час сподівалася, що воно саме минеться.

— Одна твоя нічна пригода чого варта! Могло статися все Що завгодно! Візьми хоча б пророцтво твоєї тітки, яке може означати тільки одне — що тобі загрожує страшенна небезпека: годинник означає мандри в часі, висока вежа — небезпеку, а птах… Ех, не треба було тобі її будити! Можливо, потім стало б ще цікавіше! Сьогодні по обіді старанно все пошукаю крук, сапфір, вежа, горобина… Я знайшла класний сайт із надприродних явищ, вельми інформативний. І ще я дістала купу книжок про мандри в часі. І фільмів. «Назад у майбутнє»[12], з першої до третьої серії. Можливо, ми про щось звідти дізнаємося…

Я з тугою подумала про те, як завше було весело валятися у Леслі на дивані й дивитися DVD. Іноді ми вимикали звук і самі говорили замість героїв.

— Тобі зле?

Я похитала головою. Тепер я розуміла, що відчувала останні тижні бідолашна Шарлотта. Ці нескінченні питання могли допекти до живого кого завгодно. Тим паче, що я і сама весь час дослухалася до себе, чекаючи на запаморочення.

— Знати б, коли це знову станеться, — мовила Леслі. — Я вважаю абсолютно несправедливим, що Шарлотту невпинно до цього готували, а тобі зараз доводиться відбувати.

— Я не уявляю, що зробила б Шарлотта на моєму місці вчора вночі, якби їй довелося тікати від того хлопця з коридорної шафи, — зауважила я. — Не думаю, що їй стали б у пригоді уроки танців та фехтування. І поблизу жодного коня, на якого можна було б заскочити і помчати геть.

Я захихотіла, уявивши собі, як Шарлотта мчить через весь будинок, рятуючись від цього навіженого Волтера з шафи. Може, вона зірвала б зі стіни шаблю і влаштувала бідолашним слугам справжню різанину?

— Ні, дурненька. З нею взагалі нічого б не сталося, бо вона легко перебралася б деінде за допомогою цієї хроно-штуки. У будь-який час, де мирно й тихо. Де з нею нічого не станеться! Але ти радше ризикуватимеш життям, аніж розкажеш родині, що вони підготували не ту людину!

Може, Шарлотта за цей час уже теж встигла кудись гайнути. Тоді вони отримали те, чого хотіли.

Леслі зітхнула і взялася перебирати стос паперів, який лежав на її колінах. Вона завела для мене папку з купою корисної інформації. Ну, або відносно корисної. Наприклад, вона роздрукувала світлини старовинних автомобілів і позначила роки їхнього випуску. Автомобіль, який я побачила під час першої мандрівки, належав до 1906 року.

— Джек Різник орудував в Іст-Енді 1888 року. Як це не безглуздо, але його так і не знайшли. Підозрювали кого завгодно, проте доказів не було. Тож, якщо ти часом заблукаєш в Іст-Енді, то май на увазі, що 1888 року будь-який чоловік приховує потенційну небезпеку. Велика лондонська пожежа трапилася 1666 року. Чума лютувала майже весь час, але найлютішою була в 1348, 1528 і 1664 роках. Далі: бомбардування під час Другої світової війни. Почалися 1940 року, весь Лондон лежав у руїнах. Ти маєш з'ясувати, чи вцілів тоді ваш будинок, і якщо так, то тобі там нічого не загрожує. Ще одне надійне місце — собор Святого Павла, у нього, щоправда, одного разу влучили, але він якимось дивом устояв. Можливо, там можна буде сховатися.

— Усе це звучить якось моторошно, — сказала я.

— Так, я теж усе це собі уявляла якось романтичніше. Ти знаєш, я думала, що Шарлотта переживає, так би мовити, власні історичні фільми. Танцює на балу з містером Дарсі[13]. Закохується в якогось сексапільного вершника. Каже Анні Болейн, щоб та ні в якому разі не виходила заміж за Генріха VIII. Щось таке.

— Анна Болейн — це та, якій відрубали голову?

Леслі кивнула.

— Є класна кіношка з Наталі Портман. Я знайду для нас DVD… Ґвен, будь ласка, пообіцяй мені, що ти сьогодні ж поговориш із мамою.

— Обіцяю. Сьогодні ж увечері.

— А де Шарлотта? — Синтія Дейл висунула голову з-за дерева. — Я хотіла списати в неї твір по Шекспіру. Тобто, я маю на увазі, що хотіла б запозичити кілька ідей.

— Шарлотта захворіла, — відповіла я.

— А що в неї?

— Ну… м-м-м…

— Бігунка, — сказала Леслі. — Жахлива бігунка. Не злазить з унітаза.

— Казна-що, без подробиць, будь ласка, — відреагувала Синтія. — Ну, тоді можна поглянути на ваші твори?

— Ми їх теж ще не дописали, — пояснила Леслі. — Ми хочемо ще переглянути «Закоханого Шекспіра» на DVD.

— Ти можеш узяти мій твір, — глибоким басом втрутився у розмову Ґордон Ґельдерман. Його голова вистромилася з іншого боку дерева. — Все дослівно здер з «Вікіпедії».

— У «Вікіпедію» я можу й сама залізти, — відповіла Синтія.

Продзвенів дзвоник.

— Півтори години англійської, — простогнав Ґордон. — Просто кара Божа! А Синтія вже зараз мріє про свого принца на ім'я Чарівність!

— Стули пельку, Ґордоне!

Але Ґордон, як відомо, ніколи не вгавав.

— Я взагалі не розумію, чому ви всі шаленієте від містера Вітмена. Він же гей!

— Дурниця! — обурилася Синтія.

— Ще й який гей! — Ґордон поплентався за нею до входу в школу. Він до другого поверху так їй голову затуркає, і то не переводячи дух.

Леслі пустила очі під лоба.

— Ходімо! — сказала вона, простягаючи руку, щоб підняти мене з лави. — Вперед, до принца-білченяти на ім'я Чарівність!

На сходах другого поверху ми наздогнали Синтію і Ґордона. Вони все ще сперечалися про містера Вітмена.

— Та це видно з його дурнуватого персня з печаткою, — гарячкував Ґордон. — Такий носять тільки геї!

— Мій дідусь теж увесь час носив перстень із печаткою, — кинула я, хоча зовсім не збиралася втручатися.

— Значить, твій дідусь теж гей, — відказав Ґордон.

— Та ти просто заздриш, — кинула йому Синтія.

— Заздрю? Кому? Цьому лохану?

— Атож. Заздриш. Бо містер Вітмен — найкрасивіший, наймужніший і найрозумніший гетеросексуальний чоловік, який тільки є на світі. І тому що поруч із ним ти просто дурний, жалюгідний шпінгалет!

— Щиро дякую за комплімент, — сказав містер Вітмен. Він нечутно підійшов до нас ззаду — в руках пачка зошитів, сам, як завжди, гарний хоч у рамку вправляй (хай трішки і схожий на білченя).

Синтія почервоніла як рак. Мені стало щиро її шкода.

Ґордон зловтішно посміхнувся.

— А тобі, дорогенький мій Ґордоне, певно, доведеться трішки простудіювати питання про персні з печатками і тих, хто їх носить, — правив далі містер Вітмен. — До наступного тижня я чекаю від тебе невеликий твір на цю тему.

Тепер зайшовся рум'янцем і Ґордон. Але, на відміну від Синтії, він не втратив дар мови.

— З англійської чи з історії? — пропищав хлопець.

— Мені було б приємніше, якби ти висунув на перший план історичний аспект, але, зрозуміло, даю тобі повну свободу, роби що завгодно. Скажімо, п'ять сторінок до наступного понеділка. — Містер Вітмен відчинив двері в клас і сліпуче посміхнувся: — Прошу!

— Ненавиджу його, — пробурмотів Ґордон, умощуючись на своє місце.

Леслі підбадьорливо поплескала його по плечу.

— Гадаю, тут винна взаємна неприязнь.

— Будь ласка, скажи мені, що це мені лише наснилося, — просичала Синтія.

— Це тобі наснилося, — слухняно сказала я. — Насправді містер Вітмен зовсім не чув, що ти його вважаєш «найсексуальнішим чоловіком»[14].

Синтія, застогнавши, опустилася за свою парту.

— О земле, розкрийся під моїми ногами і поглинь мене!

Я сіла на своє місце поруч із Леслі.

— Бідолаха досі червона мов рак.

— Я думаю, вона такою і залишиться до кінця школи. Ох, як незручно вийшло!

— Може, містер Вітмен тепер ставитиме їй кращі оцінки?

Містер Вітмен зиркнув на місце Шарлотти й замислився.

— Містере Вітмен? Шарлотта захворіла, — сказала я. — Я не знаю, чи телефонувала моя тітка до школи…

— У неї бігунка, — промекала Синтія. Мабуть, їй конче хотілося не бути єдиною, кого взяли на глузи.

— У Шарлотти поважна причина, — сказав містер Вітмен. — Її не буде, мабуть, кілька днів. Поки все… не нормалізується. — Він повернувся до дошки й написав на ній слово «Сонет». — Хто-небудь знає, скільки сонетів склав Шекспір?

— Що він має на увазі, коли каже «нормалізується»? — прошепотіла я на вухо Леслі.

— У будь-якому разі він мав на увазі не Шарлоттину бігунку, — шепнула мені у відповідь Леслі.

І мені так здалося.

— Ти його перстень із печаткою розгледіла? — шепотіла далі Леслі.

— Ні. А ти?

— Там зображена зірка. З дванадцятьма променями!

— Ну то й що?

— Їх дванадцять. Як у годинника.

— У годинника немає променів!

Леслі завела очі вгору.

— Чи ти не розумієш? Дванадцять! Годинники! Час! Мандри в часі! Я готова закластися, що… Ґвен?

— От лайно! — мовила я. У мене в животі знову все закрутилося.

Леслі в розпачі дивилася на мене.

— О ні!

Я теж була в розпачі. Розчинитися в повітрі на очах в однокласників — це було останнє, чого я хотіла. Тому я підвелась і посунула до дверей, притискаючи руку до живота.

— Мені здається, що я зараз виблюю, — сказала я містерові Вітмену і, не чекаючи відповіді, рвонула на себе двері та вивалилася в коридор. Я ще встигла почути, як містер Вітмен сказав:

— Напевно, комусь треба піти з нею. Леслі, можна тебе попросити?

Леслі кулею вискочила з класу і щільно зачинила за собою двері.

— Так, мерщій давай у туалет, там нас ніхто не побачить. Ґвен! Ґвен!

Обличчя Леслі розпливлось у мене перед очима, голос зазвучав ніби десь дуже далеко. А потім вона зникла.

Я стояла сама в коридорі з розкішними позолоченими шпалерами на стінах. Під ногами замість твердої плитки — дивовижний паркет, відполірований до блиску і майстерно змащений. Була, мабуть, ніч або пізній вечір, на стінах мерехтіли канделябри із запаленими свічками, а з розмальованої стелі звисали люстри, теж із пломінкими свічками. Навколо розливалося м'яке золотаве світло.

Моєю першою думкою було: «Супер, я не провалилася вниз». А другою: «Де тут можна сховатися, щоб мене ніхто не побачив?»

Адже в цьому будинку я була не сама. Знизу лунала музика, струнні інструменти. І голоси. Чимало голосів.

Рідний коридор третього поверху середньої школи Сент-Леннокса було не впізнати. Я спробувала пригадати, як розташовано кабінети. За мною були двері в наш клас, у кабінеті навпроти місіс Каунтер якраз проводила урок географії для шестикласників. Поряд розташовувалась лабораторна кімната. Якщо я туди просунуся крадькома, то мене принаймні ніхто не помітить після повернення.

З іншого боку, лабораторна кімната була, як правило, закрита, і, можливо, якщо я сховаюся там, то мені мало не здасться. Якщо я повернуся в замкнене приміщення, то доведеться переконливо пояснювати, як я там опинилася.

Але якщо я сховаюся в якомусь іншому приміщенні, то, повернувшись, матеріалізуюся з порожнечі перед цілим натовпом учнів і їхнім учителем. Оце й справді буде дуже складно пояснити.

Може, мені варто просто залишитися в коридорі та сподіватися, що я тут надовго не затримаюся? У попередні дві мандрівки в часі мене не було всього кілька хвилин.

Я притулилася до парчевих шпалер і почала нетерпляче чекати запаморочення. Знизу долинав гул голосів і сміх, я чула, як дзвенять келихи, потім знову заграли скрипки. Складалося враження, що внизу гуляє ціла купа народу. Може, і Джеймс був там. Зрештою, він колись тут жив. Я уявила собі, як він — з плоті й крові — танцює десь там, унизу, під музику скрипок.

Шкода, що я не можу з ним зустрітися. Але він навряд чи зрадів би, якби я розказала, звідки ми одне одного знаємо. Тобто знатимемо, через багато років після його майбутньої смерті.

Знала б я, від чого він помер, то могла б, може, його попередити. «Привіт, Джеймсе, 15 липня тобі на Парк-Лейн на голову впаде цеглина, тож цього дня краще сиди вдома».

Дивно, але Джеймс не знав, від чого він помер. Він узагалі не знав, що помер. Е-е-е… помре. Себто вже помер, але в майбутньому.

Що більше загадуєшся про мандри в часі, то складнішим усе це видається.

Я почула кроки на сходах. Хтось біг сюди. Причому їх було двоє. А хай вам грець! Вже не можна постояти собі кілька хвилин у коридорі! Ну, і куди тепер? Я вибрала кімнату навпроти, в якій у мій час училися шестикласники. Ручка дверей ніяк не піддавалась, я лише через кілька секунд зрозуміла, що натискати її треба не вниз, а вгору.

Коли мені нарешті вдалося прошмигнути в кімнату, кроки лунали вже близько. І в цій кімнаті на стінах мерехтіли свічки в канделябрах. Як це легковажно — залишати запалені свічки без нагляду! Вдома я діставала прочухана, якщо забувала загасити маленьку пласку свічку у швейній.

Я озирнулася в пошуках місця, де могла б сховатися, але меблів у кімнаті було як кіт наплакав. Щось на кшталт канапи на кривих позолочених ніжках, письмовий стіл, стільці з м'якою оббивкою — якщо ти більший за мишу, то ніде й сховатися. Мені нічого не залишалося, як стати за довгу позолочену штору — схованка не надто оригінальна. Але ж мене поки що ніхто не шукає.

Зовні в коридорі почулися голоси.

— Куди ти? — спитав чоловічий голос (звучав він досить сердито).

— Хоч куди! Аби далі від тебе! — відказав інший голос. Це був голос дівчини, якщо точніше, заплаканої дівчини. На мій жах, вона забігла саме в мою кімнату. Чоловік за нею. Крізь гардину я могла бачити, як гойдаються їхні тіні.

Ну, звичайно! З усіх приміщень вони вибрали саме моє!

— Дай мені спокій! — мовила дівчина.

— Я не можу дати тобі спокій, — відповів чоловік. — Варто мені залишити тебе саму, і ти виробляєш якісь дурниці.

— Іди геть! — повторила дівчина.

— Ні, я цього не зроблю. Послухай, мені шкода, що так вийшло. Мені не слід було цього припускатися.

— Але ж ти припустився! Бо не відривав від неї очей!

Чоловік тихенько засміявся.

— Та ти ревнуєш!

— А тобі дуже б цього хотілося!

Отакої!.. Двійко розсварених люб'ят! Це може затягнутися. Я встигну запліснявіти за цією гардиною, поки не перескочу назад і не матеріалізуюся біля вікна на уроці місіс Каунтер. Може, мені сказати місіс Каунтер, що я брала участь у якомусь фізичному експерименті. Або що стояла тут увесь час, просто вона мене не бачила.

— Граф питатиме себе, куди ми поділися, — сказав чоловічий голос.

— Нехай твій граф пошле на пошуки цього свого трансільванського однодумця. Насправді ніякий він і не граф. Його титул так само фальшивий, як і рожеві щічки цієї твоєї… як там її звати? — дівчина презирливо шморгнула носиком.

Мені це здалося якимось знайомим. Навіть дуже добре знайомим. Я обережно визирнула з-за гардини. Обоє стояли просто перед дверима, я бачила їх у профіль. Дівчина справді виявилася дівчиною, у фантастичній сукні з гаптованої парчі та шовку кольору нічного неба, з таким широким подолом, що вона навряд чи пройшла б у звичайні двері. У неї було білосніжне волосся: укладене на голові у вигляді високої вежі, воно спадало на плечі гарними локонами. Це могла бути тільки перука. Чоловік теж мав білі кучері, зав'язані на потилиці стрічкою. Попри старечий колір волосся, обоє виглядалидуже молодо, були дуже гарні, особливо чоловік. Власне, то був радше юнак, років вісімнадцяти-дев'ятнадцяти. І цей юнак був на диво гарний. Я б сказала: довершений чоловічий профіль. Я не могла ним намилуватись. Я висунулася зі своєї схованки далі, ніж збиралася.

— Я знову забув її ім'я, — сказав юнак, так само посміхаючись.

— Брехун!

— Граф не відповідає за поведінку Ракоці, — сказав юнак і знову посерйознішав. — Звісно, він його покарає. Тобі не треба любити графа, ти повинна хіба що поважати його.

Дівчина знову презирливо шморгнула носиком, і в мене знову виникло дивне відчуття чогось знайомого.

— Нічого я не повинна, — сказала вона і різко повернулася до вікна. Себто до мене. Я хотіла сховатися за штору, але, здивована, на ходу застигла.

Та не може бути!

У дівчини було моє обличчя. Я дивилась у власні перелякані очі!

Дівчина на вигляд здавалася такою ж приголомшеною, як і я, але вона оговталася швидше за мене. Вона зробила однозначний рух рукою.

Сховайся! Зникни!

Важко дихаючи, я втягнула голову за гардину. Хто це? Такої великої подібності не буває! Я мушу визирнути ще раз.

— Що це було? — поцікавився хлопець.

— Нічого! — відповіла дівчина.

Чи не мій це, бува, голос?

— Біля вікна!

— Ні, там нічого!

— За шторою може хто-небудь стояти і підслух… — фраза обірвалася здивованим вигуком. Раптом запала мовчанка. Що там знову сталося?

Недовго думаючи, я відсунула штору. Схожа на мене дівчина припала вустами до вуст юнака. Спочатку він ніяк не реагував, але потім обійняв її за талію і міцно притиснув до себе. Дівчина заплющила очі.

Раптом у мене в животі затанцювали метелики. Було дивно бачити з боку, як ти цілуєшся. Я вирішила, що роблю це непогано. Я зрозуміла, що дівчина цілує юнака, щоб відвернути його увагу від мене. Це було мило з її боку, але навіщо вона так вчинила? І як мені непомітно прослизнути повз них?

Метелики в моєму животі перетворилися на легкокрилих птахів, а образ двох люб'ят розплився перед моїми очима. І я знову опинилася в кабінеті шостого класу, і було схоже, що нерви мої ось-ось здадуть.

Було так тихо, хоч мак сій.

Я розраховувала, що, тільки-но з'явлюся, як цілий клас заверещить як недорізаний, а хтось — скажімо, місіс Каунтер, — зомліє.

Але кабінет був порожній. Я буквально застогнала від полегшення. Принаймні цього разу мені пощастило. Я опустилася на стілець і поклала голову на парту. Те, що сталося, наразі я не могла зрозуміти. Дівчина, гарний юнак, поцілунок…

Дівчина не тільки була схожа на мене.

Це була я.

Помилки не могло бути. Я впізнала себе — без жодного сумніву — по родимці на скроні у формі півмісяця. Цю родимку тітка Ґленда весь час називала моїм «смішним бананом».

Такої великої подібності не буває.

Розділ шостий

Пара перша — бурштин і опал.

В сі-бемолі — агат, інкарнація вовка, запал

Свій вкладає у спів з аквамарином,

Долучаються теж і смарагд із цитрином.

У Скорпіоні — близнюки-сердолік,

Номер восьмий, нефрит, розчинятися звик.

У мі-мажорі — турмалін, мов чорний циган,

Сапфір — у фа-мажорі: чистий, наче крига.

Ступає діамант їм всім услід;

Це сім і одинадцять, Лев і квит.

Хай час спливає тихо і невпинно:

Дано лежати біля витоків його рубіну!..

Із таємних записів графа Сен-Жермена

Ні. Це не могла бути я.

Я ще жодного разу не цілувалася.

Ну гаразд, практично жодного разу. Принаймні не цілувалася так. Був, щоправда, Мортімер зі старшого класу, з яким я зустрічалася минулого літа цілих — абсолютно точно — два тижні та ще півдня. Не те щоб я була в нього закохана, а просто він був кращим другом Макса, тодішнього приятеля Леслі, і ми пасували одне до одного. А от щодо поцілунків Мортімер був не дуже, йому більше подобалося залишати засоси в мене на шиї, а щоб відвернути мою увагу, встромляв мені руки під майку. Тому в тридцять градусів у тіні мені доводилося носити шарфик і знай відпихати від себе Мортімерові руки (надто в темних кінозалах, де в нього виростало щонайменше ще три руки). За два тижні ми розірвали «стосунки» за взаємною згодою. Я була для Мортімера «занадто незрілою», а він для мене… гм… дуже причіпливим.

Крім нього, я цілувалася ще з Ґордоном, коли ми класом їздили на острів Байт. Але це не враховується, бо: а) це було під час гри «Правда чи поцілунок» (я сказала правду, але Ґордон наполіг, що це була брехня) і б) це був не справжній поцілунок, Ґордон навіть не дістав з рота жуйку.

Тобто, не рахуючи «афери з засосом» (як називала це Леслі) та Ґордонового м'ятного поцілунку, я була геть нецілована.

Можливо, що й «незріла», як стверджував Мортімер. У мої шістнадцять з половиною я, так би мовити, затримувалася в розвитку, проте Леслі, яка, врешті-решт, зустрічалася з Максом аж рік, вважала, що поцілунки загалом переоцінюють. Вона сказала, що їй, можливо, весь час не щастило, але хлопчаки, які її цілували, безумовно, не надто в цьому тямили. Необхідно, сказала Леслі, ввести шкільний предмет «Поцілунки», найкраще замість релігієзнавства, бо те потрібне, як собаці другий хвіст.

Ми досить часто обговорювали, яким має бути ідеальний поцілунок, у нас було кілька фільмів, які ми знову і знову переглядали, бо там були прекрасні сцени з поцілунками.

— Ах, міс Ґвендолін. Ви зволите сьогодні поговорити зі мною чи знову збираєтеся проігнорувати мене? — Джеймс побачив, як я виходжу з кабінету шостого класу, і підійшов до мене.

— Котра година? — озиралась я у пошуках Леслі.

— Хіба я годинникова шафа? — Джеймс обурено подивився на мене. — Ви ж, по-моєму, добре знаєте, що час для мене нічого не важить.

— Це точно.

Я повернула за ріг, щоб поглянути на великий годинник у кінці коридору. Джеймс пішов слідом за мною.

— Я була там тільки двадцять хвилин.

— Де це?

— Ох, Джиммі! Я думаю, що я була у тебе вдома! Справді, там все дуже красиво! Повно золота. Ще й свічки палахкотять — так затишно!

— Так. Не така сірість і несмак, як тут, — Джеймс обвів рукою коридор, витриманий переважно в сірих тонах.

Мені раптом стало страшенно його шкода. Він був не набагато старший за мене — і вже мертвий.

— Джеймсе, а ти коли-небудь цілувався з дівчиною?

— Перепрошую?

— Ти коли-небудь цілувався?

— Про це непристойно говорити, міс Ґвендолін.

— То що, ти жодного разу не цілувався?

— Я чоловік, — зауважив Джеймс.

— Хіба це відповідь? — Я мимоволі розсміялася: так обурення спотворило Джеймсові риси. — Ти знаєш, коли ти народився?

— Ти хочеш образити мене? Звісно, я пам'ятаю дату свого народження! Це 31 березня.

— Якого року?

— 1762. — Джеймс зухвало задер підборіддя. — Три тижні тому мені виповнився двадцять один рік. Я бучно відсвяткував цю подію зі своїми друзяками у Вайт-клубі, батько на честь дня народження сплатив усі мої карткові борги і подарував мені чудову руду кобилу. А потім у мене почалася ця безглузда гарячка, і мені довелося злягти. А коли я прокинувся, то виявив, що все змінилося, а одне зухвале дівчисько сказало мені, що я привид.

— Вибач, — сказала я. — Напевно, ти помер від цієї гарячки.

— Дурня! Це було легке нездужання, — сказав Джеймс, але в його погляді спалахнула невпевненість. — На думку доктора Берроу, малоймовірно, що я підхопив віспу від лорда Стейн-гоупа.

— Гм-м, — пробурмотіла я. Віспу треба буде поґуґлити.

— Гм-м. Що це означає — гм-м? — Джеймс глянув на мене бісом.

— Ох, це ти! — Леслі вискочила з туалету для дівчаток і кинулася мені на шию. — Ти налякала мене на смерть!

— Зі мною нічого не сталося. Перескочивши назад У часі, я опинилась у кабінеті місіс Каунтер, але там нікого не було.

— Шостий клас сьогодні на екскурсії в обсерваторії Грінвіча, — сказала Леслі. — О Боже, як я рада тебе бачити! Я сказала містеру Вітмену, що ти в дівчачому туалеті і що тебе буквально вивертає. Він відправив мене до тебе, щоб я забирала тобі волосся з обличчя.

— Огидно, — висловився Джеймс, затуляючи носа хустинкою. — Скажи оцій веснянкуватій, що дамі не годиться говорити про такі речі.

Я не звернула на нього уваги.

— Леслі, сталося щось дивне… Те, чого я не можу пояснити.

— Тут я тобі вірю, — Леслі тицьнула мені в руки мобільник. — Ось. Узяла його з твоєї шафки. Ти, не сходячи з місця, подзвониш матері.

— Леслі, вона на роботі. Я не можу…

— Зателефонуй їй! Ти вже тричі перестрибувала в часі, востаннє просто на моїх очах! Раптом узяла й зникла! Це було просто фа-дієз! Тобі треба негайно розповісти про це матері, щоб з тобою нічого не сталося! Будь ласка… — Що це, у Леслі на очах сльози?

— У веснянкуватої сьогодні, мабуть, драматичний день, — мовив Джеймс.

Я взяла мобільник і глибоко вдихнула.

— Будь ласка, — повторила Леслі.

Моя мама працювала в адміністрації госпіталю Барто-лом'ю[15]. Я набрала її номер і подивилася на Леслі.

Вона кивнула і спробувала посміхнутися.

— Ґвендолін? — мама, вочевидь, упізнала мій номер на своєму дисплеї. Її голос звучав стурбовано. Ще не було випадку, щоб я дзвонила їй зі школи. — Щось трапилося?

— Мамо… мені щось недобре.

— Ти захворіла?

— Не знаю.

— Ти, певно, підхопила грип, який зараз ходить. Знаєш що, йди-но додому і лягай у ліжко, а я спробую прийти сьогодні раніше. А потім я зроблю тобі свіжий апельсиновий сік і накладу компрес на горло.

— Мамо, це не грип, це гірше. Я…

— Мабуть, це віспа, — припустив Джеймс.

Леслі підбадьорливо дивилася на мене.

— Давай! — прошепотіла вона. — Скажи їй!

— Що там, люба?

Я вдихнула глибше.

— Мамо, я думаю, що я як Шарлотта. Я щойно була… Хтозна в якому часі. І сьогодні вночі теж… Власне кажучи, це почалося вчора. Я хотіла тобі сказати, але потім побоялася, що ти мені не повіриш.

Мама мовчала.

— Мамо? — Я глянула на Леслі. — Вона мені не вірить.

— Бо ти белькочеш казна-що, — пошепки відповіла Леслі. — Давай, спробуй ще раз.

Але це вже було ні до чого.

— Залишайся там, де ти є, — мовила моя мати не своїм голосом. — Чекай мене біля шкільних воріт. Я візьму таксі, одна нога тут, друга — там.

— А…

Але мама вже поклала слухавку.

— У тебе будуть клопоти з містером Вітменом, — сказала я.

— Мені до лампочки, — відказала Леслі. — Я дочекаюся твоєї матері. За білченя не переживай. Я його обдурю.

— Що я накоїла?

— Ти зробила все правильно, — запевнила мене Леслі.

Я розповіла їй — якнайдокладніше — про свою коротку мандрівку в минуле. Леслі припустила, що схожа на мене дівчина — одна з моїх попередниць.

Я була іншої думки. Не можуть двоє людей бути настільки схожі. Хіба що вони однояйцеві близнюки. На цю ідею пристала і Леслі.

— Атож! Як у «Подвійній Лоттхен»[16]! Я принагідно знайду нам DVD.

Мені хотілося вити. Коли нам з Леслі тепер вдасться, зручно вмостившись, переглянути DVD?

Таксі прибуло швидше, ніж я думала. Воно зупинилося біля шкільних воріт, мама відчинила дверцята.

— Сідай, — сказала вона.

Леслі стиснула мені руку.

— Хай щастить. І подзвони мені, як тільки зможеш.

Очі в мене закипіли слізьми.

— Леслі… дякую!

— Все гаразд, — відказала вона, теж намагаючись не розрюмсатися. Ми й на фільмах плакали на тих самих епізодах.

Я залізла до мами в таксі. І залюбки кинулась би їй на шию, але в неї було таке дивне обличчя, що я стрималася.

— Темпл, — кинула вона водієві. Потім підняла скло перегородки між водієм і заднім сидінням і таксі рвонуло з місця.

— Ти сердишся на мене? — запитала я.

— Ні. Звичайно, ні, моя люба. Це ж від тебе не залежить.

— Стопудово! В усьому винен цей довбонутий Ньютон… — спробувала пожартувати я. Але мамі було не до жартів.

— Ні, він не винен. Якщо взагалі хтось винен, то це я. Я сподівалася, що ця гірка доля нас мине.

Я дивилася на неї великими очима.

— Що ти маєш на увазі?

— Я… думала… сподівалася… я не хотіла, щоб ти… — мама ніколи так раніше не затиналася. Зовні вона була напруженою і такою серйозною, якою я її бачила лише одного разу — коли помер мій батько. — Я просто не допускала цієї думки. Я весь час сподівалася, що це Шарлотта.

— Усі в це вірили! Нікому й на думку не спадало, що Ньютон прорахувався! Бабуся просто розлютиться.

Таксі влилося в щільний потік транспорту на вулицю Пікаділлі.

— Твоя бабуся — то пусте, — сказала мама. — Коли це сталося вперше?

— Учора! Дорогою в «Селфріджес».

— О котрій?

— На початку четвертої. Я не знала, що мені робити, тому повернулася до нашого дому та подзвонила. Але перш ніж мені встигли відчинити, я вже перескочила назад. Удруге це трапилося сьогодні вночі. Я сховалася в шафу, але там хтось спав. Слуга. Досить-таки навіжений слуга. Він ганявся за мною по всьому будинку, і всі мене шукали, бо вирішили, що я — злодійка. Дякувати Богу, я перескочила назад, перш ніж вони мене знайшли. А втретє до цього дійшло щойно. У школі. Цього разу я, мабуть, заскочила в минуле ще далі, бо на людях були перуки. — Мамуню! Якщо зі мною це відбуватиметься кожні дві години, то я ніколи вже більше не зможу жити нормальним життям! І все тільки тому, що цей клятий Ньютон… — Я вже й сама помітила, що жарт дещо «заїздився».

— Ти мала відразу мені розповісти! — Мама погладила мене по голові. — 3 тобою могло статися що завгодно!

— Я хотіла, але ти сказала, що в нас усіх надто бурхлива фантазія.

— Але ж я не мала на увазі… Тобі слід було ще трішки підготуватися. Мені так шкода!

— Але ж ти не винна, мамо! Хто міг знати…

— Я знала, — відповіла мати. Після короткої, напруженої паузи вона докинула: — Ти народилася того самого дня, що й Шарлотта.

— Ні, не того самого! Я народилася 8 жовтня, а вона 7-го.

— Ти теж народилася 7 жовтня, Ґвендолін.

Я не могла повірити, що вона таке говорить. І тільки дивилася на неї.

— Я збрехала про дату твого народження, — вела далі мама. — Це було неважко. Народжувала я вдома, тож акушерка, яка виписувала довідку, поставилася з розумінням до нашого бажання.

— Але чому?

— Ішлося тільки про те, щоб захистити тебе, любонько.

Я її не розуміла.

— Захистити? Від чого? Все одно ж воно зараз сталося!

— Ми… я хотіла, щоб у тебе було нормальне дитинство. — Мама свердлила мене очима. — І цілком могло виявитися, що ти не вспадкувала ген.

— Хоч я і народилася у той день, який вирахував Ньютон?

— Надія, як відомо, вмирає останньою, — відказала мама. — І припини вже сварити Ісаака Ньютона. Він був лише одним із багатьох, хто в цьому брав участь. Уся ця справа набагато масштабніша, ніж ти можеш собі уявити. Набагато масштабніша, давніша і значно могутніша. І небезпечніша. Я просто хотіла тримати тебе далеко від усього цього.

— Далеко від чого?

Мама зітхнула.

— Це було нерозумно з мого боку. Я мала б це розуміти. Будь ласка, вибач мені.

— Мамо! — мій голос урвався. — Я не маю ані найменшого уявлення, про що ти говориш! — 3 кожною її фразою моє збентеження і відчай дедалі поглиблювалися. — Знаю тільки, що зі мною відбувається щось, чого відбуватися не повинно. І це мене нервує!. Раз на кілька годин мені туманіє голова, а потім я перескакую в інший час. Я поняття не маю, що мені з цим робити!

— Тому ми зараз їдемо до них, — сказала мама.

Я відчувала, що їй боляче через мій відчай, я ніколи не бачила її такою стурбованою.

— Вони — це…

— Вартові, — відповіла мати. — Старовинне таємне товариство, що зветься також Ложею графа Сен-Жермена. — Вона глянула у вікно. — Ми майже приїхали.

— Таємне товариство! Ти хочеш привести мене в якусь сумнівну секту? Мамо!

— Це не секта. Але все одно вони сумнівні. — Мама зробила глибокий вдих і на хвильку заплющила очі. — Твій дідусь був членом Ложі, — розповідала вона. — Як і його батько, а перед тим дід. Ісаак Ньютон теж був у Ложі, так само як і Веллінгтон, Клапрот[17], фон Арнет[18], Ганеманн[19], Карл фон Гессен-Кассель, звісно, всі де Віллерзи і багато-багато інших. Твоя бабуся стверджує, що навіть Черчилль і Ейнштейн були членами Ложі.

Більшість імен мені нічого не говорили.

— І чим вони займаються?

— Ну… теє… значить… — мовила мама. — Вони займаються старовинними міфами. І часом. І такими людьми, як ти.

— Тобто таких, як я, багато?

Мама похитала головою.

— Усього дванадцять. І більшість із них давно померли.

Таксі зупинилося, і скляна перегородка поповзла донизу. Мама простягнула водієві пару фунтових банкнот.

— Решти не треба, — сказала вона.

— Що ми тут робимо? — запитала я, коли ми вийшли, а таксі поїхало далі. Ми опинилися на вулиці Стренд, недалеко від Фліт-стрит. Навколо ревів міський транспорт, людські маси сунули тротуарами. У кав'ярнях і ресторанах потойбіч було повно народу, на узбіччі стояли два двоповерхових екскурсійних автобуси, з верхніх майданчиків яких туристи фотографували монументальний комплекс Королівського Палацу Правосуддя.

— Он туди між будинками — і ми потрапимо в Темпл, — мама прибрала мені волосся з обличчя.

Я подивилася на вузький пішохідний прохід, на який показувала мама. Я не могла пригадати, чи траплялося мені коли-небудь там бувати.

Мама, мабуть, помітила, що я здивована.

— Ти жодного разу не була в Темплі? — запитала вона. — На храм і сади варто подивитись. І на Фонтейн Керт. Як на мене, це найкрасивіший у місті фонтан.

Я розізлилась. Вона що, зненацька перетворилася на гіда?

— Ходімо, нам на той бік, — мовила вона і взяла мене за руку. Ми пішли за групою японських туристів, кожен із яких тримав у руках велетенську мапу міста.

За будинками ми раптом опинилися в цілком іншому світі. Залишилися позаду метушня й гамір Стренд- і Фліт-стрит. Тут, серед величних, вишикуваних щільно один до одного будинків, краса яких не підвладна часу, відчувалися спокій і тиша.

Я показала на туристів.

— Що їм тут треба? Побачити один із найкрасивіших у місті фонтанів?

— Вони хочуть подивитися на церкву Темпла, — відповіла мама, не реагуючи на мій роздратований тон. — Прадавній храм, з яким пов'язана сила-силенна легенд і міфів. Японці це обожнюють. А в Міддл-Темпл-холі відбулася перша вистава п'єси Шекспіра «Як вам це сподобається».

Якусь хвилю ми йшли за японцями, потім повернули ліворуч і пішли брукованою доріжкою, що звивалася між будинками.

Атмосфера була майже пасторальна, співали птахи, над розкішними квітниками бриніли бджоли, і навіть повітря здавалося свіжим і чистим.

На дверях будинків висіли латунні таблички, на кожній — купа імен.

— Це все адвокати. Доценти юридичного інституту, — зауважила мама. — Навіть знати не хочу, скільки коштує тут орендувати бюро.

— І я не хочу, — ображено відповіла я. Начебто в нас не було важливіших тем для розмови!

Біля наступного будинку вони зупинилися.

— Ми прийшли, — сказала вона.

Це був простий будинок, старезний на вигляд, попри бездоганний фасад і нещодавно пофарбовані віконні рами. Я спробувала прочитати імена на латунній табличці, але мама штовхнула мене у відчинені двері та повела сходами на другий поверх. Дорогою ми стріли двох дівчат, які приязно привіталися з нами.

— Де це ми?

Мама не відповіла. Вона натиснула на один із дзвінків, поправила блейзер і прибрала волосся з обличчя.

— Нічого не бійся, люба, — сказала вона, і я не зрозуміла, чи мені це вона каже, чи собі.

Тихенько прогудівши, двері відчинились, і ми увійшли до світлої кімнати, схожої на звичайнісіньке бюро. Канцелярські шафи, письмовий стіл, телефон, факс, комп'ютер… Навіть світловолоса жінка середніх літ, яка сиділа за столом, була ні з лиця ні з росту.

Хіба що окуляри на ній були дещо страшнуваті — чорні, з такою великою оправою, що закривали майже півобличчя.

— Що ви хотіли? — запитала вона. — О, це ви, міс… місіс Монтроз?

— Шеферд, — виправила її мама. — Я змінила дівоче прізвище. Вийшла заміж.

— О так, звісно. — Жінка посміхнулася. — Але ви ні крапельки не змінилися. Через ваше волосся вас усіх ні з ким не переплутаєш. — Її погляд легко ковзнув по мені. — Це ваша дочка? О, вона вдалася в батька, чи не так? Як ви…

Мама перебила її.

— Місіс Дженкінс, я маю терміново поговорити з моєю матір'ю та містером де Віллерзом.

— Ох, боюся, що ваша мати і містер де Віллерз на нараді, — місіс Дженкінс співчутливо посміхнулася. — Ви…

Мама знову перебила її.

— Я хочу теж потрапити на цю нараду.

— Але… як… ви ж знаєте, що це неможливо.

— Тоді зробіть, щоб це стало можливим. Скажіть, що я привезла їм Рубін.

— Як? Але… — місіс Дженкінс лупала очима то на маму, то на мене.

— Просто зробіть те, що я вам сказала. — Мама зроду не говорила так твердо.

Місіс Дженкінс встала і вийшла з-за столу. Вона озирнула мене з голови до п'ят, і мені в моїй огидній шкільній формі стало якось незатишно. Немите волосся, зібране у хвіст простою гумкою. Не нафарбована (зрештою, фарбувалась я рідко).

— Ви в цьому впевнені?

— Звісно, впевнена. Гадаєте, я дозволю собі так нерозумно жартувати? Покваптеся, будь ласка, часу в нас може бути обмаль.

— Прошу, зачекайте тут. — Місіс Дженкінс повернулася і зникла за задніми дверима між двома шафами.

— Рубін? — повторила я.

— Так, — відказала мама. — За кожним із дванадцяти мандрівників визнано свій самоцвіт. Ти — Рубін.

— Звідки ти знаєш?

— Пара перша — бурштин і опал.

В сі-бемолі — агат, інкарнація вовка, запал

Свій вкладає у спів з аквамарином,

Долучаються теж і смарагд із цитрином.

У Скорпіоні — близнюки-сердолік,

Номер восьмий, нефрит, розчинятися звик.

У мі-мажорі — турмалін, мов чорний циган,

Сапфір — у фа-мажорі: чистий, наче крига.

Ступає діамант їм всім услід;

Це сім і одинадцять, Лев і квит.

Хай час спливає тихо і невпинно:

Дано лежати біля витоків його рубіну!..

Мама глянула на мене з сумною посмішкою.

— Я й досі знаю це досконало.

Вона промовляла, а в мене мурашня бігла по тілу. Це нагадувало вірш, але було швидше заклинанням, що його бурмочуть у фільмах злі чаклунки, калатаючи у казані з димлячим зеленуватим варивом.

— Що це означає?

— Це не що інше, як акровірш, який склали схиблені на таємницях старі, прагнучи ще більше ускладнити складне, — зауважила мама. — 12 цифр, 12 мандрівників у часі, 12 самоцвітів, 12 тональностей, 12 поколінь, 12 кроків до створення філософського каменя…

— Філософський камінь? Що це?.. — Я замовкла і глибоко зітхнула.

Мені набридло ставити питання, які я не могла до кінця сформулювати, і з кожною відповіддю почуватися так, ніби тебе ще більше збили з пантелику.

Мама, здавалося, все одно не палала бажанням відповідати на питання. Вона дивилася у вікно.

— Тут взагалі нічого не змінилося. Здається, час завмер.

— Ти часто тут бувала?

— Іноді мій батько брав мене з собою, — відповіла мама. — Він був трішки щедрішим за матір. Навіть у тому, що стосувалося таємниць. Дитиною я залюбки приходила сюди. І згодом, коли Люсі… — вона зітхнула.

Якусь хвилю я боролася з собою, питати далі чи ні. Цікавість перемогла.

— Тітонька Медді сказала мені, що Люсі — теж мандрівниця в часі. Вона тому злиняла?

— Так, — відповіла мати.

— І куди вона подалася?

— Бозна-куди. — Мама знову провела рукою по волоссю.

Вона була явно схвильована, я не пам'ятала, щоб вона так нервувалася.

Якби я не так сердилася, мені було б її шкода.

Ми помовчали. Мама знову подивилася у вікно.

— Значить, я — Рубін, — сказала я за хвилю. — Це такий червоний, еге ж?

Мама кивнула.

— А який тоді камінь Шарлотта?

— Ніякий.

— Мамо, а чи немає в мене сестри-близнючки, про яку ти забула мені розповісти?

Мама повернулася до мене і посміхнулася.

— Нема, серденько.

— Ти впевнена?

— Абсолютно впевнена. Я була при твоєму народженні, ти забула?

Враз почулося, як звідкись чимраз швидше наближаються кроки. Мама випросталася і глибоко вдихнула. Разом із дамою в окулярах у бюро зайшла тітка Ґленда, а за нею — лисий підстаркуватий коротун.

Тітку Ґленду наче ґедзь укусив.

— Ґрейс! Місіс Дженкінс стверджує, нібито ти сказала…

— Справді, — сказала мама. — І в мене немає ані найменшого бажання марнувати час Ґвендолін на те, щоб змусити тебе визнати це. Я хочу негайно до містера де Віллерза. Ґвендолін слід зчитати на хронографі.

— Але це цілковита нісенітниця! — тітка Ґленда майже верещала. — Шарлотта…

— …Ще не перескочила, чи не так? — мама повернулася до маленького товстуна з лисиною. — Даруйте мені, знаю, що ми знайомі, але я не можу пригадати, як вас звати.

— Джордж, — мовив він. — Томас Джордж. А ви — молодша дочка леді Арісти, Ґрейс. Я добре вас пам'ятаю.

— Містер Джордж, — повторила мама. — Зрозуміло. Ви навідувалися до нас у Даремі, коли народилася Ґвендолін. Це Ґвендолін. Вона — Рубін, якого вам бракує.

— Це неможливо! — тітка Ґленда крикнула так, неначе на неї хто линув кип'ятком. — Це геть неможливо! У Ґвендолін неправильна дата народження. І взагалі, вона народилася на два місяці раніше, ніж треба було! Недорозвинене, недоношене дитятко! Ви тільки гляньте на неї!

Містера Джорджа не треба було припрошувати. Він не спускав з мене добрих світло-блакитних очей. Я намагалася відповісти на його погляд спокійно, намагаючись при цьому приховати своє зніяковіння. Недорозвинене, недоношене дитятко! У тітки Ґленди, схоже, клепки розсохлися. Я мала майже метр сімдесят зросту і груди другого розміру, що ось-ось розбухнуть до третього.

— Вчора вона перескочила вперше, — сказала мама. — Я тільки хочу, щоб з нею нічого не сталося. З кожним неконтрольованим переміщенням ризик зростає.

Тітка Ґленда знущально зареготала.

— Ніхто не сприйме цього серйозно! Знову жалюгідна спроба привернути до себе загальну увагу!

— Ох, стули пельку, Ґлендо! Я б нічого не хотіла так, як відійти від усього цього, лишивши твоїй Шарлотті невдячну роль об'єкта досліджень для схиблених на ізотериці псевдовчених і фанатичних любителів таємниць! Але не Шарлотта успадкувала цей клятий ген, а Ґвендолін! — Мамин погляд був сповнений люті та презирства. І це теж було для мене повним відкриттям у ній.

Містер Джордж засміявся собі під ніс.

— Ви явно не найкращої думки про нас, місіс Шеферд!

Мама знизала плечима.

— Ні, ні, ні! — тітка Ґленда сіла на найближчий стілець. — Я не готова і далі слухати цю нісенітницю. Вона навіть народилася не в той день! Окрім того, вона недоношена! — Аргумент щодо недоношеності здавався їй, очевидно, надто переконливим.

Місіс Дженкінс прошепотіла:

— Може, чашечку чаю, місіс Монтроз?

— Ох, відчепіться від мене зі своїм чаєм! — пирхнула тітка Ґленда.

— Хто-небудь хоче чаю?

— Ні, дякую, — відказала я.

Містер Джордж знову припав до мене своїми світло-блакитними очима.

— Ґвендолін, значить, ти вже перескакувала в часі?

Я кивнула.

— І куди, дозволь спитати?

— Туди ж, де я цієї миті і стояла.

Містер Джордж посміхнувся.

— Я мав на увазі, в який час ти перескочила?

— Не маю ані найменшого уявлення, — зухвало заявила я. — Рік ніде не було зазначено. А сказати мені ніхто не забажав. Послухайте! Я не хочу цього! Я хочу, щоб це скінчилося! Ви можете зробити так, щоб це скінчилося?

Містер Джордж не відповів.

— Ґвендолін з'явилася на світ на два місяці раніше від терміну, — мовив він ніби сам до себе. — Восьмого жовтня. Я особисто перевірив свідоцтво про народження і запис у книзі актів цивільного стану. І дитину перевірив.

Я замислилася над тим, що в дитини можна перевірити. Чи вона справжня?

— Вона народилася ввечері сьомого жовтня, — сказала мама, і її голос трохи тремтів. — Ми підмовили акушерку, щоб вона в довідці на кілька годин змінила час народження.

— Але чому? — схоже, що містер Джордж нічого не розумів, точнісінько як і я.

— Бо… по всьому, що сталося з Люсі, я хотіла уберегти моє дитя від цього напруження. Я хотіла захистити свою дівчинку, — відповіла мама. — І я сподівалася, що вона, можливо, не успадкувала ген, а просто випадково з'явилася на світ в один день із носієм гена. Зрештою, у Ґленди народилася Шарлотта, на яку покладалися всі надії…

— Еге, стільки правди, як у решеті води! — вигукнула тітка Ґленда. — Ти все це навмисне підстроїла! Твоя дитина мала народитися тільки в грудні, але ти помудрувала з вагітністю і наважилася на передчасні пологи, тільки щоб розродитися того самого дня, що і я! Та ба! Твоя дочка народилася на день пізніше. Я так сміялася, коли про це дізналась!

— Загалом довести це буде неважко, — сказав містер Джордж.

— Я забула прізвище акушерки, — швидко відповіла мама. — Пам'ятаю тільки, що звали її Дон. Та дарма.

— Ха, — вставила тітка Гленда. — На твоєму місці я б теж так говорила.

— Ім'я та адреса акушерки напевно є в наших актах. — Містер Джордж повернувся до місіс Дженкінс. — Треба її знайти.

— Це ні до чого, — сказала мама. — Дайте бідній жінці спокій. Вона лише отримала від нас трохи грошей.

— Ми лише поставимо їй кілька питань, — зауважив містер Джордж. — Місіс Дженкінс, дізнайтеся, будь ласка, де вона нині живе.

— Уже роблю, — озвалася місіс Дженкінс і знову зникла за задніми дверима.

— Хто ще про це знає? — запитав містер Джордж.

— Хіба що мій чоловік знав, — відказала мама, і в її голосі поєдналися нотки норову і тріумфу. — А його ви вже не зможете допитати. Він, бачте, помер.

— Знаю, — сказав містер Джордж. — Білокрів'я, чи не так? Дуже трагічно, — він почав міряти кімнату кроками. — Коли це почалося, кажете?

— Вчора, — відповіла я.

— Тричі за останні двадцять годин, — докинула мама. — Я за неї боюся.

— Уже тричі! — Містер Джордж зупинився. — А коли востаннє?

— Десь годину тому, — відказала я і додала: — Мені так здається. — Коли події почали скупчуватися, я втратила будь-яке відчуття часу.

— Тоді маємо ще трохи часу, щоб усе підготувати.

— Ви не можете цьому вірити! — втрутилася тітка Ґленда. — Містере Джордж! Ви знаєте Шарлотту. А зараз подивіться на цю дівчинку і порівняйте її з моєю Шарлоттою. Невже ви серйозно вірите, що перед вами — номер дванадцятий? Наділено рубін магією Крука, останній — соль мажор: дванадцятьох уже зібрала злука. Ви можете в це повірити?

— Ну, такий шанс усе ж таки існує, — відповів містер Джордж. — Навіть при тому, що ваші мотиви здаються мені щонайменше сумнівними, місіс Шеферд.

— Це ваша проблема, — холодно відповіла мама.

— Якби ви справді хотіли захистити вашу дитину, ви б не допустили, щоб вона стільки років ні сном ні духом про це не знала. Перескакувати з часу в час без будь-якої підготовки дуже небезпечно.

Мама прикусила губу.

— Я сподівалася, що це Шарлотта…

— Але це і є Шарлотта! — вигукнула тітка Ґленда. — У неї вже два дні однозначні симптоми. Це може статися будь-якої миті! Можливо, це відбувається просто зараз, а ми тут змушені вислуховувати, як моя завидюща молодша сестричка меле хтозна-що!

— Може, ти увімкнеш для різноманіття свій мозок, Ґлендо? — мовила мама. У її голосі звучала втома. — Нащо нам таке вигадувати? Хто, крім тебе, побажав би такої долі для своєї дочки?

— Я наполягаю на тому… — тітка Ґленда раптом урвала мову, не уточнивши, на чому ж, власне, вона наполягає. — Незабаром з'ясується, що все це зловмисне, безсоромне ошуканство. У цій справі вже доходило до саботажу, і ви знаєте, до чого це призвело, містере Джордж. І зараз, так близько до мети, ми не можемо собі дозволити, щоб хтось знову халтурив.

— Гадаю, не нам це вирішувати, — сказав містер Джордж. — Ідіть за мною, місіс Шеферд. І ти теж, Ґвендолін. — А тоді, коротко хихикнувши, докинув: — Не бійся, схиблені на ізотериці псевдовчені й фанатичні любителі таємниць не кусаються!

Розділ сьомий

Левині пазурі притуплюй, з пащі

Тигриної, о часе, зуби рви,

Руйнуй всі витвори землі найкращі

І фенікса спали в його крові…[20].

Вільям Шекспір, Сонет XIX

Спершу нас повели вгору сходами, а відтак нескінченним коридором, який раз по раз повертав на 45 градусів і часом піднімався на кілька сходинок угору, а часом опускався вниз. Із нечисленних вікон, які ми проминали, розгортався щоразу інший вигляд: іноді в око впадав великий сад, іноді — ще якийсь будинок або маленький внутрішній дворик… Це був нескінченно довгий шлях, десь вистелений паркетом, а десь — кам'яною мозаїкою, і дорогою ми проходили багато замкнених дверей і нескінченні ряди стільців попід стінами, олійні картини у рамках і шафи, повні порцелянових статуеток і книг у шкіряних палітурках, статуї і лицарські обладунки. Здавалося, ніби ми опинилися в якомусь музеї.

Тітка Ґленда всю дорогу скоса поглядала на маму. Мама, зі свого боку, вперто легковажила сестричку. Вона була біла як стіна і вигляд мала неабияк напружений. Мені час від часу хотілося схопитися за її руку, але тоді б тітка Ґленда помітила, що я страшенно боюся, а цього мені хотілося найменше.

Ми ніяк не могли перебувати в тому ж таки будинку — за моїми відчуттями, ми пройшли щонайменше ще три. Нарешті містер Джордж зупинився і постукав у якісь двері.

Зала, до якої ми зайшли, була обшита темними дерев'яними панелями, десь як наша їдальня. Стеля теж була з темного дерева, майже скрізь оздоблена майстерним, подекуди розмальованим різьбленням. І меблі були темні й грубезні. Все це мало б справляти похмуре і гнітюче враження, але з високих вікон на протилежній стіні зали лилося денне світло і було видно квітучий сад. У сонячному промінні за садовим муром мінилася Темза.

Але не тільки вигляд з вікна і денне світло милували зір — різьблення теж випромінювало щось радісне, дарма що деякі пики й черепи наганяли дрижаки. Було таке відчуття, що стіни живі. Леслі була б у захваті, якби їй дозволили пообмащувати всі рожеві бутони (геть як справжні на вигляд!), архаїчні візерунки і смішні голови звірів і з'ясувати, чи не приховують вони, бува, якусь таємну машинерію. Тут були крилаті леви, соколи, зірки, сонця й планети, дракони, єдинороги, ельфи, феї, дерева й кораблі — один образ живіший за інший.

Але найбільше враження справляв дракон над нашими головами, який наче ширяв попід стелею. Від його шпичастого кінчика хвоста до великої лускатої голови було щонайменше метрів сім. Я не могла відвести від нього очей. Який він був гарний! Захопившись, я майже забула, навіщо ми сюди прийшли.

І що ми в цій залі не самі.

Варто нам було зайти, як усі присутні застигли, мов громом вражені.

— Схоже, в нас виникли труднощі, — сказав містер Джордж.

Леді Аріста, що стояла біля вікна рівна, як свічка, здивовано запитала:

— Ґрейс! Хіба ти не мала бути на роботі? А Ґвендолін — у школі?

— Ми б залюбки, матусю, — відказала моя мати.

Шарлотта сиділа на якійсь канапі під чудовою русалкою, у вирізьбленому хвості якої (він грав усіма відтінками синього й блакитного) можна було розгледіти кожну лусочку. До широкого каміна поруч із канапою притулився чоловік в елегантному чорному костюмі і в окулярах із чорною оправою.

Навіть краватку він мав чорну. Чоловік поглядав на нас вкрай лихим оком. За його піджак чіплялося хлопча років семи.

— Ґрейс! — З-за письмового столу підвівся довгий, як жердина, чоловік. Його хвилясте, сиве волосся падало на плечі левовою гривою. У чоловіка були світло-карі очі, що нагадували шматочки бурштину. Обличчя було значно молодше, ніж можна було припустити, дивлячись на волосся, і це було одне з тих облич, яке, раз побачивши, вже не забудеш: стільки чарівності було в ньому. Чоловік посміхнувся, аж зблиснули всі рівненькі білі зуби. — Ґрейс. Скільки літ, скільки зим ми з тобою не бачилися. — Він обійшов свій стіл і простягнув мамі руку. — Ти ані трохи не змінилася.

На мій подив, мама почервоніла.

— Дякую. Те саме можна сказати і про тебе, Фальку.

— Я посивів, — Фальк згорда махнув рукою.

— Як на мене, тобі пасує, — відказала мама. Агов! Вона що, фліртує з цим типом? Його усмішка стала ще ширшою, а потім він перевів бурштиновий погляд з мами на мене, і я була ладна крізь землю провалитися, відчуваючи, що мене уважно розглядають.

Ці очі справді були дивовижні. Вони могли належати вовку або дикому котові. Він простягнув мені руку.

— Я Фальк де Віллерз. А ти, мабуть, дочка Ґрейс, Ґвендолін. — Він міцно й щиро потиснув руку. — Перша на моїй пам'яті дівчина з Монтрозів, у якої не руде волосся.

— Колір волосся я успадкувала від батька, — сором'язливо мовила я.

— Може, перейдемо до справи? — озвався незнайомець у чорному біля каміна.

Фальк де Віллерз випустив мою руку і підморгнув мені.

— Будь ласка, — сказав він.

— Моя сестра наговорила нам казна-чого, — підвищила голос тітка Ґленда, і було видно, що вона щосили намагається не кричати. — А містер Джордж не хоче мене слухати! Вона стверджує, що Ґвендолін — Ґвендолін! — уже тричі перескакувала у часі. І оскільки вона чудово знає, що довести це неможливо, то склала ще й казочку, яка пояснює неправильну дату народження. Я б хотіла нагадати вам про події, що сталися сімнадцять років тому, і про те, що Ґрейс тоді повелася непристойно. Зараз, коли ми такі близькі до мети, мене не дивує, що вона з'являється тут і намагається вкинути нам гадючку!

Леді Аріста відійшла від вікна і підійшла до нас.

— Це правда, Ґрейс? — На її обличчі застиг, як завжди, суворий і невблаганний вираз. Іноді я питала себе, чи не залежала ця незворушність її обличчя від туго зачесаного волосся. Напевно, її лицеві м'язи просто завмерли на своїх місцях. Лише її очі періодично розширювалися, коли вона перебувала сама не при собі — як-от, наприклад, зараз.

Містер Джордж сказав:

— Місіс Шеферд стверджує, що вони з чоловіком підкупили акушерку і та записала іншу дату в довідку про народження, щоб ніхто не дізнався, що Ґвендолін теж може виявитися носієм гена.

— Але навіщо їй це знадобилося? — запитала леді Аріста.

— Вона каже, що, мовляв, хотіла захистити Ґвендолін і сподівалася, що ген успадкувала Шарлотта.

— Сподівалася! Аякже! — вигукнула тітка Ґленда.

— Як на мене, все це звучить дуже логічно, — докинув містер Джордж.

Я подивилася на бліду Шарлотту: вона, як і раніше, сиділа на канапі й переводила погляд з одного на іншого. Коли наші очі зустрілися, вона відвернулася.

— Попри все моє бажання не можу визнати, що це звучить так уже логічно, — зауважила леді Аріста.

— Ми вже перевіряємо цю історію, — відказав містер Джордж. — Місіс Дженкінс має знайти акушерку.

— Спитаю суто з цікавості: скільки ти заплатила акушерці, Ґрейс? — спитав Фальк де Віллерз. Його очі за останні секунди помітно звузились, і зараз, дивлячись на маму, він нагадував вовка.

— Я… я вже не пам'ятаю, — сказала мама.

Містер де Віллерз підняв брови.

— Ну, навряд чи йшлося про грубі гроші. Наскільки я знаю, доходи твого чоловіка були радше скромними.

— Ще б пак! — прошипіла тітка Ґленда. — Цей обірванець!

— Якщо ви так кажете, значить, це не могла бути велика сума, — відповіла мама. Непевність, яка охопила її, коли вона побачила містера де Віллерза, випарувалася так само раптово, як і з'явилася, як і рум'янці на її щоках.

— Чому ж тоді акушерка зробила те, про що ви її просили? — спитав містер де Віллерз. — Як-не-як їй довелося сфальшувати документ. Не таке вже й дрібне правопорушення.

Мама підняла голову.

— Ми розповіли їй, що наша родина входить до сатанинської секти і схиблена на хворобливій вірі в гороскопи. Ми сказали їй, що дитина, яка народилася сьомого жовтня, потерпатиме від тяжких репресій і стане об'єктом сатанинських ритуалів. Дівчина нам повірила. А що серце в неї було добре, до того ж вона щось мала проти сатаністів, то підробила в довідці дату народження.

— Сатанинські ритуали! Нахабство та й годі! — просичав чоловік біля каміна, а маленький хлопчик ще міцніше притиснувся до нього.

Містер де Віллерз схвально посміхнувся.

— Непогана історія. Подивимося, чи розповість акушерка нам те саме.

— Як на мене, не надто розумно марнувати час на такі перевірки, — втрутилася леді Аріста.

— Справді, — озвалася тітка Ґленда. — Шарлотта може перескочити будь-якої миті. Тоді ми зрозуміємо, що Ґрейс висмоктала всю цю історію з пальця, щоб устромляти нам палиці в колеса.

— А чому б їм обом не вспадкувати ген? — спитав містер Джордж. — Таке вже було.

— Так, але Тімоті та Джонатан де Віллерз були однояйцевими близнюками, — відказав містер де Віллерз. — І це згадано в провіщеннях.

— І тому в хронографі передбачені два сердоліки, дві піпетки, дві полиці з дванадцятьма елементами і два ланцюжки шестерень, — зауважив чоловік біля каміна. — Рубін стоїть окремо.

— Це теж правда, — погодився містер Джордж. На його круглому обличчі вичитувалася турбота.

— Важливіше було б проаналізувати, з яких причин моя сестра бреше, — тітка Ґленда метнула на маму погляд, повний ненависті. — Якщо ти сподіваєшся, що хронограф зчитає кров Ґвендолін і зламається, то ти ще наївніша, ніж я думала.

— Як вона могла подумати, що ми повіримо хоча б одному її слову? — озвався чоловік біля каміна. Його манера вдавати, ніби нас з мамою тут немає, здавалася мені ознакою неабиякою пихи. — Я добре пам'ятаю, як Ґрейс збрехала, щоб прикрити Люсі й Пола. Вона забезпечила їм вирішальну перевагу в часі. Якби не вона, то катастрофу, можливо, вдалося б відвернути.

— Джейку! — гаркнув містер де Віллерз.

— Яку катастрофу? — поцікавилась я. І хто такий Пол?

— Сама присутність цієї особи в цій залі — річ, як на мене, жахлива! — процідив чоловік біля каміна.

— А ви, даруйте, хто? — мамин голос і її погляд проймали морозом. Мене вразило, що вона не дає себе залякати.

— Це не стосується справи. — Незнайомець біля каміна навіть оком на неї не кинув. Світловолосий хлопчик обережно визирнув з-за його спини і подивився на мене. Веснянками на носі він трохи нагадав мені маленького Ніка, і я посміхнулася йому. Бідолашний малюк, з таким кошмарним дідусем йому не позаздриш. У відповідь на мою посмішку хлопчина злякано вирячив очі і знову заховався за піджак.

— Це доктор Джекоб Вайт, — сказав Фальк де Віллерз, з голосу якого було чутно, що все це його неабияк тішить. — Геній у царині медицини та біохімії. Зазвичай він трохи люб'язніший.

«Джекоб Ґрей»[21] пасувало б йому більше. Навіть його лице мало сіруватий відтінок.

Містер де Віллерз подивився на мене, а потім перевів погляд на маму.

— Так чи інакше, нам треба зараз щось ухвалити. Ми можемо тобі вірити, Ґрейс, чи ти й справді намислила щось інше?

Кілька секунд мама кресала на нього очима. Потім опустила погляд і тихо сказала:

— Я тут не для того, щоб завадити здійсненню грандіозної таємної місії. Я тут для того, аби не допустити, щоб з моєю дочкою щось сталося. Завдяки хронографу її пересування будуть більш-менш безпечними і вона зможе жити певною мірою нормальним життям. Це все, чого я хочу.

— Ще б пак! — мовила тітка Ґленда. Вона підійшла до канапи і сіла поруч із Шарлоттою. Я б і сама залюбки кудись сіла, мене вже ноги не тримали. Втім, позаяк стільця мені ніхто не запропонував, то не залишалося нічого іншого, як стояти й далі.

— Те, що я зробила тоді, ніяк не стосується… вашої справи, — вела далі мама. — Щиро кажучи, я знаю про неї як кіт наплакав, а те, що знаю, я не розумію і наполовину.

— Тоді я ще більше дивуюся, як це ви дійшли до такого нахабства, що встряли в цю справу, — сказав чорний доктор Вайт. — У питання, про які не мали ані найменшого поняття!

— Я тільки хотіла допомогти Люсі, — відказала мама. — Вона була моєю улюбленою небогою. Я доглядала за нею, відколи вона була дитиною, і вона попросила мене їй допомогти. Що б ви зробили на моєму місці? Бог свідок, вони обоє були такі юні, закохані і… Я просто не хотіла, щоб з ними щось сталося!

— Ну, вам у будь-якому разі це вдалося!

— Я любила Люсі як сестру. — Мама кинула погляд на тітку Ґленду й докинула: — Більше, ніж сестру.

Тітка Ґленда взяла Шарлоттину руку й погладила. Шарлотта вперто дивилася на підлогу.

— Ми всі дуже любили Люсі, — сказала леді Аріста. — Тим більше треба було тримати її далі від цього парубка з його забрехущими ідеями, а не допомагати їй у цьому!

— Які ще забрехущі ідеї? Це саме вона, руда бестія, втовкмачила Полові в голову дурні змовницькі теорії! Це вона підбила його на крадіжку!

— Неправда, — заперечила леді Аріста. — Люсі зроду б такого не зробила! Це Пол скористався її дівочою наївністю і збив із доброго шляху!

— Наївністю! Не смішіть мене! — гмикнув доктор Вайт.

Фальк де Віллерз підніс руку.

— У цю марну суперечку ми заходили вже не раз. Я вважаю, що всі позиції досить ясні. — Він кинув погляд на годинник. — Ось-ось з'явиться Ґідеон, а до цього ми повинні щось ухвалити — що робити далі. Шарлотто, як ти почуваєшся?

— У мене досі тріщить голова, — мовила Шарлотта, не піднімаючи очей.

— От бачите? — Тітка Ґленда отруйно усміхнулася.

— У мене теж голова болить, — сказала мама. — Але це не означає, що я зараз перескочу в часі.

— Ти… ти стерво! — вигукнула тітка Ґленда.

— Мені здається, що ми просто повинні виходити з того, що місіс Шеферд і Ґвендолін кажуть правду, — зауважив містер Джордж, витираючи лисину хусточкою. — Інакше ми знову змарнуємо дорогоцінний час.

— Ти це не серйозно, Томасе! — Доктор Вайт гепнув кулаком по камінній полиці так, що перекинувся олив'яний кубок.

Містер Джордж здригнувся, проте любесенько правив далі:

— Таким чином, від останнього стрибка в часі минуло години півтори-дві. Ми можемо підготувати дівчинку та задокументувати наступний стрибок якнайточніше.

— Так я й думав, — докинув містер де Віллерз. — Є заперечення?

— З таким же успіхом я міг би розмовляти зі стіною, — сказав доктор Вайт.

— Атож, — підхопила тітка Ґленда.

— Я б запропонував для цього приміщення архіву, — сказав містер Джордж. — Там із Ґвендолін нічого не трапиться, а після її повернення ми зможемо відразу ж зчитати її на хронографі.

— Я б її і близько до хронографа не підпускав! — просичав доктор Вайт.

— Господи, Джейку, ну досить уже, — відповів йому містер де Віллерз. — Це юне дівча та й годі! Ти що ж, гадаєш, що у неї під шкільною формою захована бомба?

— Та, інша, теж була лише юною дівчиною, — презирливо відказав доктор Вайт.

Містер де Віллерз кивнув містерові Джорджу.

— Зробимо так, як ти пропонуєш. Займися цим.

— Ходімо, Ґвендолін, — сказав мені містер Джордж.

Я не зрушила з місця.

— Мамо?

— Все гаразд, любонько, я почекаю тебе тут, — мама змучено посміхнулася.

Я подивилася на Шарлотту. Вона, як і раніше, не відривала погляду від підлоги. Тітка Ґленда заплющила очі й знесилено відкинулася на спинку канапи. Вигляд у неї був такий, ніби в неї теж страшенно заболіла голова. Моя бабуся, навпаки, дивилася на мене так, начебто бачила вперше. Можливо, що так воно й було.

Маленький хлопчик знову визирав з-за спини доктора Вайта своїми величезними очима. Бідолашний, бідолашний хлопчина. Злісний старий шкарбун за весь цей час жодного разу до нього не заговорив, він сприймав його як порожнє місце.

— Побачимося, люба, — сказала мама.

Містер Джордж узяв мене за руку й підбадьорливо посміхнувся. Я боязко посміхнулася у відповідь. Мені він чомусь подобався. Принаймні він був найприязнішим з-поміж усіх. І, здається, єдиним, хто нам вірив.

Проте мені дуже не хотілося залишати маму саму. Коли двері за нами зачинились і ми опинилися в коридорі, я мало не заревіла: «Хочу до мами!» — але якось зуміла себе опанувати.

Містер Джордж відпустив мою руку і рушив уперед, спочатку тим же шляхом, яким ми сюди прийшли, потім через одні з дверей в інший прохід і далі сходами вниз, потім через ще одні двері ще в один прохід — це був справжнісінький лабіринт. І хоча до загального стилю більше пасували б смолоскипи на стінах, коридори освітлювали сучасні лампи, майже такі ж яскраві, як денне світло.

— Спочатку здається, що тут легко заблукати, але за деякий час звикаєш, — зауважив містер Джордж.

Ми рушили знову сходами, цього разу їх було багацько, широкими кам'яними крученими сходами, які, здавалося, глибоко вгвинчувалися в землю.

— Тамплієри вимурували цю будівлю у XII столітті, до них тут були римляни, а ще раніше кельти. Для них усіх це було священне місце, в якому досі нічого не змінилося. Кожен квадратний сантиметр — якийсь незвичайний, ти відчуваєш? Неначе від цього клаптика землі виходить якась особлива сила.

Нічого такого я не відчувала. Навпаки, я була як сонна муха, не чула рук і ніг. Усе через те, що сьогодні вночі я не виспалася.

Сходи скінчились, і ми різко взяли праворуч, аж раптом налетіли на якогось хлопця. Ще трохи — і ми б у нього врізалися.

— Отакої! — вигукнув містер Джордж.

— Містере Джордж!

У хлопця було довге кучеряве волосся, що діставало йому майже до плечей, і зелені очі, такі яскраві, ніби він мав контактні лінзи. І хоча ні його очей, ні його волосся я раніше не бачила, я впізнала його відразу. І голос його я б теж упізнала всюди. Це був незнайомець, якого я бачила під час моєї останньої мандрівки в часі.

Точніше кажучи, це був юнак, якого цілувала схожа на мене дівчина, коли я ховалася за гардиною і не вірила своїм очам.

Я могла тільки стояти й ошелешено на нього витріщатися. Спереду і без перуки він мав вигляд у тисячу разів кращий. Я геть забула, що зазвичай нам із Леслі не подобалися хлопці з довгим волоссям (Леслі гадала, що хлопчаки відрощують волосся тільки для того, щоб заховати свої відстовбурчені вуха).

Він здивовано відповів на мій погляд, потім окинув мене очима з голови до ніг і запитально подивився на містера Джорджа.

— Ґідеон, це Ґвендолін Шеферд, — коротко зітхнувши, кинув містер Джордж. — Ґвендолін, це Ґідеон де Віллерз.

Ґідеон де Віллерз. Гравець у поло. Інший мандрівник у часі.

— Привіт, — ввічливо сказав він.

— Вітаю. — Чому в мене раптово охрип голос?

— Як на мене, вам іще доведеться познайомитися ближче, — містер Джордж нервово реготнув. — Можливо, Ґвендолін — це наша нова Шарлотта.

— Що? — Зелені очі знову пильно мене обдивилися, цього разу — обличчя. Я могла тільки нерозумно витріщатися у відповідь.

— У цій історії сам чорт ногу зломить, — відказав містер Джордж. — Ви краще йдіть у Драконячу залу, там ваш дядько все вам пояснить.

Ґідеон кивнув.

— Я саме туди йду. Побачимося, містере Джордж. До побачення, Венді.

Хто така Венді?

— Ґвендолін, — виправив містер Джордж, але Ґідеон уже повернув за ріг. Його кроки затихли на сходах.

— У тебе, звичайно, купа питань, — сказав мені містер Джордж. — Спробую найповніше на них відповісти.

Я була страшенно рада, що нарешті можна було сісти, і залюбки витягла ноги. Приміщення архіву виявилося дуже затишним, хоча і містилося у підвалі глибоко під землею і не мало вікон. У каміні палахкотів вогонь, стіни були заставлені шафами й книжковими полицями, куди не кинь оком, скрізь стояли фотелі з високими спинками, ніби припрошуючи сісти, а під стіною прилаштувалася широка канапа, на якій я зараз сиділа. Коли ми увійшли, з-за письмового столу підвівся незнайомець; молодший на вигляд, він кивнув містерові Джорджу і мовчки вийшов з кімнати.

— Він що, німий? — запитала я про перше, що спало на думку.

— Ні, — відказав містер Джордж. — Але дав обітницю мовчання. Найближчі чотири тижні він не розмовлятиме.

— А нащо це йому?

— Це ритуал. Адепти повинні витримати цілу низку перевірок, перш ніж їх приймуть у наше Зовнішнє Коло. Вони повинні довести нам, що вміють мовчати. — Містер Джордж посміхнувся. — Мабуть, ти справді вважаєш нас якимись диваками, еге ж? На ось, візьми кишеньковий ліхтарик. Почепи його собі на шию.

— Зі мною зараз щось станеться?

— Ми чекаємо, поки ти знову перескочиш у часі.

— А коли це буде?

— Ох, точно цього ніхто не може сказати. У кожного з мандрівників це буває по-своєму. Кажуть, що твоя пращурка Ілейн Берлі — в Колі Дванадцяти друга — за все своє життя перескакувала щонайбільше разів п'ять. Щоправда, померла вона у віці 18 років у породільній гарячці. Натомість сам граф замолоду перескакував десь раз на дві години, від двох до семи разів на день. Можна собі уявити, на які небезпеки він наражався, перш ніж не навчився користуватися хронографом. — Містер Джордж показав на олійний портрет, який висів над каміном. На портреті був зображений чоловік у білій перуці з кучериками. — Це, до речі, він. Граф Сен-Жермен.

— Сім разів на день? — Це жахливо. Я не змогла б нормально висипатися або ходити до школи.

— Не переймайся. Коли це станеться, ти опинишся — хоч у якому це буде часі — в цій самій кімнаті, тут ти в будь-якому випадку в безпеці. Тобі треба буде просто дочекатися, поки тебе не перенесе назад. Просто стій на цьому місці та й годі. Якщо тобі, чого доброго, хтось зустрінеться, ти покажеш йому цей перстень. — Містер Джордж зняв із пальця каблучку з печаткою і простягнув мені. Я крутила її в руках і розглядала гравіювання. Дванадцятикутна зірка з кучерявими літерами в центрі. Отже, розумниця Леслі знову має слушність.

— У містера Вітмена, нашого вчителя з англійської та історії, є така сама.

— Це питання? — У лисині містера Джорджа вигравало полум'я каміна. Він виглядав якось по-домашньому.

— Hi. — Відповідь була не потрібна. Було й так очевидно, що містер Вітмен — один із них. Як Леслі й підозрювала.

— Ти більше нічого не хочеш дізнатися?

— Хто такий Пол і що сталося з Люсі? І про яку крадіжку йшлося? І що такого наробила моя мама, що тепер усі мають на неї зуб? — вихопилося в мене.

— Ох, — містер Джордж зніяковіло почухався. — Ну, про це я, на жаль, не можу тобі розповісти.

— Зрозуміло.

— Ґвендолін. Якщо ти й справді наш номер дванадцятий, то ми про все тобі докладно розкажемо, це я тобі обіцяю. Але спочатку ми повинні впевнитись. А на інші питання я залюбки тобі відповім.

Я мовчала.

Містер Джордж зітхнув.

— Ну гаразд. Пол — це молодший брат Фалька де Віллерза. До Ґідеона він був попереднім мандрівником у часі по лінії де Віллерзів, номер дев'ять у Колі Дванадцяти. Для початку, я думаю, досить. Якщо в тебе є не такі пікантні питання…

— Тут є десь туалет?

— Ох. Так, звичайно. Одразу за рогом. Я проведу тебе.

— Я можу сама.

— Зрозуміло, — відказав містер Джордж, проте все одно вирушив слідом за мною, наче маленька кругла тінь. За дверима чатував, наче палацовий охоронець, наш новий знайомий, який присягся мовчати.

— Наступні двері, — містер Джордж показав ліворуч. — Я почекаю тебе тут.

У маленькому туалеті, що пахнув дезінфекцією і де були лише унітаз і раковина, я дістала з кишені мобільник. Мережі, звісно, не було. А я б залюбки виклала все Леслі. Але час на дисплеї показувався справно, і я була приголомшена, дізнавшись, що ще тільки близько полудня. У мене було таке відчуття, що я тут уже кілька днів. І мені справді хотілося в туалет.

Коли я вийшла в коридор, містер Джордж полегшено мені посміхнувся. Очевидно, він боявся, що я зникну.

В архіві я знову сіла на диван, а містер Джордж влаштувався в найближчому фотелі.

— Ну, давай побавимося у питання далі, — сказав він. — Але цього разу — цур по черзі. Питання — я, питання — ти.

— Окей, — відповіла я. — Спочатку ви.

— Тобі хочеться пити?

— Так. Мені б хотілося води, якщо можна. Або чаю.

І справді — тут, унизу, були вода, сік і вино. Був і чайник. Містер Джордж заварив нам чайничок «Ерл Ґрей».

— Тепер ти, — мовив він, знову опустившись у фотель.

— Якщо здатність подорожувати в часі визначається геном, то чому так важить дата народження? Чому в Шарлотти не можна було просто взяти кров і дослідити її на наявність гена? І чому не можна відразу відправити її через хронограф у яку-небудь безпечну епоху, а треба неодмінно чекати, коли вона перескочить сама, ще й може наразитися на небезпеку?

— Ну, по-перше: ми думаємо, що йдеться про ген, але точно цього не знаємо. Відомо тільки, що щось у крові відрізняє вас від звичайних людей, але цей фактор X ми поки не вирахували. Хоча ми досліджуємо це питання вже багато років і в наших лавах є кращі вчені світу. Повір мені, багато що значно спростилося б, якби ми знайшли в крові цей ген абощо. Ну а так ми залежимо від розрахунків і спостережень, зроблених багатьма поколіннями до нас.

— Якщо заправити хронограф Шарлоттиною кров'ю, то що станеться?

— У найгіршому випадку ми його зіпсуємо. І, будь ласка, Ґвендолін, ми говоримо про маленьку крапельку крові, а не про заправку повного бака! Але зараз моя черга. У який час тобі б хотілося помандрувати?

Я подумала.

— Мені б не хотілося вирушати далеко в минуле. Хіба що років на десять назад. Тоді я могла б ще раз побачити мого батька і поговорити з ним.

Обличчя містера Джорджа набуло співчутливого виразу.

— Так, це зрозуміле бажання. Але не вийде. Ніхто не може переміститися назад у межах власного життя. Ти можеш потрапити щонайпізніше у день свого народження.

— Ох… — Оце шкода. Тому що я уявила собі, як я потрапляю в часи моєї початкової школи, а саме в той день, коли хлопчик на ім'я Ґреґорі Форбс обізвав мене на шкільному подвір'ї «бридкою жабою» і чотири рази копнув у гомілку. Я б з'явилася там як супервумен — і Ґреґорі Форбс ні до якої маленької дівчинки ніколи б і пальцем не торкнувся, я була в цьому впевнена.

— Знову твоя черга, — сказав містер Джордж.

— У тому місці, де Шарлотта зникла б, я повинна була намалювати крейдочкою хрест. Навіщо це треба?

Містер Джордж відмахнувся.

— Забудь цю нісенітницю. Твоя тітка Ґленда наполягала на тому, що ми повинні за цим місцем спостерігати. Нам треба було послати туди Ґідеона, а варта чекала б Шарлотту і захищала її, поки вона не повернеться назад.

— Так, але ж не відомо, в який час вона переміститься. Вартові можуть пильнувати це місце десятиліттями!

— Саме так, — зітхнув містер Джордж. — Саме так. Тепер знову моя черга. Ти пам'ятаєш свого дідуся?

— Звичайно. Мені було десять років, коли він помер. Він був зовсім інший, ніж леді Аріста, веселий і ні крихти не суворий. Він увесь час розповідав моєму братові й мені страшні казки. Ви його теж знали?

— Аякже! Він був моїм учителем і найкращим другом. — Містер Джордж задумливо дивився на вогонь.

— Хто цей маленький хлопчик? — запитала я.

— Який маленький хлопчик?

— Маленький хлопчик, який чіплявся за піджак доктора Вайта.

— Що? — Містер Джордж відвів погляд від каміна і здивовано втупився на мене.

Невже недочув?

— Маленький білявий хлопчик, років десь семи. Він стояв поруч із доктором Вайтом, — сказала я підкреслено повільно.

— Та не було там ніякого хлопчика! — відказав містер Джордж. — Ти що, смієшся з мене?

— Ні, — кинула я. Я зрозуміла, що саме я бачила, і розлютилася на себе за те, що не відразу здогадалася.

— Маленький білявий хлопчик, кажеш? Років семи?

— Забудьте, — я вдала, буцімто гостро цікавлюся книгами на полиці за моєю спиною.

Містер Джордж замовк, але я відчувала його пильний погляд.

— Зараз моя черга, — сказав він нарешті.

— Це дурна гра. Може, зіграємо в шахи? — На столі лежала шахівниця. Але містер Джордж не дав збити себе з пантелику.

— Ти іноді бачиш речі, яких не бачать інші?

— Маленькі хлопчики — це не речі, — зауважила я. — Але… так, я іноді бачу речі, які не бачать інші. — Я й сама не знала, чому я йому це сказала.

З якоїсь незрозумілої причини мої слова його потішили.

— Дивно, їй-бо, дивно! З якого часу в тебе цей дар?

— У мене він був завжди.

— Неймовірно! — Містер Джордж озирнувся. — Скажи мені, хто тут є, крім нас, — сидить і дослухається?

— Ми тут самі. — Я майже засміялася, побачивши розчароване обличчя містера Джорджа.

— Ох, а я міг присягнутися, що привидів у цих стінах, як сарани. Особливо в цій кімнаті. — Він випив ковток чаю. — Може, ти хочеш кексів? З апельсиновою начинкою?

— Так, залюбки. — Не знаю, можливо, через те, що він згадав кекси, але в животі в мене знову з'явилося неприємне відчуття. Я затамувала подих.

Містер Джордж підвівся і заходився порпатися у шафовій шухляді. У животі закрутилося ще дужче. Містер Джордж здивується, якщо він обернеться й побачить, що я зникла. Може, краще його попередити. А що, коли в нього слабке серце…

— Містере Джордж?

— Зараз твоя черга, Ґвендолін. — Він любовно розклав кекси на тарілці, майже як містер Бернард. — І я впевнений, що знаю відповідь на твоє наступне питання.

Я прислухалася до себе. Запаморочення трохи відступило. Окей, фальшива тривога.

— Припустімо, що я перескочу в той час, коли цієї будівлі не було і близько. Тоді я опинюся під землею і задихнуся?

— Ох! А я думав, що ти запитаєш про маленького ясноволосого хлопчика. Ну гаразд, отже, виходячи з усього, що ми знаємо, ще ніхто не заходив у минуле далі ніж на 500 років. І в хронографі для Рубіна, тобто для тебе, найраніша дата, яку можна виставити, — це 1560 рік. Рік народження першого з мандрівників у часі, Ланселота де Віллерза. Ми часто за цим шкодували. Так багато цікавих років випало з дослідження… Ось, бери. Це мої улюблені кекси.

Я потягнулася по кекс, але тарілка щезла з-перед моїх очей, а з-під п'ятої точки зник диван.

Розділ восьмий

Родовід за чоловічою лінією

Із «Хронік Вартових», Том 4, Коло Дванадцяти

Я приземлилася на холодну кам'яну підлогу з кексом у руці. У всякому разі, на дотик це був кекс: навколо стояла непроникна тьма. Я мала б заціпеніти від страху, але як не дивно, зовсім не злякалася. Можливо, мене заспокоїли слова містера Джорджа, а може, я вже просто до цього звикла. Відкусивши шматок кексу (ох і смакота!), я намацала ліхтарик і зняла його з шиї.

Тільки за кілька секунд я знайшла на ньому кнопку. Промінь ліхтаря вихопив книжкові полиці, камін (на жаль, згаслий і остиглий) та картину над ним. Картина була та сама: портрет мандрівника в часі в білій перуці, графа якогось там Тралялинського. Власне кажучи, в кімнаті бракувало лише кількох фотелів і маленьких столиків, а також — ну ще б пак! — зручної канапи, на якій я сиділа.

Містер Джордж сказав, що мені слід просто чекати, поки я перескочу назад. Можливо, я б так і зробила, якби канапа була тут. Але ж не завадить, якщо я вигляну за двері!

Я обережно просувалася вперед. Двері були замкнені. Можливо, я б цього й не знала, якби була канапа. Ну і хай. Добре, що мені вже не хотілося в туалет.

У світлі ліхтарика я обстежила кімнату. Можливо, десь знайдеться вказівка на рік, у який я потрапила. А що, як на стіні або на столі виявиться календар?

Письмовий стіл був завалений паперовими сувоями, книгами, розпечатаними листами і скриньками. Промінь світла вихопив каламар із гусячими пір'їнами. Я взяла в руки аркуш паперу. Він був цупкий і шорсткий на дотик. Написане на ньому було важко розібрати через силу-силенну закруток.

«Високошановний пане доктор, — було написано чорним по білому. — Вашого листа мені принесли сьогодні, він був у дорозі лише дев'ять тижнів. Можна тільки дивуватися з такої швидкості, якщо уявити, який довгий шлях подолав ваш цікавий звіт про стан у колоніях».

Я мимоволі посміхнулася. Цілих дев'ять тижнів, щоб доправити одного листа! А люди сьогодні нарікають на ненадійність британської пошти! Ну що ж, значить, я опинилася в часі, коли листи ще приносили поштові голуби. Або якісь равлики.

Я сіла за стіл і прочитала ще кілька листів. Досить нудно. Та й імена мені нічого не говорили. Потім узялася порпатися у скриньках. Перша, яку я відчинила, була набита печатками з майстерно вирізаними штемпелями. Я пошукала дванадцятикутну зірку, але там були тільки корони, монограми або просто рослинні візерунки. Дуже гарно. Я знайшла також воскові свічки для запечатування всіх кольорів, навіть золоті та срібні.

Наступна скринька була замкнена. Може, в котрійсь із шухляд знайдеться ключ? Цей пошук скарбів захоплював чимраз дужче. Якщо в скриньці виявиться щось гарненьке, я прихоплю це з собою. Тільки для перевірки. З кексом же вийшло. Принесу Леслі маленький сувенір, це ж, напевно, не заборонено?

У шухлядах столу я знайшла ще пір'їни й каламарі, листи, акуратно вкладені в конверти, стос паперу для нотаток, щось типу кинджала, ятаган і — ключі.

Сила-силенна ключів усіляких форм і розмірів. Леслі була б у захваті! Можливо, в цій кімнаті до кожного ключа був замок, а за кожним замком ховалася маленька таємниця. Або скарб.

Я перевірила кілька ключів, які бодай трохи скидалися на ключ від скриньки. Але жоден із них не підійшов. Шкода. Ймовірно, там були коштовні прикраси. Може, забрати з собою всю скриньку цілком? Але ж вона не влізе у внутрішню кишеню моєї куртки.

У наступній коробці лежала люлька. Вишукана, з майстерним різьбленням, можливо, зі слонівки, але для Леслі не зовсім те. Може, принести їй одну з печаток? Або гарний кинджал? Або котрусь із книжок?

Звісно, я знала, що красти не можна, але тут був винятковий випадок. Я вважала, що маю право на деяку компенсацію. Крім того, мені треба було перевірити, чи можна взагалі переносити предмети з минулого в сьогодення. Я не відчувала жодних докорів сумління, і це було дивно, бо я й сама щоразу обурювалася, коли Леслі у відділі делікатесів «Герродса» брала більше одного шматочка на пробу задарма або (як недавно в парку) зривала квіточку з клумби.

От тільки вибрати я не могла. Кинджал виглядав найціннішим. Якщо камені в його ручці не підробка, то це точно справжнє багатство. Проте навіщо Леслі кинджал? Печатка їй точно сподобається більше. Але яка?

Нічого вирішувати мені не довелося, бо в животі знову виник коловорот. Коли письмовий стіл почав розпливатися перед моїми очима, я схопила першу-ліпшу річ.

Я м'яко приземлилася на ноги. Очі засліпило яскраве світло. Я швиденько опустила ключ, який схопила в останню секунду, в кишеню до телефону й озирнулася. Все було таке саме, як недавно, коли ми з містером Джорджем сьорбали чай. Кімнатою розпливалося приємне тепло від полум'я в каміні.

Але містер Джордж був уже не сам. Вони з Фальком де Віллерзом і непривітним сірим доктором Байтом (і з маленьким білявим хлопчиком-примарою) стояли посеред кімнати і тихо гомоніли. Ґідеон де Віллерз недбало сперся спиною на шафу з книжками. Він перший мене побачив.

— Привіт, Венді, — мовив він.

— Ґвендолін, — виправила я. Мамо рідна, це ж не так важко запам'ятати. Я ж не називаю його Ґізбертом.

Троє інших здригнулися і, обернувшись, дивились на мене. Доктор Вайт — примруживши очі і з недовірою, містер Джордж — із явною радістю.

— Майже п'ятнадцять хвилин, — сказав він. — 3 тобою все гаразд, Ґвендолін? Ти добре почуваєшся?

Я кивнула.

— Тебе хтось бачив?

— Там нікого не було. Я не зрушила з місця, як ви і сказали. — Я простягнула містеру Джорджу ліхтарик і перстень. — Де моя мама?

— Вона нагорі з іншими, — відрубав містер де Віллерз.

— Я хочу з нею поговорити.

— Не переживай, ти з нею поговориш. Згодом, — мовив містер Джордж. — Але спершу… ох, просто не знаю, з чого почати. — Він просто сяяв. Чого це він так радів?

— Мого небожа, Ґідеона, ти вже знаєш, — сказав містер де Віллерз. — Те, що ти зараз переживаєш, трапилося з ним років два з гаком тому. Щоправда, підготовлений він був краще. Буде складно надолужити все те, що ти втратила за останні роки.

— Складно? Я сказав би, неможливо, — озвався доктор Вайт.

— Це взагалі не потрібно, — висловився Ґідеон. — Я сам з усім чудово впораюся.

— Подивимося, — сказав містер де Віллерз.

— Як на мене, ви недооцінюєте дівчинку, — зауважив містер Джордж і, повернувшись до мене, продовжив урочистим, майже патетичним тоном: — Ґвендолін Шеферд! Ти є частиноюпрадавньої таємниці. І настав час, коли тобі слід розкрити цю таємницю. Спочатку ти повинна дізнатися…

— Встигнемо з козами на торг, — перебив його доктор Вайт. — Може, вона й успадкувала ген, але це аж ніяк не означає, що їй можна довіряти.

— Або що вона взагалі розуміє, про що йдеться, — докинув Ґідеон.

Ага. Він, вочевидь, вважає, що я — тупоголова. Самовдоволений бовдур.

— Хтозна, які інструкції вона отримала від матері, — правив далі доктор Вайт. — І хто знає, від кого мати, своєю чергою, отримала інструкції. У нас залишився один хронограф, ми не можемо дозволити собі ще однієї помилки. Я хотів би вам про це просто нагадати.

У містера Джорджа був такий вигляд, ніби йому дали ляпаса.

— Можна також невиправдано все ускладнити, — пробурмотів він.

— Я зараз забираю її до себе в кабінет, — оголосив доктор Вайт. — Вибач, Томасе, але для пояснень час іще знайдеться.

При цих словах мене пройняв холодний піт. Останнє, чого я хотіла, — це плентатися слідом за доктором Франкенштейном у якусь процедурну.

— Я хочу до мами, — сказала я, і мені начхати було навіть на те, що я поводжуся, як маленька дитина.

Ґідеон презирливо клацнув язиком.

— Тобі нема чого боятися, Ґвендолін, — запевнив мене містер Джордж. — Нам потрібно тільки трохи твоєї крові, а крім того, доктор Вайт відповідає тепер за твій імунітет і здоров'я. На жаль, у минулому людей постійно підстерігали численні небезпечні збудники, з якими організм сучасної людини геть не знайомий. Все буде дуже швидко.

Чи розумів він, як жахливо це звучить? «Нам потрібно тільки трохи твоєї крові» і «Все буде дуже швидко»… — Мамочко моя!

— Але я… я не хочу залишатися на самоті з доктором Фран-кен… Байтом, — сказала я. Мені було фіолетово, чи вважає ця людина мене ґречною, чи ні. Крім того, він і сам не вирізнявся манерами. А щодо Ґідеона — хай він думає про мене все, що йому заманеться!

— Доктор Вайт аж ніяк не такий нелюд, як тобі може здатися, — сказав містер Джордж. — Ти справді не повинна…

— Ні, повинна! — пробурчав доктор Вайт.

Мало-помалу я закипала. Що він тут надумав собі, цей чванькуватий гусак? Нехай спочатку купить собі костюм нормального кольору!

— Стривайте! А що ви робитимете, якщо я відмовлюся? — прошипіла я і тут же побачила, як його люті очі за чорною оправою окулярів наливаються кров'ю.

«Ще той лікар, — подумала я. — Сам себе не може вилікувати».

Перш ніж доктор Вайт устиг придумати, що ж таке він зі мною зробить (моя фантазія моментально намалювала кілька неапетитних деталей), до розмови пристав містер де Віллерз.

— Я попрошу прийти місіс Дженкінс, — сказав він спокійним тоном. — Поки вона не з'явиться, з тобою побуде містер Джордж.

Я кинула на лікаря переможний погляд (глянути так було все одно що показати язика), але він мене проігнорував.

— За півгодини зустрічаємося нагорі у Драконячій залі, — підсумував містер де Віллерз.

Я не хотіла, але, виходячи, ще раз озирнулася на Ґідеона, щоб подивитися, чи помітив він мій тріумф над доктором Вайтом. Вочевидь, не помітив, адже витріщався на мої ноги. Мабуть, порівнював їх із Шарлоттиними.

Хай йому цур!.. Її ноги були довші й тонші. І вже точно без жодних подряпин, бо їй же не довелося сьогодні вночі повзати серед усілякого мотлоху навколо вительбушеного крокодила!

Кабінет доктора Байта скидався на звичайнісінький лікарський. І доктор Вайт, який одяг поверх костюма білий халат і ретельно мив руки, теж на вигляд був як звичайнісінький лікар. Хіба що маленький білявий хлопчик-привид поруч із ним трохи порушував звичну картину.

— Куртку геть, рукав догори! — мовив доктор Вайт.

Містер Джордж переклав:

— Будь ласка, Ґвендолін, зніми куртку і закоти, будь ласка, рукав.

Маленький привид спостерігав за всім цим з великою цікавістю. Коли я йому посміхнулася, він швидко сховався за спину доктора Байта, але за секунду виринув знову.

— Ти що, мене бачиш?

Я кивнула.

— Не дивитися! — гаркнув доктор Вайт, затягуючи мені руку джгутом.

— Я не боюся крові, — запевнила я. — Навіть власної.

— Інші мене не бачать, — сказав маленький привид.

— Я знаю, — відповіла я. — Мене звуть Ґвендолін. А тебе?

— Для тебе я, як і раніше, доктор Вайт, — мовив доктор Вайт.

— Мене звуть Роберт, — відказав привид.

— Дуже гарне ім'я, — посміхнулася я.

— Дякую, — відреагував доктор Вайт. — А в тебе дуже гарні вени. — Я майже не відчула уколу. Доктор Вайт обережно наповнив моєю кров'ю пробірку, потім дістав ще одну й теж наповнив.

— Вона розмовляє не з тобою, Джейку, — зауважив містер Джордж.

— Що?! А з ким же?

— З Робертом, — відповіла я.

Голова професора Байта сіпнулася догори. Вперше він подивився прямо мені в обличчя.

— Як?

— Ах, то пусте, — сказала я.

Доктор Вайт пробурчав собі під ніс щось нерозбірливе. Містер Джордж змовницьки мені посміхнувся.

У двері постукали. До кабінету зайшла місіс Дженкінс — секретарка у великих окулярах.

— Ага, ось нарешті й ви, — сказав доктор Вайт. — Томасе, ти можеш звільнити територію. Зараз нянею побуде місіс Дженкінс. Сядьте он там на стілець. Тільки не відкривайте рота.

— Як завжди, чарівний, — зауважила місіс Дженкінс, слухняно сідаючи на вказаний стілець.

— Скоро побачимося, — сказав мені містер Джордж, тримаючи перед собою пробірку з кров'ю. — Іду на заправку, — докинув він, посміхаючись.

— А де стоїть цей хронограф? І як він виглядає? — запитала я, коли за містером Джорджем зачинилися двері. — У нього можна залізти всередину?

— Остання персона, яка розпитувала мене про хронограф, за два роки його поцупила, — доктор Вайт витягнув голку з моєї руки і притиснув ваткою місце уколу. — Тому ти, звичайно, розумієш, що від відповіді я утримаюся.

— Хронограф украли?

Маленький хлопчик-привид Роберт енергійно закивав головою.

— Твоя чарівна кузина Люсі власноруч, — сказав доктор Вайт. — Я прекрасно пам'ятаю, як вона сиділа тут уперше. Вигляд у неї був так само невинний і простодушний, як у тебе зараз.

— Люсі мила, — сказав Роберт. — Вона мені подобається. — Оскільки він був привидом, то йому, напевно, здавалося, що Люсі він бачив востаннє тільки вчора.

— Люсі вкрала хронограф? Але навіщо?

— Звідки я знаю? Шизоїдні порушення структури особистості, напевне, — пробурчав доктор Вайт. — Очевидно, сімейна риса. Ці Монтрози — суцільні істерички. А в Люсі до того ж ще неабиякі кримінальні схильності.

— Докторе Вайт! — мовила місіс Дженкінс. — Правди в цьому нема ні крихти!

— Хіба ви не повинні тримати язик за зубами? — відказав доктор Вайт.

— Але якщо Люсі вкрала хронограф, то як він може бути тут? — запитала я.

— Атож, і справді як? — Доктор Вайт зняв джгут із моєї руки. — Є ще один, розумна ти голівонька. Коли ти востаннє робила щеплення від правця?

— Не знаю. Значить, є багато хронографів?

— Ні, тільки ці два, — відказав доктор Вайт. — Від віспи ти, очевидно, не щеплена, — він подивився на мою руку. — Якісь хронічні хвороби є? Алергія?

— Ні. І від чуми я теж не щеплена. І від холери. І від вітрянки, — я згадала про Джеймса. — А хіба від вітрянки взагалі можна зробити щеплення? Або від віспи? Один мій друг, гадаю, через це помер.

— А я не гадаю, — відповів доктор Вайт. — Вітрянка — це одна з форм віспи. І від віспи вже давно ніхто не вмирав.

— Мій друг теж помер дуже давно.

— А я думала, що вітрянка — це одна з форм кору, — докинула місіс Дженкінс.

— А я думав, що ми домовилися, що ви мовчатимете, місіс Дженкінс.

Місіс Дженкінс замовкла.

— Чому ви, власне, такі непривітні з усіма? — запитала я. — Ой!

— Всього лише маленький укол, — прокоментував доктор Вайт.

— Що це було?

— Ти зовсім не захочеш цього знати, можеш мені повірити.

Я зітхнула. Маленький привид Роберт і собі зітхнув.

— Він завжди такий? — запитала я у нього.

— В основному, — відповів він.

— У глибині душі він інший, — подала голос місіс Дженкінс.

— Місіс Дженкінс!

— Гаразд, гаразд.

— Для початку досить. До наступного разу я отримаю твій аналіз крові, і будемо сподіватися, що твоя чарівна мама принесе нам твою довідку про щеплення й медичну картку.

— Я зроду не хворіла. Я тепер щеплена від чуми?

— Ні. Це особливо нічого не дає. Тримається таке щеплення тільки півроку і має безліч побічних ефектів. Як на мене, тебе в жодному разі не треба посилати в чумний рік. Можеш одягнутися. Місіс Дженкінс відведе тебе нагору до решти. Я прийду за хвилину.

Місіс Дженкінс підвелася з місця.

— Ходімо, Ґвендолін. Ти звичайно, голодна, зараз буде обід. Місіс Меллорі приготувала яловичу печеню зі спаржею. Аж губи злипаються.

Я і справді була голодна. З'їла б навіть яловичу печеню зі спаржею, хоча вони не належали до моїх улюблених страв.

— Знаєш, власне кажучи, доктор — добра душа, — пояснила мені місіс Дженкінс дорогою нагору. — Хіба що приязно триматися йому важкувато.

— Певно, що так.

— Раніше він був геть інший. Веселий, завжди в гуморі. Він і тоді носив ці жахливі чорні костюми, але принаймні зі строкатими краватками. А тоді покинув білий світ його синок… ах, жахлива трагедія. Відтоді його як підмінили.

— Роберт.

— Точно, хлопчика звали Роберт, — сказала місіс Дженкінс. — Містер Джордж тобі про нього вже розповідав?

— Ні.

— Золоте хлопченя. Потонуло в басейні на дні народження у знайомих, можеш собі уявити. — Місіс Дженкінс заходилася рахувати на пальцях. — Ось уже як вісімнадцять років тому. Бідолашний доктор.

Бідолашний Роберт. Але принаймні він не нагадував якогось потопельника. Деякі привиди розважалися: з'являлися в тому вигляді, в якому їх наздогнала смерть. На щастя, мені поки не зустрівся жоден привид зі стрілою в голові. Або зовсім без голови.

Біля одних дверей місіс Дженкінс зупинилася і постукала.

— Ми зараз зазирнемо до мадам Россіні. Вона повинна тебе виміряти.

— Виміряти? Навіщо?

Але кімната, куди мене ввела місіс Дженкінс, сама відповіла на моє запитання: це була швейна майстерня, і на тлі гір матеріалів, суконь, швейних машин, манекенів, ножиць і котушок з нитками мені посміхалася кругленька жінка з розкішною рудою шевелюрою.

— Ласкаво просимо, — сказала вона з французьким акцентом. — Ти, мабуть, Ґвендолін. Я — мадам Россіні, я подбаю про твій гардероб. — Вона піднесла сантиметр догори. — Врешті-решт, ми ж не можемо відправити тебе в минулі часи у цій шахливій шкільній форрмі, n'est се pas[22]?

Я кивнула. Шкільні форрми, як вимовила мадам Россіні, були справді шахливі, хоч у якому столітті.

— Напевно, збіглася б купа народу, якби ти з'явилася на вулиці в такому вигляді, — правила вона далі й здійняла руки догори. Разом із сантиметром.

— На жаль, мусимо поквапитися, вони нас чекають нагорі, — сказала місіс Дженкінс.

— Я впораюся швидко. Зніми, будь ласка, куртку. — Мадам Россіні обвила сантиметром мою талію. — Чудово. А тепер стегна. Ах, наче юна саррна. Я думаю, що ми зможемо використати багато з того, що я пошила для іншої, може, хіба що подекуди перешиємо.

Під «іншою» малася на увазі, звісно, Шарлотта. Я задивилася на ніжно-жовту сукню з білосніжною мережаною облямівкою, що висіла на вішаку. Така сукня чудово вписувалася в гардероб героїв «Гордості й упередження»[23]. Шарлотті вона б неабияк пасувала.

— Шарлотта вища та стрункіша за мене, — зауважила я.

— Так, трохи, — відгукнулася мадам Россіні. — Макарронина. — Вона додала своїм звичаєм зайве «р», і я захихотіла. — Але це не проблема. — Вона поміряла мені шию і голову. — Для капелюхів і перрук, — пояснила вона. — Ах, як чудово задля різноманіття шити на бррюнетку. З ррудими доводиться весь час пильнувати, коли йдеться про колір. У мене вже багато років лежить чудовий відрізок із тафти, кольору заходу. Ти, напевно, перрша, кому він може пасувати!

— Мадам Россіні, будь ласка! — Місіс Дженкінс показала на годинник.

— Так-так, уже закінчую, — відказала мадам Россіні, бігаючи навколо мене зі своїм сантиметром і заміряючи все аж до кісточок. — Увесь час вони поспішають, ці чоловіки! Але мода і крраса не терплять поспіху! — Врешті-решт вона дружньо поплескала мене по спині і сказала: — До зустрічі, Лебедина Шийко!

У неї в самої, як я зауважила, шиї не було взагалі. Здавалося, що її голова лежить просто на плечах. Але вона була справді мила.

— До зустрічі, мадам Россіні!

У коридорі місіс Дженкінс майже перейшла на біг, і я насилу встигала за нею, хоча вона була на високих підборах, а я — у своїх зручних темно-синіх шкільних туфлях.

— Зараз будемо на місці. — Перед нами витягнувся черговий нескінченний коридор. Для мене було загадкою, як можна орієнтуватися в цьому лабіринті.

— Ви тут живете?

— Ні, в Ізлінґтоні, — відказала місіс Дженкінс. — Закінчую роботу о п'ятій і їду додому до чоловіка.

— А що каже ваш чоловік про те, що ви працюєте на Таємну Ложу, в підвалі біля якої стоїть машина часу?

Місіс Дженкінс засміялася.

— О, він не має ані найменшого уявлення. У трудовому договорі, який я підписала, є пункт про мовчання. Мені заказано розповідати — ні чоловікові, ні будь-кому ще — про те, що тут відбувається.

— Ще?.. — Напевно, в цих стінах розкладається тлін десятка язикатих секретарок.

— Інакше мене звільнять, — відповіла місіс Дженкінс, і це прозвучало так, ніби вона дуже про це шкодувала. — Все одно мені ніхто не повірить, — радісно докинула вона. — А мій чоловік і поготів. У бідолахи немає взагалі фантазії. Він думає, що я гарую у звичайнісінькій адвокатській канцелярії коло звичайнісіньких актів… О ні! Акти! — Вона зупинилася. — Я їх десь залишила! Доктор Вайт мене вб'є! — Вона нерішуче глянула на мене. — Ти впораєшся без мене на цих останніх метрах? За рогом ліворуч, потім другі двері праворуч.

— За рогом ліворуч, другі двері праворуч, без проблем.

— Ти просто скарб! — Місіс Дженкінс уже накивала п'ятами, аж залопотіло. Я не могла второпати, як це вона примудряється бігати на таких високих підборах. Ну, а я тепер цілком могла дозволити собі трохи перепочити на «останніх метрах». Розглянути розпис на стінах (вицвілий), постукати по лицарських латах (заіржавілі) і обережно провести пальцем по картинній рамі (запилюжена). Коли я повертала за ріг, до мене долинули голоси.

— Постривай, Шарлотто.

Я прожогом майнула назад і притулилася спиною до стіни. Шарлотта якраз вийшла з Драконячої зали, а за нею, схопивши її за руку, вибіг Ґідеон. Сподіваюся, вони мене не помітили.

— Як це все страшенно неприємно і принизливо, — сказала Шарлотта.

— Ні в якому разі. Це ж не твоя вина. — Як м'яко і приязно міг звучати його голос!

«Він в неї втріскався», — подумала я, і з якоїсь дурної причини мене ця думка вколола. Я ще сильніше втиснулася в стіну, хоча залюбки поглянула б, що вони зараз там роблять. Може, тримаються за ручки?

Шарлотта була невтішна.

— Фантомні симптоми! Я готова була провалитися крізь землю. Я справді вірила, що до цього дійде будь-якої миті…

— Але я на твоєму місці думав би точно так же, — мовив Ґідеон. — Твоя тітка, мабуть, не при своєму розумі — стільки років мовчати! А твою кузину можна тільки пожаліти.

— Ти так гадаєш?

— Подумай сама! Як вона впорається? Вона поняття зеленого не має… Як вона зможе надолужити все те, що ми вивчили за десять років?

— Так, бідолашна Ґвендолін, — сказала Шарлотта, але це аж ніяк не прозвучало співчутливо. — Але в неї є і свої переваги.

Ах, це дуже мило!

— Гигикати з подружкою, писати есемески, тарабанити напам'ять списки акторів із фільмів — усе це вона справді вміє дійсно добре.

Ні, зовсім не мило.

Я обережно визирнула з-за рогу.

— Так, — відповів Гідеон, — побачивши її, я так і подумав. Проте мені таки тебе бракуватиме — наприклад, на уроках фехтування.

Шарлотта зітхнула.

— Нам було весело, правда?

— Авжеж. Але ти подумай, які тепер перед тобою відкриваються перспективи, Шарлотто! Я тобі заздрю! Ти тепер вільна і можеш робити що заманеться!

— Я ніколи не хотіла нічого іншого!

— Так, бо в тебе не було вибору! — мовив Ґідеон. — Але тепер перед тобою відкритий увесь світ: ти можеш вчитися за кордоном, мандрувати світами, тоді як я не можу поїхати від цього клятого… хронографа більше ніж на один день і приречений проводити ночі в 1953 році… Повір, я б, ні секунди не вагаючись, помінявся місцями з тобою!

Двері в Драконячу залу знову відчинилися, і звідти вийшли леді Аріста з тіткою Ґлендою. Я швидко сховалася назад за ріг.

— Ну нічого, прийде і на пса колись зима, — процідила тітка Ґленда.

— Ґлендо, будь ласка! Ми ж одна сім'я! — відповіла леді Аріста. — Нам треба триматися разом.

— Скажи це краще Ґрейс, — відреагувала тітка Ґленда. — Це вона загнала нас усіх на слизьке. Захистити! Ха! Ніхто, маючи бодай краплю розуму, не повірить їй! Особливо після всього, що сталося! Але це більше не наша проблема. Ходімо, Шарлотто.

— Я проведу вас до автомобіля, — мовив Ґідеон.

От підлабузник!

Я дочекалася, поки їхні кроки не стихли ген-ген, а потім наважилася вийти зі своєї схованки. Леді Аріста була все ще тут, вона втомлено терла пальцем лоба. Вона раптом різко постаріла і прибрала інакшого вигляду, ніж зазвичай. Здавалося, що їй відмовила вся її балетна дисципліна і що навіть риси її обличчя попереплутувалися. Мені аж стало її шкода.

— Привіт, — тихо сказала я. — Все гаразд?

Вона негайно випросталася. Здавалося, що всі проковтнуті аршини знову стали на свої місця й увійшли у свої зачепи.

— Це ти? — перепитала вона. Її гострий погляд завмер на моїй блузці. — Це що, пляма? Дитя, тобі треба-таки навчитися приділяти більше уваги своєму зовнішньому вигляду!

Розділ дев'ятий

Проміжки між окремими переміщеннями, якщо вони не контролюються хронографом, відрізняються від одного носія гена до іншого. Граф Сен-Жермен у своїх спостереженнях дійшов висновку, що носії гена жіночої статі перестрибують у часі набагато рідше і на значно коротші проміжки, ніж чоловіки-носії гена, проте в наші дні ми вже не можемо на це пристати. Тривалість неконтрольованого стрибка варіюється від початку спостережень від 8 хвилин 12 секунд (перший стрибок Тімоті де Віллерза 5 травня 1892 року) до 2 годин 4 хвилин (Марґрет Тілні, другий стрибок, 22 березня 1894 року). Часові рамки, які можна задати на хронографі, становлять щонайменше 30 хвилин, щонайбільше 4 години.

Не встановлено, чи відбувалися коли-небудь неконтрольовані стрибки в часі у той часовий період, коли, власне, жив мандрівник. Граф Сен-Жермен у своїх записах виходить із того, що через континуум (див. Том 3, Закони континууму) це неможливо. Налаштування хронографа унеможливлюють переміщення у свій час.

З «Анналів Вартових», Том 2, Загальні закономірності

Мама обняла мене так міцно, наче мене три роки носило хтозна-де. Мені довелося кільканадцять разів заприсягтись їй, що в мене все гаразд, лише тоді вона облишила мене розпитувати.

— У тебе теж все окей, мамо?

— Так, усе гаразд, серденько.

— Отже, у всіх усе гаразд, — глузливо сказав містер де Віллерз. — Добре, що ми це з'ясували. — Він підійшов до нас з мамою так близько, що я могла вловити запах його парфумів (щось пряно-фруктове з легкою домішкою кориці. Мені ще більше закортіло їсти).

— І що нам тепер з тобою робити, Ґрейс? — вовчі очі пильно дивилися на маму.

— Я сказала правду.

— Авжеж, принаймні щодо призначення Ґвендолін, — відказав містер де Віллерз. — Однак хотілося б з'ясувати, чому акушерці, яка тоді так запопадливо підробила довідку про народження, знадобилося ні з того ні з сього саме сьогодні виїхати?

Мама знизала плечима.

— Я б не надавала такої ваги кожному випадку, Фальку.

— Точно так само мені дивно, що хтось наважується на домашні пологи, хоча чекає передчасну дитину. Будь-яка жінка, в якої є бодай крапля розуму, з першими ж переймами помчала б у пологовий будинок.

Звісно, тут він мав рацію.

— Події розвивалися дуже швидко, — відповіла мама, не кліпнувши оком. — Я була страшенно рада, що маю акушерку напохваті.

— Ну, припустімо. Але ж, якби з'явилося передчасне немовля, то будь-яка жінка вирушила б після пологів до шпиталю, щоб обстежити дитинку.

— Ми так і зробили.

— Так, але тільки наступного дня, — заперечив містер де Віллерз. — У звіті з лікарні сказано, що дитину обстежили дуже ретельно, а от мати від повторного обстеження відмовилася. Чому, Ґрейс?

Мама розсміялася.

— Гадаю, ти б краще зрозумів мене, якби сам народив дитину і пройшов через кілька десятків гінекологічних оглядів. Почувалась я нівроку, тож мені тільки хотілося знати, чи все гаразд із дитиною. Що мене дивує — як це ви так швидко отримали відповідь із лікарні? Я вважала, що це конфіденційна інформація.

— Будь ласка, можеш подати позов на лікарню з приводу порушення конфіденційності, — відповів містер де Віллерз. — А ми тим часом далі шукатимемо акушерку. Мені дуже цікаво, що нам може розповісти ця жінка.

Двері відчинились, і зайшли містер Джордж із доктором Вайтом, а слідом за ними місіс Дженкінс із цілою купою папок у руках.

Потім припхався Ґідеон. Цього разу я уважно розгледіла всю його фігуру, а не тільки гарне обличчя. Я шукала бодай щось неоковирне, щоб поруч з ним не почуватися такою незграбою. Але, на жаль, нічого не знайшла. У нього не було ні кривих ніг (як-не-як він грає в поло!), ні занадто довгих рук, ані великих пипок вух (а це, як казала Леслі, було ознакою жадібної натури). Він був хороший — кров з молоком, особливоось так, як він зараз стояв — спершись на письмовий стіл і схрестивши руки на грудях.

Залишалося тільки довге, майже до плечей, волосся, яке можна було вважати дурнуватим, але мені не вдалося навіть це. Волосся було таке здорове й блискуче, що я мимоволі загадалась, яке воно на дотик.

Як прикро, що така прекрасна зовнішність дісталась абикому.

— Все підготовлено, — мовив містер Джордж і підморгнув мені. — Машина часу до старту готова.

Хлопчик-привид Роберт боязко помахав мені рукою. Я помахала у відповідь.

— Ну, тепер ми в повному складі, — оголосив містер де Віллерз. — Тобто Ґленда і Шарлотта з нами попрощалися. Вони просили передати щирий привіт.

— Авжеж, готовий битися об заклад, — пробурчав доктор Вайт.

— Бідолашна дівчинка! Два дні фантомних болів — тут, звичайно, приємного мало, — кругле обличчя містера Джорджа співчутливо витягнулося.

— І до того ж ця мати, — пробурмотів доктор Вайт, гортаючи принесені місіс Дженкінс акти. — І за що така кара бідолашній дитині?!

— Місіс Дженкінс, що там у мадам Россіні з гардеробом Ґвендолін?

— Вона саме щойно… Я зараз дізнаюся. — Місіс Дженкінс знову шмигнула у двері.

Містер Джордж енергійно потер руки.

— Ну що ж, можна починати!

— Але ви ж не наражатимете її на небезпеку? — розхвилювалася мама, звертаючись до містера Джорджа. — Ви ж не будете її вплутувати в цю справу?

— Звісно, ми її не вплутуватимемо, — кинув Ґідеон.

— Ми зробимо все, щоб захистити Ґвендолін, — запевнив містер Джордж.

— Ми не можемо тримати її осторонь, Ґрейс, — сказав містер де Віллерз. — Вона — частина цієї справи. Треба було спочатку тобі думати, перш ніж починати цю безглузду гру в хованки.

— Крім того, завдяки вам дівчина абсолютно не підготовлена і гадки ні про що не має, — докинув доктор Вайт. — Що, звісно, незмірно ускладнює нашу місію. Але, можливо, це і входило у ваші наміри.

— У мої наміри входило захистити Ґвендолін від небезпеки, — відказала мама.

— Я сам, один, вже досить багато зробив, — сказав Ґідеон. — І можу сам довести цю справу до кінця.

— На це я і сподівалася, — кинула мама.

«Я можу сам довести цю справу до кінця». Ой леле! Я насилу втрималася від сміху. Це прозвучало як фраза з якогось дурнуватого бойовика, де головний герой, меланхолійно граючи м'язами, самотужки рятує світ, розправляючись із бойовим загоном із двохсот ніндзя, з флотилією ворожих космічних кораблів або ж із цілим селом озброєних сокирами харцизяк.

— Ми подивимося, на які завдання вона придасться, — сказав містер де Віллерз.

— У нас є її кров, — заперечив Ґідеон. — Більше нічого нам від неї не потрібно. Як на мене, вона може приходити сюди щодня й елапсувати — і всі будуть задоволені.

Як? Елапсувати? Це прозвучало як одне з тих слів, якими містер Вітмен мав звичай збивати нас з пантелику на уроках англійської. «В принципі непоганий інтерпретаційний підхід, Ґордоне, але наступного разу трохи більш елаборовано, будь ласка». Чи, може, він говорив: «елапсовано»? Дарма — і Ґордон, і я, і решта класу чули це слово вперше. Крім Шарлотти, зрозуміло.

Містер Джордж зауважив, який спантеличений у мене вираз обличчя.

— Під елапсуванням мається на увазі цільова вибірка твого ліміту переміщень, для чого ми за допомогою хронографа на кілька годин відправляємо тебе в минуле. Таким чином ми уникаємо неконтрольованих стрибків. — Він повернувся до решти. — Я впевнений, що з часом Ґвендолін ще вразить нас усіх своїм потенціалом. Вона…

— Вона дитина! — перебив його Ґідеон. — Вона ні про що й уявлення не має…

Кров ринула мені в обличчя. Ну що за нахабство! І як презирливо він на мене подивився! Цей тупий, пихатий… гравець у поло!

— Брехня, — мовила я. Ніяка я не дитина! Мені шістнадцять з половиною років. Стільки ж, скільки й Шарлотті. У моєму віці Марія-Антуанетта давно була заміжня (я це знаю не з уроків історії, а зі стрічки з Кірстен Данст, яку ми з Леслі дивилися на DVD)[24]. А Жанні д'Арк було взагалі п'ятнадцять років, коли вона…

— Ах ні? — Голос Ґідеона буквально випромінював насмішку. — І що ж ти знаєш, наприклад, з історії?

— Чимало. — Хіба я не заробила щойно п'ятірку по контрольній?

— Справді? Хто правив Англією після Ґеорґа І?

Я не мала ані найменшого поняття.

— Ґеорґ II? — мовила я навмання.

Ха! Вигляд у нього був розчарований. Начебто вгадала.

— А який королівський рід змінив Стюартів 1702 року і чому? От лайно!

— М-м-м… Цього ми ще не проходили, — відповіла я.

— О, все ясно, — Ґідеон обернувся до решти. — Вона нічого не знає з історії. Вона навіть два слова не зв'яже. Байдуже, куди ми перемістимося — вона впадатиме у вічі, як шолудивий пес. Окрім того, вона геть не розуміє, про що йдеться. Добра з неї, як з козла — ні вовни, ні молока, навіть більше — вона б створила загрозу всій нашій місії!

Що? Це я два слова не зв'яжу? Мені саме спало на думку кілька дошкульних лайок, які я могла б кинути йому просто в обличчя!

— Я думаю, ти досить ясно висловив свою думку, Ґідеоне, — зауважив містер де Віллерз. — Зараз було б цікаво дізнатися, що про все це скаже сам граф.

— Ви не можете цього зробити. — Це була мама. Її голос пролунав раптом якось глухувато.

— Граф буде, звичайно, щиро радий познайомитися з тобою, Ґвендолін, — сказав містер Джордж, не звертаючи уваги на мамині слова. — Рубін, дванадцятий, останній із кола. Це буде урочистий момент, коли ви вийдете одне до одного!

— Ні! — сказала мама.

Усі подивилися на неї.

— Ґрейс! — мовила бабуся. — Тільки не починай знову!

— Ні! — повторила мама. — Будь ласка! Нащо йому з нею знайомитися?! Йому буде досить, що її кров завершить коло.

— Завершила б коло, — виправив доктор Вайт, як і раніше, гортаючи акти. — Якби нам після крадіжки не довелося почати все заново.

— Хай там як, але я не хочу, щоб Ґвендолін із ним знайомилася, — відповіла мама. — Це моя умова. Ґідеон може взяти все на себе.

— Ви не маєте права приймати рішення щодо цього, — сказав містер де Віллерз, а доктор Вайт вигукнув:

— Умови! Вона ставить умови!

— Але вона має рацію! Нікому не піде на користь, якщо ми втягнемо в справу цю дівчину, — зауважив Ґідеон. — Я розповім графу про те, що трапилось, і впевнений, що він буде тієї ж таки думки, що і я.

— Він у будь-якому випадку захоче на неї подивитися, щоб скласти власну думку, — заперечив Фальк де Віллерз. — Їй це нічим не загрожує, навіть домівку не доведеться залишати.

— Місіс Шеферд, я вас запевняю, що з Ґвендолін нічого не трапиться, — сказав містер Джордж. — Ваша думка про графа базується, ймовірно, на упередженнях, розвіяти які для нас було б великою радістю.

— Боюся, що ви зламаєте на цьому зуби.

— Звісно, ти хочеш нам пояснити, з яких таких причин ти відкидаєш графа — людину, яку ти жодного разу в житті не бачила, люба Ґрейс, — зауважив містер де Віллерз.

Мама стиснула губи.

— Ми слухаємо! — гаркнув містер де Віллерз.

Мама мовчала.

— У мене просто… таке відчуття… — прошепотіла вона нарешті.

Містер де Віллерз цинічно посміхнувся.

— Нічого не можу з собою вдіяти, Ґрейс, але мені вже давно здається, що ти від нас щось приховуєш. Чого ти боїшся?

— Хто такий взагалі цей граф і чому мені не слід з ним знайомитися? — запитала я.

— Бо у твоєї матері таке передчуття, — огризнувся доктор Вайт, обсмикуючи на собі піджак. — Ця людина, до речі, вже років двісті з гаком як зійшла в могилу, місіс Шеферд.

— Ну й хай там лишається, — пробурмотіла мама.

— Граф Сен-Жермен — п'ятий із дванадцяти мандрівників у часі, Ґвендолін, — пояснив містер Джордж. — Ти вже бачила в архіві його портрет. Це він перший зрозумів призначення хронографа і розшифрував старовинні тексти. Він не тільки з'ясував, як можна за допомогою хронографа перескочити в будь-який день будь-якого року на свій розсуд, але він також відкрив і таємницю, заховану за іншою таємницею. Таємницю Дванадцяти. За допомогою хронографа йому вдалося відшукати чотирьох мандрівників у часі, що народилися до нього, і розкрити їм цю таємницю. Граф шукав і мав підмогу в кращих людей свого часу: математиків, алхіміків, магів, філософів, усіх їх зачарувала й захопила його справа. Вони спільно розшифрували старовинні писання і розрахували дати народження сімох мандрівників у часі, які ще мають народитися, щоб завершити коло. 1745 року граф заснував тут, у Лондоні, Товариство Вартових, Таємну Ложу графа Сен-Жермена.

— Щодо тлумачення старовинних текстів граф завдячує таким відомим людям, як Раймунд Луллій[25], Аґріппа з Неттесгайма[26], Джон Колет[27], Генрі Дрейпер[28], Саймон Форман[29], Семюель Гартліб[30], Кенелм Діґбі[31], Джон Волліс[32], — сказав містер де Віллерз.

Жодне з імен я не чула навіть краєчком вуха.

— Жодне з імен вона не чула навіть краєчком вуха, — вшпигнув Гідеон.

О Боже! Він що, може читати думки? На той випадок, якщо справді, я глянула на нього, мов кислицю з'їла, і подумала щосили: «Ти бевзь! Задавака!»

Він відвів погляд.

— Але Ісаак Ньютон помер 1727 року. Як він міг стати одним із Вартових? — Я сама здивувалась, як мені це спало на думку. Леслі розповіла мені про це вчора по телефону, і якимось дивом ця інформація закріпилася в моєму мозку. Я аж ніяк не була такою вже тупою, як стверджував цей Ґідеон.

— Справді, — мовив містер Джордж і посміхнувся. — Це одна з переваг мандрівника в часі. Можна вибирати собі друзів навіть у минулому.

— А що це за таємниця, захована за іншою таємницею? — запитала я.

— Таємниця Дванадцяти відкриється тоді, коли кров усіх дванадцяти мандрівників буде заведено в хронограф, — урочисто мовив містер Джордж. — Тому потрібно замкнути коло. Це непересічне завдання, яке треба виконати.

— Але я ж остання з дванадцяти! На мені коло мало б замкнутися!

— Так воно й було б, — відповів доктор Вайт. — Якби сімнадцять років тому твоїй кузині Люсі не спало на думку поцупити хронограф.

— Хронограф украв Пол, — зауважила леді Аріста. — Люсі тільки…

Містер де Віллерз підніс руку.

— Так-так, скажімо просто, вони вдвох його поцупили. Двоє заблуканих дітей… Були знищені плоди п'ятивікової роботи. Місія практично провалена, і заповідане графом Сен-Жерменом втрачено майже навік.

— Заповідане — це і є таємниця?

— На щастя, в цих стінах був іще один хронограф, — вів далі містер Джордж. — Запускати його ніхто не планував. До Вартових він потрапив 1757 року. Апарат був поламаний, не одне століття перебував у занедбаному стані, самоцвіти покрали. За два століття важкої, кропіткої реконструкції Вартовим вдалося…

Доктор Вайт нетерпляче перебив його:

— Коротше кажучи: його полагодили і він-таки запрацював, в чому, правда, ми змогли переконатися тільки тоді, коли одинадцятий мандрівник у часі, а саме Ґідеон, увійшов у вік ініціації. Ми втратили перший хронограф, а з ним кров десятьох мандрівників. Тепер нам довелося починати все спочатку з іншим хронографом.

— Щоб… гм… відкрити Таємницю Дванадцяти, — доповнила я. І мало не сказала «проявити». Поволі я почала почуватися так, ніби мені промили мізки.

Відповіддю був урочистий кивок містера Джорджа і доктора Байта.

— Гаразд, і що це за таємниця?

Мама раптом недоречно почала сміятися — самозабутньо і заливисто, як Кароліна, коли та переглядає фільми про містера Біна.

— Ґрейс! — прошипіла леді Аріста. — Візьми себе в руки!

Але мама знай собі реготала.

— Таємниця! Це таємниця!.. Це таємниця! — вирвалося у неї між двома нападами реготу. — Все як завжди!

— Я ж казав — усі як одна істерички! — пробурчав доктор Вайт.

— Чудово, що ти у всьому можеш бачити смішний бік, — докинув містер де Віллерз.

Мама втерла сльози в куточках очей.

— Даруйте. На мене просто найшло. Власне кажучи, я б краще заплакала, чесно.

Я зрозуміла, що моє запитання про сутність цієї таємниці так і залишиться без відповіді.

— Що такого небезпечного в цьому графові, що мені не слід з ним знайомитися? — натомість запитала я.

Мама тільки похитала головою, знову прибравши серйозного вигляду. Я потихеньку почала за неї перейматися. Такі перепади настрою були їй зовсім не властиві.

— Та нічогісінько, — відповів за неї доктор Вайт. — Твоя мати просто боїться, що ти можеш зіткнутися з концептуальними ідеями, які суперечать її власному сприйняттю. Щоправда, вона в цих стінах нічого не вирішує.

— Концептуальними ідеями, — повторила моя мати, і цього разу голос її був сповнений єхидства. — Це не буде трохи солома солом'яна?

— Хай там як: давайте дозволимо Ґвендолін самій вирішувати, чи хоче вона зустрітися з графом.

— На одну розмову? В минулому? — Я запитально перевела погляд з містера Віллерза на містера Джорджа. — Він зможе мені відповісти на питання про таємницю?

— Якщо захоче, — зауважив містер Джордж. — Ти стрінешся з ним 1782 року. З графа вже порохно сипалося. Він приїхав до Лондона у справі. Зі строго секретною місією, про яку його біографи й історики нічого не знали. Він переночував тут, у цьому будинку. Тому влаштувати вашу зустріч буде завиграшки. Супроводжуватиме тебе, певна річ, Ґідеон.

Ґідеон пробурмотів щось нерозбірливе, але явно зі словами «няня» й «ідіоти». «Няня для ідіотів»? Як я ненавиділа цей тип.

— Мамо?

— Скажи «ні», люба!

— Але чому?

— Ти ще не готова.

— До чого я не готова? Чому мені не слід знайомитися з цим графом? Що в ньому небезпечного? Скажи мені, мамо.

— Атож, скажи їй, Ґрейс, — озвався містер де Віллерз. — Вона ненавидить усю цю таємничість. І власна мати, як на мене, мала б цим надто тебе ображати.

Мама мовчала.

— Бачиш, справді корисну інформацію з нас витягнути дуже важко, — сказав мені містер Віллерз. Його бурштинові очі серйозно дивилися на мене.

Моя мати, як і раніше, мовчала.

Мені хотілося струснути її як слід. Фальк де Віллерз мав рацію: ці дурні натяки мені ніяк не допомогли.

— Значить, я з'ясую це сама, — мовила я. — Я хочу з ним познайомитись. — Я не знаю, що сталось, але я більше не почувалася п'ятирічною дитиною, яка рветься додому, щоб залізти під ліжко.

Ґідеон застогнав.

— Ґрейс, ти сама чула, — сказав містер де Віллерз. — Я б порадив тобі зараз вирушити в Мейфейр і випити заспокійливу пігулку. Ми завеземо Ґвендолін додому, тільки-но… з нею впораємося.

— Я не залишу її саму, — прошепотіла мама.

— Невдовзі мають повернутися зі школи Кароліна й Нік, мамо. Ти спокійно можеш іти. Я сама дам собі раду.

— Ні, — промовила мама.

— Я поїду з тобою, Ґрейс, — мовила леді Аріста незвично м'яким голосом. — Я тут уже два дні без перерви, і в мене болить голова. Справи повернули в несподіваний бік. Але тепер… нам уже не до снаги щось змінити.

— Дуже мудро, — зауважив доктор Вайт.

Вигляд у мами був такий, ніби вона ось-ось розплачеться.

— Ну гаразд, — сказала вона. — Я піду. Сподіваюся, буде зроблено все, щоб із Ґвендолін нічого не сталося.

— І що завтра вранці вона вчасно потрапить до школи, — докинула леді Аріста. — Вона не повинна багато пропускати. Вона ж не Шарлотта.

Я ошелешено подивилася на неї. Школа геть вилетіла мені з голови.

— Де мої пальто й капелюх? — запитала леді Аріста.

Чоловіки в кімнаті полегшено зітхнули. Нечутно, але дуже помітно.

— Місіс Дженкінс про все подбає, леді Арісто, — сказав містер де Віллерз.

— Ходімо, дитино, — мовила мамі леді Аріста.

Мама вагалася.

— Ґрейс, — Фальк де Віллерз узяв мамину руку й підніс до губ. — Було страшенно приємно побачитися з тобою знову після стількох років.

— Ну, років спливло не так уже й багато, — зауважила мама.

— Сімнадцять.

— Шість, — заперечила мама, і це прозвучало трохи ображено. — Ми бачилися на похороні мого батька. Але ти, ймовірно, призабув.

Вона подивилася на містера Джорджа.

— Ви наглянете за нею?

— Місіс Шеферд, я вам обіцяю, що Ґвендолін буде в нас, як У Бога за пазухою, — кинув містер Джордж. — Довіртеся мені.

— Це мені тільки й лишається, — мама забрала свою руку в містера де Віллерза й перекинула сумку через плече. — Можу я ще раз коротко переговорити з дочкою сам на сам?

— Звісно, — відповів Фальк де Віллерз. — У сусідній кімнаті тобі ніхто не завадить.

— Краще надворі, — сказала мама.

Містер де Віллерз підвів брови.

— Ти боїшся, що ми підслуховуватимемо і підглядатимемо через дірки в портретах? — засміявся він.

— Мені просто потрібне свіже повітря, — відповіла мама.

Під цей час доби сад був закритий для публічного огляду. Кілька туристів, озброєних величезними фотоапаратами, із заздрістю дивилися, як мама відмикає ключем двометрові ковані ґрати і знову замикає їх за собою.

Я була просто в захваті від розкоші квітучих клумб, соковитої зеленої трави і квіткового аромату, що ширився в повітрі.

— Це була чудова ідея, — сказала я. — Мені здалося, що я вже перетворилася на якогось хробака. — Я жадібно підставила обличчя сонцю, котре як на початок квітня надто припікало.

Мама сіла на тикову лавку і потерла рукою чоло — дуже схоже на леді Арісту, хіба що мама не здавалася при цьому такою старезною.

— Це справжній кошмар, — мовила вона.

Я сіла на лавку поряд.

— Атож. І хто б міг думати! Ще вчора вранці все було як завжди, а потім раптом… У мене таке відчуття, що моя голова зараз лусне: стільки інформації їй за одним махом доводиться перетравити. Тисячі дрібниць, які не хочуть узгоджуватися між собою.

— Мені страшенно шкода, — сказала мама. — Я б так хотіла позбавити тебе від усього цього.

— Що ти такого тоді накоїла, що вони всі на тебе вогнем дихають?

— Я допомогла Люсі й Полу втекти, — відповіла мама. Вона швидко озирнулася, наче прагнучи переконатися, що нас ніхто не чує. — Деякий час вони ховалися в нас у Даремі. Але ті, звичайно, це пронюхали. І Люсі з Полом довелося тікати.

Я подумала про те, що дізналася за сьогоднішній день, — і раптово зрозуміла, де моя кузина.

Паршива овечка нашої сім'ї жила не десь у джунглях Амазонки серед тубільців або в якому-небудь монастирі Ірландії, як ми з Леслі малювали собі в дитинстві.

Ні, Люсі й Пол були в абсолютно іншому місці.

— Вони зникли в минулому разом із хронографом, еге ж?

Мама кивнула.

— Врешті-решт вони не мали вибору. Але для них це було важке рішення.

— Чому?

— Не можна забирати хронограф зі свого часу. Зробиш так — і вже не повернешся назад. Хто забирає хронограф У минуле, той там і залишається.

Я глитнула.

— Яка ж повинна бути причина, щоб зважитися на таке? — тихо запитала я.

— Вони зрозуміли, що в сьогоденні для них і хронографа надійного притулку немає. Вартові вистежили б їх як не тепер, так у четвер, у будь-якому куточку світу.

— А чому вони його поцупили, мамо?

— Вони хотіли завадити… замкнутися колу крові.

— Що станеться, якщо коло крові замкнеться? — Боже мій, якщо мене послухати, я висловлююся точно, як хтось із них! Коло крові. Далі, напевно, розмовлятиму віршами!

— Послухай, люба, часу в нас обмаль. Навіть якщо вони зараз стверджують зворотне — вони намагатимуться залучити тебе до виконання своєї місії. Ти їм потрібна, щоб замкнути коло та розкрити таємницю.

— У чому ж полягає таємниця, мамо? — У мене було таке відчуття, що це питання я ставила вже тисячу разів. У моїй душі все нуртувало.

— Я знаю так само мало, як і інші. Можу лише припускати. Таємниця могутня, вона дасть тому, хто зможе нею скористатися, величезну владу. Але влада в руках не тих людей дуже небезпечна. Люсі й Пол вважали, що саме тому таємницю не слід розкривати. Через це вони принесли величезну жертву.

— Це я зрозуміла. Я тільки не зрозуміла чому.

— Можливо, деякі люди там, у будинку, керуються лише власними науковими міркуваннями, але наміри інших не такі безкорисливі. Я знаю, що вони ні перед чим не зупиняться, аби досягти своєї мети. Нікому з них не довіряй. Нікому, Ґвендолін.

Я зітхнула. Нічого корисного вона мені так і не сказала.

Перед огорожею саду загув двигун, потім до головної брами під'їхав автомобіль. Хоча машинам тут їздити не дозволялося.

— Уже час, Ґрейс! — крикнула від хвіртки леді Аріста.

Мама підвелася.

— Ох і чудовий вечір буде сьогодні. Крижані погляди Ґленди, напевно, заморозять їжу на столі.

— Чому акушерка виїхала саме сьогодні? І чому ти не народила мене в пологовому будинку?

— Хай облишать бідолашну жінку в спокої.

— Ґрейс! Та ходи вже! — Леді Аріста постукала шпичаком парасольки по кованих ґратах.

— Боюся, перепаде тобі зараз на горіхи, — сказала я.

— У мене серце крається, коли я думаю, що мушу залишити тебе саму.

— Я можу просто поїхати з тобою додому, — запропонувала я, але, поки я це заявляла, зрозуміла, що додому мені хочеться як голому на вулицю. Як сказав Фальк де Віллерз, я була тепер частиною цієї справи, і мені це дивним чином подобалося.

— Ні, ти не можеш, — відказала мама. — При неконтрольованих стрибках у часі тебе можуть поранити або навіть убити. Тут ти бодай із цього погляду в безпеці. — Вона обняла мене. — Не забувай про те, що я тобі сказала. Нікому не довіряй. Навіть своїм почуттям. Стережись графа Сен-Жермена.

Кажуть, він був схильний прозирати свідомість співрозмовника. Він зможе читати твої думки і, що ще гірше, контролювати твою волю, якщо ти це допустиш.

Я притулилася до неї якнайміцніше.

— Я люблю тебе, мамо! — За її плечем я побачила, що вже й містер де Віллерз стоїть перед хвірткою.

Коли мама повернулася, вона теж його побачила.

— Ось цього особливо бережися! — тихо сказала вона. — Він став небезпечною людиною! — У її голосі виразно чулося щось схоже на захоплення, і я, підкоряючись раптовому імпульсу, спитала її:

— У тебе щось з ним було, так, мамо?

Їй не треба було відповідати — по її обличчю я зрозуміла, що як в око вліпила.

— У сімнадцять років мені легко було задурити голову, — зауважила вона.

— Розумію, — посміхнулась я. — Очі просто неймовірні, як на мене!

Мама посміхнулася у відповідь, і ми повільно пішли до хвіртки.

— Атож. У Пола очі були точнісінько такі. Але, на відміну від свого старшого брата, він не так гнув кирпу. Не дивно, що Люсі в нього закохалася…

— Мені дуже цікаво, що з ними обома сталося.

— Боюся, що рано чи пізно ти це дізнаєшся.

— Поверни мені ключ, — нетерпляче сказав Фальк де Віллерз. Мама простягнула йому в'язку ключів крізь залізні ґрати. — Я викликав вам машину.

— Побачимося вранці за сніданком, Ґвендолін, — мовила леді Аріста й підняла пальцем моє підборіддя. — Вище голову! Ти одна з Монтрозів, а ми завжди і всюди зберігаємо самоповагу!

— Я постараюся, бабусю.

— Так тримати. Фіть! — Вона змахнула рукою, немов відганяючи настирливих мух. — Що собі думають ці люди? Я що їм королева?! — Але в своєму елегантному капелюшку, в пальті та з парасолькою вона, вочевидь, виглядала в очах туристів так по-британському, що ті почали звідусіль її фотографувати.

Мама ще раз обняла мене.

— Ця таємниця вже забрала не одне людське життя, — шепнула вона мені. — Не забувай про це.

Зі змішаними почуттями дивилась я вслід мамі й бабусі, поки ті не зникли за рогом.

Містер Джордж узяв мою руку та стиснув її.

— Не бійся, Ґвендолін. Ти не сама.

Справді, я була не сама. Я була з людьми, яким не можна довіряти. Нікому з них, сказала мама. Я подивилася в доброзичливі блакитні очі містера Джорджа, намагаючись знайти там що-небудь небезпечне, нещире, утім, це мені не вдалося.

Не довіряй нікому.

Навіть своїм відчуттям.

— Ну ж бо, ходімо в будинок. Тобі треба чимось підживитися.

— Я сподіваюся, маленька бесіда з матір'ю щось для тебе прояснила? — запитав містер де Віллерз дорогою нагору. — Дозволь вгадати: вона застерігала тебе проти нас. Усі ми, мовляв, безсовісні й брехливі, еге ж?

— Ви це знаєте краще за мене, — відказала я. — Але ми, власне, говорили про те, що у вас з моєю мамою щось було.

Містер де Віллерз здивовано підвів брови.

— Вона це сказала? — На його обличчі відбилося певне збентеження. — Ну, це було давно… Я був молодий і…

— Вам легко було задурити голову, — закінчила я. — Те саме сказала й мама.

Містер Джордж мало не луснув зо сміху.

— Ага, таки так! Я зовсім забув про це. Ти і Ґрейс Монтроз, ви були гарною парою, Фальку. Нехай і всього три тижні. А потім на добродійному балу в Голланд Гаузі вона розмазала тобі по сорочці шматок сирного пирога і сказала, що більше не перемовиться з тобою жодним словом.

— То був малиновий торт зі збитими вершками, — зауважив містер де Віллерз і підморгнув мені. — Власне, вона хотіла жбурнути його мені в обличчя. Але, на щастя, втрапила в сорочку. Пляма так і не відіпралася. І все тому, що вона приревнувала мене до дівчини, ім'я якої я вже й не згадаю.

— Ларісса Крофтс, дочка міністра фінансів, — підказав містер Джордж.

— Справді? — містер де Віллерз страшенно здивувався. — Міністра теперішнього чи тодішнього?

— Тодішнього.

— Гарна була дівчина?

— Нічогенька.

— У всякому разі, Ґрейс розбила мені серце, коли почала зустрічатися з хлопцем зі школи. Але його ім'я я пам'ятаю добре.

— Атож. Бо ти розквасив йому носа, і його батьки мало не подали на тебе до суду, — докинув містер Джордж.

— Це правда? — Я була неабияк зачарована.

— Це був нещасливий випадок. Ми грали за одну команду з регбі.

— Ось воно й вилізло шило з мішка, еге ж, Ґвендолін? — Містер Джордж, сміючись, відчинив двері у Драконячу залу.

— Можна сказати й так. — Побачивши, що за столом сидить Ґідеон, я зупинилася. Він дивився на нас, насупившись.

Містер де Віллерз підштовхнув мене вперед.

— Нічого серйозного не було, — сказав він. — Любовні стосунки між де Віллерзами і Монтрозами вилазять боком. Можна сказати, вони від початку приречені на невдачу.

— Я думаю, це попередження геть ні до чого, дядьку, — сказав Ґідеон, схрестивши руки на грудях. — Вона точно не мого смаку.

«Вона» — це значить я. Мені знадобилася одна або дві секунди, щоб відчути образу. Моїм першим бажанням було відрубати щось типу: «А мені не подобаються зарозумілі дерихвости» або «Ой, як я рада! У мене вже є бойфренд, і в нього добірні манери». Втім, я просто промовчала.

Окей. Я не його смаку. Ну то й що? Ні то й ні.

Мені це до лампочки.

Розділ десятий

З «Анналів Вартових»,

4 серпня 1953 року

Сьогодні в нас була зворушлива зустріч — гість із майбутнього. Одинадцятий із Кола Дванадцяти Ґідеон де Віллерз, який відтепер щоночі елапсуватиме до нас на три години. Ми влаштували йому спальне місце в кабінеті сера Волтера. Там прохолодно, і там ніхто не надокучатиме хлопцеві цікавими поглядами й дурними питаннями. Під час сьогоднішнього візиту всі чергові офіцери «цілком випадково» завітали до нас. І в кожного цілком випадково знайшлося кілька запитань щодо майбутнього. Хлопець рекомендував купувати акції «Apple», хоч би що там було.

Роберт Піл, Внутрішнє Коло.

— Плащ: венеціанський оксамит, підшитий шовковоютафтою; сукня — вибійчаний льон із Німеччини з облямівкою з девонширських меррежив, корсет з вишиваної шовкової паррчі. — Мадам Россіні акуратно розклала на столі предмети одягу.

По обіді місіс Дженкінс знову відвела мене до неї в ательє. Це невелике приміщення подобалося мені значно більше за манірну їдальню, скрізь лежали красиві тканини, і мадам Россіні з її черепашачою шиєю була, мабуть, єдиною, до кого навіть моя мати поставилася б із довірою.

— Усе в пригаслих синіх тонах із кремовим мерреживом, елегантний денний ансамбль, — правила вона далі. — І до нього відповідні туфельки з шовкової паррчі. Вони набагато зручніші, ніж здається. На щастя, у тебе й у тієї глисти той самий розмір. — Вона двома пальчиками відклала мою шкільну форму подалі. — Тьху, найгаррніша дівчина в цьому скидатиметься на опудало. Хоча б спідницю можна було підрізати за сучасною модою. Ах, і цей жовтий колір сечі! Той, хто придумав таке, повинен ненавидіти школярів від щиррого серця!

— А я можу не знімати свою спідню білизну?

— Тільки тррусики, — відказала мадам Россіні (вона це так мило сказала — «тррюсики»). — Зі стилю вони, теє, випадають, але тобі ж не заглядатимуть під сукню. А якщо хто і спробує, замалюй йому в циферрблат як слід, щоб у нього потемніло в очах і задзвеніло у вухах. За цим туфельок не видно, але їхні носки укріплені залізом. Ти вже ходила в туалет? Це важливо, бо ж тільки одягнеш сукню, зробити це буде важкувато…

— Так, ви вже тричі мене питали, мадам Россіні.

— Я тільки хочу цілком упевнитися.

Мене весь час вражало, як тут про мене піклуються і на які дрібниці при цьому зважають. По обіді місіс Дженкінс навіть принесла мені новісінький несесер із туалетними речами, щоб я могла почистити зуби й умитися.

Я очікувала, що корсет перекриє мені кисень і вичавить із мене назад яловичу печеню, але насправді носити його було на диво зручно.

— А я думала, що в цих штуках дами масово непритомніли.

— Атож, так воно й було. По-перше, бо їх занадто туго шнурували. А по-друге, повітря було хоч сокирру вішай, адже ніхто не мився, всі тільки паррфумувалися та й годі, — відказала мадам Россіні, і при цьому її злегка струснуло. — У перруках жили воші й блохи, а ще я читала, що навіть миші влаштовували собі там нірки. Ах, найррозкішніша мода, а от гігієни — як у лисого чупррини. У тебе не такий корсет, як у тих бідолашних істот, це особлива модель а-ля мадам Россіні, зручна, як друга шкіра.

— Ось як. — Я була сама не своя, натягуючи на себе каркас із пишною спідницею. — Таке відчуття, ніби одягаєш величезну пташину клітку.

— Де ж таки, — обурилася мадам Россіні. — Ця нижня спідниця просто крихітна порівняно з тими, які носили в тогочасному Веррсалі. Метрів чотири з половиною на обмах, без перребільшення. І твоя не з китового вуса, а з найлегшого хай-теківського вуглецевого волокна. Його й не видно.

Навколо мене гойдалася блідо-синя матерія з кремовими стеблинками квітів. Така добре придалася б на диванну оббивку. Але я мусила визнати, що сукня, попри довжину і жахливий об'єм, була дуже зручна і щільно обтисла.

— Чаррівно, — сказала мадам Россіні й підштовхнула мене до люстра.

— Ох! — промовила я вражено. Хто б міг подумати, що диванна оббивка виглядатиме так дивовижно? І я в ній теж! Який граційний у мене стан, які сині очі! Ех! Тільки декольте було наче в оперної співачки: мало не тріщало.

— Тут ще будуть меррежива, — сказала мадам Россіні, перехопивши мій погляд. — Це все-таки денна сукня. Але вечорами слід було демонструвати все, що в тебе є. Я так сподіваюся, що нам ще пощастить шити для тебе бальну сукню! А зараз давай-но займемося твоїм волоссям.

— У мене буде перука?

— Ні, — кинула мадам Россіні. — Ти юна дівчина, і зустріч відбудеться за білого дня. Буде досить, якщо ти гаррно закучерявишся і вдягнеш капелюшок (вона сказала «капелюжок»). З твоєю шкірою нічого робити не будемо. Найніжніший алебастрр. А ця гаррненька рродимка у формі півмісяця на твоїй скроні чудово правитиме за мушку. Très chic[33].

Мадам Россіні накрутила мені волосся на плойку, потім спритно скріпила кучері спереду шпильками, а ззаду опустила на плечі м'якими локонами. Я подивилася в дзеркало і знетямилася від захвату. Мені мимоволі згадалася костюмована вечірка, яку торік влаштовувала Синтія. Я не придумала нічого кращого, як переодягтися автобусною зупинкою, і до кінця вечора мені хотілося саму себе прибити козирком, бо кожен вважав, що неодмінно має запитати мене про маршрут і розклад.

Ха! Знала б я тоді мадам Россіні! Точно була б зіркою вечора!

Я ще раз захоплено крутнулася перед дзеркалом, але де й подівся захват, коли до мене ззаду знову підступила мадам Россіні й надягла на мене «капелюжок». Це було велетенське страховище з соломки, пір'я і блакитних стрічок, і, як на мене, воно геть знищувало всю красу. Я спробувала вмовити мадам Россіні обійтися без капелюшка, але вона була невблаганна.

— Без капелюшка — ні, це було б непрристойно! Це ж не конкурс крраси, ma cherie[34]! Ідеться про автентичність!

Я витягла з кишені шкільної куртки мобільник.

— Але ви можете зробити хоча б одну фотографію — без капелюшка?

Мадам Россіні засміялася.

— Bien sur[35], моя люба!

Я стала в позу, і мадам Россіні наклацала щонайменше десятки три світлин, усіма сторонами, деякі навіть у капелюшку. Леслі матиме над чим поскалити зуби.

— Так, і зараз я повідомлю нагору, що ти готова рушати. Чекай тут і капелюшок більше не чіпай! Він сидить ідеально.

— Авжеж, мадам Россіні, — слухняно сказала я.

Щойно вона вийшла з кімнати, я швиденько набрала номер Леслі й відправила їй кілька есемесок зі світлинами в капелюшку. За чотирнадцять секунд вона перетелефонувала. Слава Богу, зв'язок в ательє мадам Россіні був бездоганний.

— Я сиджу в автобусі, — закричала Леслі мені у вухо. — Але олівець і блокнот у мене напоготові. Ти тільки голосніше говори, поруч зі мною сидять два глухеньких індуси і про щось балакають, причому не мовою жестів!

Я миттю виклала все, що сталось, і спробувала швидко пояснити Леслі, де я перебуваю і що сказала мені мама. Хоча говорила я без ладу і складу, Леслі начебто все вхопила. Вона говорила по черзі «Відпад!» і «Ти ж там пильнуй!». Коли я описала їй Ґідеона (вона хотіла знати будь-яку дрібницю), вона мовила:

— Ну, я не вважаю довге волосся таким уже страшним.

Воно може виглядати досить сексуально. Згадай «Історію лицаря»[36]. Але придивися до його вух.

— Пусте. Він чванько й зазнайко. До того ж він закоханий у Шарлотту. Ти записала про філософський камінь?

— Так, я все записала. Щойно приїду додому, зараз же полізу в інтернет. Граф Сен-Жермен — чого це ім'я здається мені знайомим? Може, я його знаю з якогось фільму? Ні, то був граф Монте-Крісто…

— А що, коли він справді вміє читати думки?

— Ти тоді просто починай думати про щось нешкідливе. Або рахуй від тисячі до нуля. Через вісім. Тоді точно ні про що інше більше не думатимеш.

— Вони можуть прийти будь-якої миті. Я тоді відразу покладу слухавку. Ага, глянь ще, будь ласка, чи знайдеш ти що-небудь про маленького хлопчика на ім'я Роберт Вайт, який вісімнадцять років тому потонув у ставочку.

— Записала, — кинула Леслі. — Ой, це все просто відпад. Нам би озброїти тебе кнопковим ножем або газовим балончиком. Знаєш що? Прихопи принаймні мобільник.

Я подріботіла до дверей і обережно визирнула в коридор.

— У минуле? Ти думаєш, я зможу тобі звідти зателефонувати?

— Нісенітниця! Але ти зможеш зробити світлини, які нам допоможуть. О, і мені дуже хочеться мати бодай одненький портрет цього Ґідеона. Якщо можна, з вухами. Вуха можуть багато чого сказати про людину. Особливо пипки.

Почулися кроки. Я тихо зачинила двері.

— Все, вони йдуть. Бувай, Леслі.

— Ти ж там пильнуй, — встигла ще сказати мені Леслі, перш ніж я поклала слухавку й опустила її в декольте своєї сукні. Невеличка порожнина між грудьми наче була зроблена для телефону. Цікаво, що там колись ховали дами? Пляшечки з отрутами, револьвери (малесенькі), любовні цидулки?

Перше, що майнуло мені в голові, коли Ґідеон увійшов до кімнати, було: а чому ж йому можна без капелюха? Друге — звідки береться цей добрий вигляд, якщо хтось вдягнув червоний муаровий жилет, темно-зелені бриджі та смугасті шовкові панчохи?.. Коли я про ще щось і подумала, то ось про що: сподіваюся, по мені не видно, про що я думаю.

Він блиснув на мене зеленими очима.

— Шикарний капелюх.

От холера.

— Чудово, — сказав містер Джордж, який зайшов за ним до гардеробу. — Мадам Россіні, ви виконали грандіозну роботу.

— Звісно, я знаю, — кинула мадам Россіні. Вона застигла у дверному прорізі. Швейна майстерня була недостатньо велика для всіх нас, одна моя сукня займала половину приміщення.

Ґідеон зв'язав ззаду волосся у хвіст, і я знайшла нагоду, аби віддячити йому тим самим.

— Гарненька оксамитова стрічка, — сказала я з усією можливою насмішкою. — Наша географічка носить точно таку ж!

Замість блимнути на мене сердито, Ґідеон посміхнувся.

— Ну, стрічка ще нічого. Бачила б ти мене в перуці!

Власне, я бачила.

— Мсьє Ґідеон, я відклала вам лимонні брриджі, а не темні. — Коли мадам Россіні обурювалась, її акцент ставав сильнішим. Вона сказала «Жідеон» і «фітклала».

Ґідеон обернувся до мадам Россіні.

— Жовті штани до червоного жилета, панчохи типу «Пеппі Довгапанчоха» і коричневий плащ із золотими ґудзиками? Як на мене, це занадто строкато.

— Чоловіки рококо носили строкате! — Мадам Россіні пронизала хлопця очима. — І тут експерт я, а не ви!

— Так, мадам Россіні, — ввічливо відповів Ґідеон. — Наступного разу я вас послухаю.

Я глянула на його вуха. Вони не стирчали і з будь-якого іншого погляду не впадали у вічі. Мені трохи відлягло від серця. Хоча мені, звичайно, це було по цимбалах.

— А жовті замшеві рукавички де?

— Ну, я подумав, що коли я не вдягаю жовті штани, то й рукавички теж краще відкласти.

— Ну, звичайно! — Мадам Россіні поцокала язиком. — Чудове почуття моди, юначе. Але тут ідеться не про смак, а про автентичність. Крім того, я дуже старалася, щоб усі вибрані кольори пасували вам, невдячний ви парубче! — буркочучи, вона пропустила нас повз себе.

— Дякую вам щиро, мадам Россіні! — сказала я.

— Ах, моя Лебедина Шийко! Для мене це була сама втіха! Ти принаймні вмієш цінувати мою роботу! — Я мимоволі посміхнулася. Мені подобалося бути «Лебединою Шийкою».

Містер Джордж підморгнув мені.

— Зробіть ласку, йдіть за мною, міс Ґвендолін.

— Спочатку зав'яжемо їй очі, — заявив Ґідеон, збираючись зняти з мене капелюх.

— На цьому наполягає доктор Вайт, — сказав містер Джордж із поблажливою посмішкою.

— Але це зіпсує їй зачіску! — мадам Россіні ляснула Ґідеона по пальцях. — Tiens![37] Ви хочете зняти з неї капелюх разом із волоссям? Ніколи не чули про шпильки для капелюхів? Ось! — вона простягла капелюх зі шпильками містеру Джорджу. — І несіть обережно!

Ґідеон зав'язав мені очі чорною хусткою. У мене перехопило подих, коли його рука торкнулася моєї щоки, і я, як на лихо, залилася рум'янцем. Однак він, на щастя, не міг цього бачити, бо стояв у мене за спиною.

Я зойкнула, коли у вузол затягнулося кілька волосинок.

— Вибач. Ти що-небудь бачиш?

— Ні. — Перед моїми очима була суцільна темрява. — Чому мені не можна дивитися, куди ми йдемо?

— Тобі не можна знати точне місцезнаходження хронографа, — зауважив Ґідеон. Він поклав мені руку на спину й повів уперед. Це було дивне відчуття — ось так наосліп бігти в порожнечу, при цьому рука Ґідеона на моїй спині мене дратувала. — Зайва обережність, як на мене. Цей будинок — суцільний лабіринт. Ти зроду не знайдеш це місце. І крім того, містер Джордж упевнений, що ти поза будь-якою підозрою щодо можливої зради.

Це було дуже мило з боку містера Джорджа, хоча я точно не розуміла, що це означає. Кому і навіщо потрібно знати, в якому місці стоїть хронограф?

Я натрапила плечем на щось тверде.

— Ой!

— Візьміть її за руку, Ґідеоне, роззява ви такий! — вимовив дещо роздратовано містер Джордж. — Це ж вам не візок із продуктами!

Я відчула, як тепла, суха рука взяла мою, і здригнулася.

— Все нормально, — сказав Ґідеон. — Це лише я. Зараз пару сходинок донизу. Обережно.

Якусь хвилю ми мовчки йшли поруч одне з одним, то прямо, то сходами вгору, то повертаючи за ріг, і я щосили стежила за тим, щоб моя рука не тремтіла. І не пітніла. Ґідеон не повинен думати, що поряд з ним мені було не по собі. Чи помітив він, як почастішав мій пульс?

Раптом моя права нога ступила в порожнечу, я спіткнулася і точно б гепнулась, якби Ґідеон не спіймав мене двома руками і не поставив на тверду підлогу. Обидві його руки були на моїй талії.

— Обережно, сходинка, — сказав він.

— Ах, спасибі, я вже теж це помітила, — сказала я обурено. — Коли підвернула собі ногу!

— Боже мій, Ґідеоне! Пильнуйте краще! — розсердився містер Джордж. Ось, візьміть капелюх, а я допоможу Ґвендолін.

За руку з містером Джорджем іти було легше. Можливо, тому, що я більше концентрувалася на своїх кроках, а не на тому, чи тремтить у мене рука. Наша прогулянка тривала цілу вічність. У мене знову було таке відчуття, що ми просуваємося глибоко під землю. Коли ми нарешті зупинилися, у мене виникла підозра, що вони спеціально зробили пару кіл, аби збити мене з пантелику.

Відчинились і зачинились двері, і містер Джордж нарешті зняв із мене пов'язку.

— Ми прийшли.

— Як юний травневий ранок! — зауважив доктор Вайт. Але сказав він це Ґідеону.

— Красно дякую! — Ґідеон низько вклонився. — Останній писк паризької моди. Власне кажучи, я мав надягти жовті бриджі та жовті рукавички, але не зміг себе пересилити.

— Мадам Россіні страшенно незадоволена, — пояснив містер Джордж.

— Ґідеоне! — з докором вигукнув містер де Віллерз, який з'явився слідом за доктором Вайтом.

— Жовті штани, дядьку Фальку!

— Ти ж не зустрінеш там старих шкільних друзів, які можуть висміяти тебе!

— Ні, — сказав Ґідеон, кидаючи мого капелюха на стіл. — Швидше я зустріну там типів, які носять вишивані рожеві сурдути і вважають це найвищим шиком! — Його пересмикнуло.

Спершу мені треба було звикнути до світла, потім я з цікавістю озирнулась. Вікон у приміщенні бракувало, як і можна було очікувати, не було й каміна. Марно шукала я і машину часу. Розгледіла я лише столик із кількома стільцями, якусь скриню, шафу, а на стіні — накарбований на камені латинський вислів.

Містер де Віллерз дружньо усміхнувся мені.

— Тобі чудово пасує блакитне, Ґвендолін. І мадам Россіні дуже витончено уклала твоє волосся.

— Е-е-е… дякую.

— Давайте поквапимося, а то я зараз задихнусь у цьому шматті. — Ґідеон відкрив плаща, так що вималювалася шпага, причеплена до пояса.

— Ставай сюди. — Доктор Вайт підійшов до столу, на якому лежав пакунок із червоного оксамиту. Він розгорнув оксамит і витягнув звідти якусь штуку, на перший погляд схожу на великий камінний годинник. — Я все налаштував. У вашому розпорядженні три години.

На другий погляд з'ясувалося, що це не годинник, а якийсь дивний апарат із полірованого дерева й металу, з силою-силенною кнопок, клапанів і коліщаток. Усі його поверхні були помальовані сонцями, місяцями та зірками і розписані візерунками й таємничими знаками. У нього була зігнута, як у футляра для скрипки, форма, і він був оздоблений блискотливими самоцвітами, причому такими великими, що вони навряд чи були справжні.

«Це хронограф? Такий маленький?»

— Він важить чотири з половиною кілограми, — відказав доктор Вайт, і в голосі його звучала гордість батька, який називає вагу свого немовлятка. — І випереджаю твоє запитання: так, усі самоцвіти справжні. Один лише рубін важить шість каратів.

— Ґідеон іде першим, — сказав містер де Віллерз. — Пароль?

— Qua redit nescitis[38], — відповів Ґідеон.

— Ґвендолін?

— Так?

— Пароль?

— Що за пароль?

— Qua redit nescitis, — сказав містер де Віллерз. — Пароль Вартових для 24 вересня.

— У нас же 6 квітня.

Ґідеон завів очі догори.

— Ми перескочимо в 24 вересня, причому в цей самий будинок. Щоб Вартові не постинали нам голови, ми повинні знати пароль. Qua redit nescitis. Повтори.

— Qua redit nescitis, повторила я. Ніколи в житті я не пам'ятатиму це довше ніж секунду. Ну ось, уже забула. Може, можна записати на папірці? — А що це значить?

— Скажи-но, ти що, не вивчаєш у школі латину?

— Ні, — відповіла я. Я вчила французьку та німецьку, і це було вже досить сумно.

— «Ви не знаєте години свого повернення», — переклав доктор Вайт.

— Кучерявий переклад, — зауважив містер Джордж. — Можна також сказати: «Ви не знаєте, коли…»

— Панове! — Містер де Віллерз постукав пальцем по циферблату свого годинника. — Наш час не є нескінченним. Ти готовий, Ґідеоне?

Ґідеон простягнув руку доктору Байту. Той відкрив у хронографі один із клапанів і застромив Ґідеонів палець в отвір. Усередині апарата заворушилися численні коліщата і пролунало тихе дзижчання, що звучало, майже як мелодія. Наче в курантах. Один із самоцвітів, велетенський діамант, раптово засвітився зсередини і осяяв Ґідеона яскравим білим світлом. Тієї ж миті Ґідеона як корова язиком злизала…

— Відпад! — вражено прошепотіла я.

— У буквальному розумінні, — мовив містер Джордж. — Тепер твоя черга. Стань точно туди ж.

Доктор Вайт продовжив:

— І думай про те, що ми тобі говорили: ти повинна слухати Ґідеона. Будь увесь час поруч з ним, хоч би що сталося. — Він узяв мою руку і вклав вказівний палець в отвір одного з клапанів. Щось гостре вп'ялося в подушечку пальця, і я сіпнулася.

— Ой!

Доктор Вайт міцно притиснув мою руку до клапана.

— Не рухатись!

Цього разу на хронографі засвітився великий червоний камінь. Він залив усе навколо червоним сяйвом і засліпив мене. Останнє, що я бачила, був мій велетенський капелюх, забутий на столі. Потім навколо мене потемніло.

На моє плече лягла рука.

Чорт, як там звучав той дурнуватий пароль? Ква ла-ла ла-цітіс?

— Це ти, Ґідеоне? — прошепотіла я.

— Хто ж іще, — прошепотів він у відповідь і відпустив моє плече. — Браво, ти не впала! — Креснув сірник, і палаючий смолоскип освітив приміщення.

— Круто. Ти його теж сюди притягнув?

— Ні, він тут уже був. Потримай!

Коли я взяла смолоскип, то зраділа, що на мені немає ідіотського капелюха. Гігантські розгойдувані пір'їни одразу б спалахнули, і я б сама миттю перетворилася на гарненький палаючий факел.

— Тихо, — мовив Ґідеон, хоча я і рота не розкрила. Він відімкнув двері (ключ приніс із собою чи він уже стирчав у дверях? — я не помітила) й обережно визирнув у коридор. Там стояла суцільна темрява.

— Здається, тут тхне гнилизною, — сказала я.

— Нісенітниця. Ходімо! — Ґідеон зачинив за нами двері, забрав у мене смолоскип і рушив темним коридором. Я пішла за ним.

— Ти не збираєшся знову зав'язувати мені очі? — спитала я напівжартома.

— Тут непроглядний морок, ти ніколи в житті не зможеш нічого запам'ятати, — відказав Ґідеон. — Ще одна причина триматися до мене ближче. Найпізніше через три години ми знову повинні бути тут.

Ще одна причина, щоб знати дорогу. Як я, цікаво, впораюсь, якщо з Ґідеоном що-небудь трапиться або ми загубимось? Не надто хороший план — залишити мене в незнанні. Але я прикусила язика. Мені аж ніяк не хотілося саме зараз зчепитися з містером Свинтусом.

Смерділо гнилим, причому значно дужче, ніж у наш час. У який це ми час потрапили?

Запах був справді дивний, ніби тут щось гнило. Я чомусь подумала про щурів. У фільмах, де були довгі коридори та смолоскипи, завжди траплялися щури! Бридкі чорні щури, очі яких світилися в темряві. Або ж щури дохлі. Мало не забула — і павуки. Павуки зустрічалися теж. Я намагалася не торкатися стін і не уявляти собі, як товсті павуки чіпляються за низ моєї сукні й помалу заповзають під неї, щоб видертися нагору моїми голими ногами…

Натомість я заходилася рахувати кроки до кожного повороту. За 44 кроки був поворот праворуч, за 55 — ліворуч, потім знову ліворуч — і ми підійшли до кручених сходів, які вели вгору. Я підібрала свою спідницю, щоб не відстати від Ґідеона. Десь нагорі було світло, і що вище ми підіймалися, то світліше ставало, аж нарешті ми опинилися в широкому коридорі, освітленому численними смолоскипами на стінах.

У кінці коридору були широкі двері, обабіч яких стояли лицарські обладунки, такі ж іржаві, як і в наш час.

Щурів, на щастя, начебто не було, проте в мене виникло відчуття, що за нами спостерігають, і що ближче ми підходили до дверей, то сильніше ставало це почуття. Я озирнулася, але в коридорі не було ані душі.

Коли в одного з лицарських обладунків раптово засмикалася рука і спрямувала в нас небезпечний на вигляд спис (чи що це було таке), я заклякла і жадібно втягнула ротом повітря. Тепер я знала, хто за нами спостерігав.

Надтріснутим голосом обладунки каркнули, хоч це було й ні до чого:

— Стій!

Я б закричала від жаху, але мені наче заціпило. Та проте я зрозуміла, що це не обладунки рухаються і розмовляють, а людина, що ховається в їхніх надрах. У других обладунках теж наче хтось був.

— Нам треба поговорити з Магістром, — мовив Ґідеон. — У негайній справі.

— Пароль, — кинули другі обладунки.

— Qua redit nescitis, — відповів Ґідеон.

О, точно! На якусь хвилю я була справді вражена. Він-таки це запам'ятав.

— Ви можете пройти, — сказали перші обладунки і навіть притримали нам двері.

За ними ховався ще один коридор, теж освітлений смолоскипами. Ґідеон встромив свій смолоскип в один з тримачів на стіні й поквапився вперед, я йшла за ним так швидко, як тільки могла у своєму криноліні. Мало-помалу я почала засапуватися.

— Це було як у фільмі жахів. У мене майже зупинилося серце! Я думала, це просто декорації! Я маю на увазі, лицарські обладунки у XVIII столітті вже не носять, еге ж? Та й потрібні вони, я гадаю, як лисому гребінь.

— Вартові одягаються в них за традицією, — відказав Ґідеон. — Як і в наш час.

— Але в наш час я не бачила лицарів в обладунках. — Тут мені спало на думку, що, можливо, таки бачила. Я просто думала, що обладунки порожні.

— Поквапся, будь ласка, — сказав Ґідеон.

Легко казати, коли не доводиться тягти на собі спідницю завбільшки з одномісний намет.

— Хто такий Магістр?

— В Ордені є Великий Магістр, який його очолює. Наразі це, зрозуміло, сам граф. Орден ще молодий, граф заснував його 37 років тому. А перегодом на чолі Ордену ставали члени родини де Віллерзів.

Інакше кажучи, граф Сен-Жермен був членом сім'ї де Віллерз? Чому ж він тоді звався Сен-Жермен?

— А зараз? Я маю на увазі, в наш час? Хто є Великим Магістром?

— Нині це мій дядько Фальк, — відповів Ґідеон. — Він змінив твого діда, лорда Монтроза.

— Справді. — Мій милий, незмінно добротливий дідусь — і Великий Магістр Таємної Ложі графа Сен-Жермена! А я весь час вважала, що він — немов підніжок у бабусі!

— А яку посаду в Ордені обіймає леді Аріста?

— Ніякої. Жінки не можуть стати членами Ложі. Найближчі родичі членів Вищого кола автоматично зараховуються до Зовнішнього Кола посвячених, але в них немає права слова.

Ну, це само собою.

Можливо, його манера так ставитися до мене була в де Віллерзів від природи? Щось на кшталт генетичного дефекту, через який у них для жінок була тільки презирлива посмішка? З іншого боку, з Шарлоттою Ґідеон був вельми шляхетний. І, мушу визнати, нині він теж поводився більш-менш нормально.

— Чому ви, власне, завжди називаєте свою бабусю «леді Аріста»? Чому ви не говорите «бабуня» чи «бабуся», як усі нормальні діти?

— Як є, так і є, — відповіла я. — Чому жінкам не можна ставати членами Ложі?

Ґідеон простягнув до мене руку і сховав мене собі за спину. — Замкни бузю на хвильку.

— Що?

У кінці коридору були ще одні сходи. Згори лилося денне світло, але, перш ніж ми дісталися сходів, з тіні виступили двоє чоловіків з голими шпагами — ніби вони нас тут чекали.

— Добридень! — сказав Ґідеон. На відміну від мене, він навіть не здригнувся, проте поклав руку на шпагу.

— Пароль! — зажадав один із чоловіків.

— Але ви ж уже були тут учора, — сказав інший чоловік, роблячи крок уперед, щоб розгледіти Ґідеона. — Або ваш молодший брат. Схожість разюча.

— Це той хлопець, який уміє з'являтися нізвідки? — запитав інший чоловік.

Обидва витріщалися на Ґідеона, пороззявлявши роти. Вдягнені вони були десь як Ґідеон, і мадам Россіні, очевидно, мала слушність: чоловіки доби рококо любили строкате. Ці були одягнені в бірюзове з бузковими квіточками, що мінилося коричневим і червоним, і в одного з них був справді лимонний сурдут. Вигляд вони, мабуть, мали жахливий, але все ж щось у цьому було. Просто трохи рябувато.

На головах в обох були перуки, над вухами, мов сосиски, лежали кучері, а на потилиці стирчала маленька кіска з оксамитовою стрічкою.

— Скажімо так: я знаю шляхи в цей будинок, про які ви не підозрюєте, — відказав Ґідеон із гордовитою посмішкою. — Я і моя супутниця повинні поговорити з Магістром. У терміновій справі.

— Ти ба як розхвалився! — пробурмотіла я.

— Пароль?

Кварк едіт бісквітіс. Чи щось подібне.

— Qua redit nescitis, — відказав Ґідеон. Ну майже.

Розділ одиннадцятий

Родовід за жіночою лінією

З «Анналів Вартових», Том 4. Коло Дванадцяти

— Ходіть за мною.

Я з цікавістю зазирнула в перше ж вікно, яке ми проминали. Ось, значить, яке воно, XVIII століття! Від хвилювання мені засвербіла шкіра на голові, проте я розгледіла тільки гарненький внутрішній дворик із фонтаном посередині, який я вже одного разу бачила.

Знову сходи нагору. Ґідеон пропустив мене вперед.

— Ти вчора вже тут був? — поцікавилась я. Говорила я пошепки, щоб жовтий мене не чув: він ішов за два кроки попереду нас.

— Це для них було вчора, — відказав Ґідеон. — Для мене це вже майже два роки тому.

— А що тобі тут знадобилося?

— Я рекомендувався графу і мав йому повідомити, що перший хронограф поцупили.

— Він, звісно, був не в захваті.

Жовтий вдавав, ніби він нас не чує, але було одразу видно, що його вуха під білими локонами-сосисками нащулилися.

— Він сприйняв це стриманіше, ніж я очікував, — сказав Ґідеон. — А оговтавшись від першого шоку, він неабияк зрадів, що другий хронограф справді функціонує і що в нас є ще один шанс довести все до пуття.

— А де зараз хронограф? — зашепотіла я. — Я маю на увазі, цієї миті, в цей час?

— Либонь, десь у цій будівлі. Граф ніколи не розлучається з ним надовго, бо ж йому теж доводиться елапсувати, щоб уникнути неконтрольованих стрибків у часі.

— Чому ми не можемо просто прихопити цей хронограф із собою в майбутнє?

— Причин чимало, — відказав Ґідеон. Тон його промов змінився. Він уже не був зарозумілим, зате став якимось повчальним. — Найголовніші очевидні. Одне з дванадцяти золотих правил Вартових щодо поводження з хронографом говорить, що невільно порушувати континуум. Якщо ми заберемо хронограф у майбутнє, то графові й мандрівникам, народженим згодом, доведеться обходитися без хронографа.

— Воно-то так, але ж тоді його ніхто не поцупить.

Ґідеон похитав головою.

— Видно, що досі ти не надто вдавалася в природу часу. Існують ланцюжки подій, розривати які дуже небезпечно. У найгіршому разі ти, можливо, взагалі не народишся.

— Розумію, — збрехала я.

Тим часом ми дісталися другого поверху, проминувши двох озброєних шпагами чоловіків, з якими жовтий перекинувся пошепки кількома словами. Як там звучав той пароль? Щось на кшталт «Ква несквік москітос». Мені конче потрібен другий мозок…

Обидва охоронці з неприхованою цікавістю оглянули нас з Ґідеоном і зашушукалися, щойно ми рушили далі. Дорого б я дала, щоб дізнатися, про що вони говорять.

Жовтий постукав в одні з дверей. За дверима за письмовим столом сидів ще якийсь чоловік. Він теж був у перуці (світлій) і в строкатому вбранні. Понад стільницею засліплювали очі бірюзовий каптан і пістрява камізелька, а знизу вабили погляд червоні штанці та смугасті панчохи. Мене вже більше ніщо не дивувало.

— Пане секретар, — сказав жовтий. — Тут знову вчорашній візитер, і він знову знає пароль…

Секретар з недовірою глянув в обличчя Ґідеону.

— Як ви можете знати пароль, який ми роздали години дві тому і відтоді з дому ніхто не виходив? Усі входи стережуть, як очі в лобі. І хто ви? Жінкам сюди доступу немає.

Я хотіла чемно назватись, але Ґідеон схопив мою руку і перебив.

— Нам треба перебалакати з графом. У нагальній справі. Часу в нас обмаль.

— Вони прийшли знизу, — мовив жовтий.

Але графа немає вдома, — відповів секретар. Він підхопився і здійняв руки. — Ми можемо послати гінця…

Ні, нам треба перебалакати з ним віч-на-віч. У нас немає часу на те, щоб ганяти туди-сюди гінців. А де граф зараз?

— Він гостює у лорда Бромптона в його новому будинку на Віґмор-стрит. Украй важлива нарада, граф скликав її відразу ж після вашого вчорашнього візиту.

Ґідеон вилаявся собі під ніс.

— Нам потрібна карета, яка відвезе нас на Віґмор-стрит. Зараз.

— Я можу це влаштувати, — мовив секретар і кивнув жовтому. — Займися цим особисто, Вільбуре.

— Але… чи вистачить у нас часу? — запитала я, згадавши про сам лише довгий шлях назад затхлим льохом. — Поки ми доїдемо каретою до Віґмор-стрит… — На Віґмор-стрит містився кабінет нашого стоматолога. Найближчою станцією метро була Бонд-стрит, центральна лінія. Але звідси треба зробити щонайменше одну пересадку. Але ж то на метро! А як довго доведеться їхати в кареті, мені в голові не вкладалося. — Може, було б краще, якби ми прийшли іншим разом?

— Hi, — відрубав Ґідеон і раптово посміхнувся мені. На його обличчі вичитувалося щось, що я не могла точно визначити. Може, жага пригод? — У нас ще дві з половиною години, — сказав він бадьоро. — Вирушаємо на Віґмор-стрит.

Подорож у кареті Лондоном захоплювала дужче за все, що я коли-небудь переживала. Хтозна-чому я уявляла собі Лондон без автомобілів якимось спокійнісіньким — вулицями, ховаючись від сонця під парасольки, походжають жителі в капелюхах, час від часу прокривуляє перевальцем якась карета, не смердять викидні гази, не гасають таксі, ладні збити будь-якого перехожого, хай би він навіть ішов по зебрі на зелене світло.

Насправді він був який завгодно, тільки не спокійний. По-перше, дощило. По-друге, рух навіть із браком автомобілів і таксі був вкрай хаотичний: усілякі карети й вози штовхалися, вода й болото з калюж хлюпали навсібіч. Викидними газами, щоправда, не тхнуло, але запах на вулицях стояв огидний — відходи, кінські кізяки та інші нечистоти били в ніс.

Я зроду не бачила стількох коней одразу. Тільки нашу карету тягнули чотири, всі вороні й дуже гарні. Чоловік у жовтому сидів на передку й відчайдушно гнав тварин через усю цю штовханину. Карета дико трусилась, і щоразу, коли коні повертали, я боялася, що ми перекинемося. Боячись і намагаючись у цій трусні не звалитися на Ґідеона, я просто не встигала розглядати Лондон, який пропливав за вікном карети. Варто було мені визирнути, і я нічого, просто нічогісінько не впізнавала. Здавалося, наче ми потрапили в якесь інше місто.

— Це Кінґсвей, — зауважив Ґідеон. — Взагалі не впізнати, еге ж?

Наш візник вдався до надто вже ризикованого обгону, намагаючись випередити віз із мулами й карету, схожу на нашу.

Цього разу я нічого не могла вдіяти і щосили завалилася на Ґідеона.

— Цей хлопець, напевно, гадає, що він — Бен Гур[39], — сказала я і шмигнула назад у свій куток.

— Вести карету — це повний чад, — сказав Ґідеон, і це прозвучало так, ніби він страшенно заздрив людині на передку. — Звичайно, ще веселіше у відкритому повозі. Мені до вподоби фаетон.

Карета знову хитнулась, і я відчула, як мене трохи занудило. В усякому разі, таке було не для чутливого шлунка.

— А мені, схоже, до вподоби «яґуар», — мовила я як нежива.

Але треба визнати, що Віґмор-стрит ми дісталися швидше, ніж я думала. Коли ми виходили біля розкішного будинку, я озирнулась, але не впізнала нічого з нашого часу, хоча мені, на жаль, доводилося відвідувати стоматолога частіше, ніж хотілося б. Проте все мало на собі ознаку чогось знайомого. І дощ ущух.

Лакей, який відчинив нам двері, стверджував спочатку, що лорда Бромптона немає вдома, але Ґідеон переконливо запевнив його, що йому відомо прямо протилежне і що лакей, якщо не відведе нас негайно до його світлості та лордового гостя, сьогодні ж втратить місце. Він тицьнув у руку заляканому слузі перстень з печаткою і наказав йому поквапитися.

— У тебе є власна печатка? — спитала я, поки ми чекали в холі.

— Так, звичайно, — відказав Ґідеон. — Ти дуже хвилюєшся?

— Чому це я мушу хвилюватися? — Після поїздки в кареті в мене ще й досі трусилися жижки, так що спершу я не могла собі уявити, що схвилювало б мене більше. Але тепер, коли він це сказав, моє серце закалатало, як божевільне. Я згадала, що говорила моя мама про графа Сен-Жермена. А що, коли ця людина справді вміє читати думки…

Я пригладила волосся: напевно, через ці перегони в кареті воно геть скуйовдилося.

— Лежить бездоганно, — зауважив Ґідеон з легкою усмішкою.

Що це знову таке? Обов'язково йому треба мене роздражнити?

— Знаєш що? Нашу кухарку теж звати Бромптон, — сказала я, щоб приховати своє збентеження.

— Атож, світ тісний, — відказав Ґідеон.

Лакей збіг сходами, поли його каптана майоріли на ходу.

— Панство очікує вас, сер.

Ми рушили слідом за ним на другий поверх.

— Він справді вміє читати думки? — прошепотіла я.

— Хто, лакей? — шелеснув у відповідь Ґідеон. — Сподіваюсь, що ні. Я саме подумав, що він схожий на якогось тхора.

Що це було, тінь гумору? Оцей «Геть-з-дороги-у-мене-важлива-місія-мандри-в-часі» справді пожартував? Я швидко посміхнулася. Хай там як, а у всьому треба бачити щось позитивне.

— Не лакей. Граф, — мовила я за хвилю.

Він кивнув.

— У всякому разі, так кажуть.

— Він читав твої думки?

— Якщо й так, то я не помітив.

Лакей відчинив перед нами котрісь із дверей і низько вклонився. Я зупинилася. Може, мені взагалі ні про що не думати? Але це було просто неможливо. Щойно я спробувала ні про що не думати, як мене миттю обліг мільйон думок.

— Спочатку пані, — мовив Ґідеон і підштовхнув мене через поріг.

Я зробила пару кроків уперед, потім знову нерішуче зупинилася, не знаючи, що від мене зараз потрібно. Ґідеон увійшов слідом, лакей ще раз уклонився і зачинив за нами двері.

Ми опинились у великому, шляхетно умебльованому салоні з високими вікнами і гаптованими гардинами, які, напевно, теж можна було б пустити на сукню.

Троє чоловіків дивилися на нас. Перший чоловік обдувся, як барило, він насилу підвівся зі стільця, другий був молодший, страх який жилавий і єдиний з усіх без перуки, третій був стрункий і високий, риси його обличчя нагадували якийсь портрет у старому архіві.

Граф Сен-Жермен.

Ґідеон уклонився, хоч і не так низько, як лакей. Трійця і собі вклонилась у відповідь.

Я не зробила нічого. Мене ніхто не вчив, як кланятися, коли ти в криноліні. До того ж кніксени й реверанси здавалися мені безглуздими.

— Не думав, що так швидко побачу вас знову, мій юний друже, — сказав той, кого я вважала графом Сен-Жерменом. Його обличчя сяяло. — Лорде Бромптон, чи можу я вам відрекомендувати прапраправнука мого прапраправнука? Ґідеон де Віллерз.

— Лорд Бромптон! — Знову невеликий уклін. Очевидно, вітатися за руку тут було не модно.

— Я вважаю, що моя лінія принаймні зовні розвинулася прекрасно, — сказав граф. — Очевидно, вибираючи даму серця, я мав досвідчене око. Явно виражений карлючкуватий ніс геть виродився.

— Ах, любий графе! Ви знову намагаєтеся вразити мене вашими неймовірними історіями! — сказав лорд Бромптон, гепаючись назад на стілець, на вигляд такий крихітний, що я побоялася, як би він тут же не розвалився. Лорд був не те що кругленький, як містер Джордж — він був гладкий, аж шкура тріщала!

— Але я нічого не маю проти! — правив він далі, і його поросячі очиці задоволено зблиснули. — 3 вами завжди так цікаво! Кожні дві секунди сюрприз.

Граф засміявся і повернувся до парубка без перуки.

— Граф був і залишається скептиком, дорогий мій Міро! Нам треба придумати щось нове, щоб переконати його в нашій справі!

Чоловік відповів якоюсь чужою, різкою й рубаною мовою, і граф знову засміявся. Він повернувся до Ґідеона.

— Це, любий онуче, — мій добрий друг і духовний брат Міро Ракоці, в «Анналах Вартових» більш відомий як Чорний Леопард.

— Дуже радий, — мовив Ґідеон.

Знову поклони з усіх боків.

Ракоці — чому це прізвище здалося мені знайомим? І чого, щойно я глянула на нього, мені стало так незатишно?

Губи графа склалися в посмішку, коли він поволі ковзнув поглядом по моїй фігурі. Я автоматично спробувала відшукати схожість з Ґідеоном або Фальком де Віллерзом, але ні на гріш не знайшла. Очі у графа були дуже темні, а в погляді було щось пронизливе, що змусило мене відразу згадати мамині слова. Згадати! Тільки не це. Але ж мій мозок має щось робити, тож я затягла подумки «Боже, бережи королеву»[40].

Граф перейшов на французьку, що я зрозуміла не відразу, бо ж саме натхненно співала національний гімн. З деякими паузами, що пояснювалися недостатнім словниковим запасом, я переклала це так:

— А ти гарна дівчина, отже, добряча… гм… Жанна д'Юрфе. Мені казали, що в тебе руде волосся.

Чорт, запам'ятовування слів, мабуть, це й справді альфа й омега для розуміння іноземної мови, як завжди торочив наш вчитель французької. На жаль, я не знала ніякої Жанни д'Юрфе, тож повністю зрозуміти зміст речення мені не вдалося.

— Вона не розуміє французької, — сказав Ґідеон, теж по-французьки. — І це не та дівчина, на яку ви очікували.

— Як це може бути? — Граф похитав головою. — Це все вкрай… м-м-м…

— На жаль, на теє… ну, на це була підготовлена не та дівчина.

Атож, на жаль.

— Помилка? Все це мені й так здається суцільною помилкою.

— Це Ґвендолін Шеферд, вона кузина згаданої Шарлотти Монтроз, про яку я вам учора розповідав.

— Тобто теж внучка лорда Монтроза, останнього… цього…. І таким чином кузина… м-м-м?.. — Граф Сен-Жермен розглядав мене своїми темними очима, і я знову завела пісню.

Send her victorious, happy and glorious…[41]

— Гм… Гм… — цього я просто не можу зрозуміти.

— Наші вчені говорять, що це, цілком можливо, генетичні… ці… як їх…

Граф підніс руку, перериваючи Ґідеона.

— Знаю, знаю! За законами науки, може, це і правда. Та проте в мене погане почуття.

Так, тут ми з ним збігалися думками.

— Тобто по-французькому ні словечка? — спитав він мене, цього разу німецькою. З німецькою в мене було трохи краще (як-не-як стабільна четвірка вже чотири роки), але тут теж виявилися дурнуваті прогалини. — Чому ж вона так погано підготовлена?

— Вона взагалі не підготовлена, маркізе. Іноземних мов не знає, — Гідеон теж заговорив німецькою. — І всіма іншими сторонами вона теж повна… гм… Шарлотта і Ґвендолін народилися в один день. Але ми помилково виходили з того, що Ґвендолін народилася на день пізніше.

— Але як можна було це проґавити? — Ох, нарешті я розуміла кожне слово. Вони знову перейшли на англійську, якою граф говорив без найменшого акценту. — Чому в мене таке відчуття, що Вартові у твій час більше не пильнують своїх обов'язків як слід?

— Я думаю, відповідь у цьому листі. — Ґідеон витягнув запечатаний конверт із внутрішньої кишені і простягнув його графу.

Гострий погляд уп'явся в мене.

…Frustrate their knavish tricks, in Thee our Hopes we fix, God save us all…[42]

Вигадавши момент, я відвела погляд і прикипіла очима до двох інших чоловіків. Лорд Бромптон, здавалося, затинався було ще більше, ніж я (його рот над численними підборіддями був відкритий, і виглядав він дещо дурнувато), а другий чоловік, Ракоці, уважно розглядав свої нігті.

Він був ще молодий, років десь тридцяти, у нього було темне волосся і довге вузьке обличчя. Ракоці міг би виглядати дуже добре, але його губи були викривлені, наче він спробував на смак кислицю, і його шкіра мала хворобливо-блідий відтінок.

Я саме міркувала, чи не наклав він, бува, на обличчя шар світло-сірої пудри, як він раптом підняв голову і подивився мені прямо в очі. Його очі були чорні, як терен, і я не могла розрізнити, де закінчується райдужна оболонка і починається зіниця. Ці очі здавалися напрочуд мертвими, хоча я не могла сказати чому.

Я знову заходилась подумки автоматично декламувати «Боже, бережи королеву». За цей час граф зламав печатку й розгорнув лист. Зітхнувши, він почав читати. Час від часу граф підводив голову і зиркав на мене. Я стояла як укопана.

Not in this land alone, but be God's mercies known…[43]

Що було в листі? Хто його написав? Лорда Бромптона і Ракоці це, здавалося, теж цікавило. Лорд витягав свою товсту шию, силкуючись розгледіти написане. Тим часом Ракоці більше зиркав на графове обличчя. Вочевидь, неприємний смак у роті був у нього з народження.

Коли він знову повернув до мене обличчя, у мене на руках виступили сироти. Очі скидалися на якісь чорні дірки, і зараз я побачила, чому вони здаються мертвими: в них не відбивалося світло, не було тих іскорок, які роблять очі живими. Це було не те що дивно — це було страшно, аж у животі холонуло. Я тішилася, що між мною і цими очима цілих п'ять метрів.

— Твоя мати, дитя моє, видно, така вперта, хоч кілок на голові теши, еге ж? — Граф дочитав листа і склав його. — Про її мотиви можна тільки гадати. — Він ступив до мене кілька кроків, і під його уїдливим поглядом слова національного гімну вилетіли мені з голови.

Але потім я побачила те, що через відстань і страх досі не помічала: граф був старий. Хоча його очі світились енергією, постава була пряма, а голос юнацький і звучний, сліди віку годі було не зауважити. Шкіра на обличчі й руках нагадувала зібганий пергамен, блакитно прозирали вени, на напудреному обличчі чітко проступали зморшки. Вік надавав йому якоїсь крихкості, чогось такого, що викликало в мені майже співчуття.

У всякому разі, в мене раптом пропав увесь страх. Це був звичайнісінький стариган, старший за мою бабусю.

— Ґвендолін не в курсі ні мотивів її матері, ні подій, що призвели до цієї ситуації, — зауважив Ґідеон. — Вона не має ані найменшого уявлення.

— Дивно, дуже дивно, — мовив граф, повільно обходячи навколо мене. — Ми справді ще жодного разу не зустрічалися.

Звісно, ми ще жодного разу не зустрічались, а як могло бути інакше?

— Але тебе не було б тут, якби ти не була Рубіном. Наділено рубін магією Крука, останній — соль мажор: дванадцятьох уже зібрала злука. — Він закінчив свій обхід, став просто переді мною і глянув мені в очі. — У чому твоя магія, дівчинко?

…From shore to shore. Lord make the nations see…[44]

Ox, навіщо я це роблю? Це лише стариган та й годі. Я повинна ставитися до нього чемно й шанобливо, а не витріщатись, як паралізований кролик на змію.

— Не знаю, сер.

— Що в тобі особливого? Скажи мені.

Що в мені було особливого? Крім того, що я вже днів два подорожувала в минулому?

У моїх вухах раптом знову зазвучав голос тітки Ґленди: «Ще змалку було видно, що Шарлотта народжена для вищої мети. Її не можна порівнювати з вами, звичайними дітлахами».

— Гадаю, що в мені немає нічого особливого, сер.

Граф поцмокав язиком.

— Можливо, твоя правда. Врешті-решт, це лише вірші. Вірші сумнівного походження, — раптом він, немов втративши до мене будь-який інтерес, повернувся до Ґідеона. — Мій дорогий сину, я із захопленням прочитав про те, що тобі вже вдалося зробити. Знайти в Бельгії Ланселота де Віллерза!

Вільяма де Віллерза, Сесілію Вудвіл — чарівничий Аквамарин — і близнюків, з якими я ніколи не познайомлюся, теж згадано. І уявіть собі, лорде Бромптон, цей юнак навіть навідав у Парижі мадам Жанну д'Юрфе, уроджену Понкарре, і вмовив її пожертвувати маленьку порцію крові.

— Ви говорите про мадам д'Юрфе, якій мій батько завдячує за свою дружбу з Помпадур і, врешті-решт, з вами?

— Іншої я не знаю, — відказав граф.

— Але ця мадам д'Юрфе віддала Богу душу десять років тому.

— Точніше сказати, сім, — зауважив граф. — Я саме був тоді при дворі маркграфа Карла Александра фон Ансбаха. Ох, я відчуваю такий сильний зв'язок з Німеччиною! Там на диво великий інтерес до масонства й алхімії. У Німеччині я і помру, як мені повідомили вже кілька років тому.

— Ви відхиляєтесь від теми, — мовив лорд Бромптон. — Як міг цей юнак завітати до мадам д'Юрфе в Парижі? Адже сім років тому він сам ще ходив під стіл пішки.

— Та ви досі думаєте хибно, дорогий лорде. Запитайте Ґідеона, коли він собі на втіху пустив кров мадам д'Юрфе.

Лорд запитально подивився на Ґідеона.

— У травні 1759 року, — кинув Ґідеон.

Лорд верескливо засміявся.

— Але це неможливо. Вам самому заледве двадцять років. Граф теж засміявся, це був задоволений сміх.

— 1759. Вона ніколи мені про це не розповідала, стара любителька таємниць.

— Ви того часу теж були в Парижі, але я мав суворий наказ не зустрічатися з вами.

— Через континуум, я знаю, — граф зітхнув. — Інколи я не ладнаю зі своїми законами… Але повернімося до милої Жанни. Тобі довелося застосувати силу? Мені вона була не більше рада чимось прислужитися.

— Вона мені про це розповіла, — відповів Ґідеон. — І про те, як ви видурили в неї хронограф.

— Видурив! Вона навіть не знала, що за скарб успадкувала від бабусі! Нещасний обдертий апарат лежав невпізнаний без потреби у запорошеній скрині на горищі. Рано чи пізно він канув би в забуття. Я його врятував і повернув йому справжнє значення. І завдяки геніям, які в майбутньому вступлять у мою Ложу, він знову запрацював. Це межує з дивом.

— Мадам, окрім того, вважала, що ви її майже задушили, бо вона не знала дати народження і дівочого прізвища своєї бабусі.

Задушив? Оце так-так!

— Атож, правильно. Ці прогалини в знаннях коштували мені нескінченно багато часу, який я змарнував, перевертаючи гори церковних книг, замість присвятити його речам серйознішим. Жанна — особа напрочуд злопомна. Тож дуже дивно, що вам вдалося схилити її до співпраці.

Ґідеон посміхнувся.

— Це було непросто. Але, вочевидь, я привернув її довіру. Крім того, я танцював із нею гавот [45]. І терпляче слухав, як вона на вас жаліється.

— Як несправедливо. Зрештою, я влаштував їй бентежні любощі з Казановою, і хоча того цікавили тільки її гроші, проте їй заздрило багато жінок. І я по-братерському поділився з нею своїм хронографом. Якби в неї не було мене… — Граф, явно розвеселившись, знову повернувся до мене. — Твоя прародителька — невдячна дуринда. На жаль, не обдарована великим інтелектом. Я думаю, вона ніколи не розуміла, що справді з нею відбувається, бідолашна старенька. Крім того, вона була ображена, що в Колі Дванадцяти їй дістався лише цитрин. «Чому вам можна бути смарагдом, а я — тільки жалюгідний цитрин, — казала вона. — Сьогодні жоден, хто себе поважає, цитрин не носить.» — Він захихотів. — Вона була справді така дуринда, яких мало. Хотів би я знати, як часто на старість їй доводилося перескакувати в часі. Можливо, що більше й не довелося. Вона й так не надто перескакувала. Інколи спливав цілий місяць, перш ніж вона знову зникала. Я б сказав, жіноча кров куди млявіша за нашу. Так само, як і дух жінки поступається швидкістю чоловічому. Ти зі мною згодна, дівчинко?

«Старий шовініст, — подумала я, опускаючи очі, — просторікуватий, пихатий зануда». Господи! Що це я — з глузду з їхала? Я ж не повинна ні про що думати!

Але, очевидно, з мистецтвом читання думок у графа було не так уже й добре, бо він знову захихикав.

— Вона не надто балакуча, еге ж?

— Вона просто боязка, — сказав Ґідеон.

Краще було б сказати: залякана.

— Боязких бабів не буває, — заперечив йому граф. — Боязко опустивши очі, вони лише виказують свою дурість.

Я чимраз більше доходила висновку, що його можна не боятися. Він був звичайнісінький самозакоханий дідусь-жінконенависник, який любить слухати самого себе.

— Невисокої ж ви думки про жіноцтво, — зауважив лорд Бромптон.

— Де ж пак! — відповів граф. — Я люблю жінок! Справді. Хіба що не вірю, що вони мають у своєму розпорядженні той різновид розуму, який веде людство вперед. Тому в моїй Ложі жінкам робити нічого. — Він обдарував лорда сяючою посмішкою. — Для багатьох чоловіків це нерідко вирішальний аргумент за вступ до моєї Ложі, лорде Бромптон.

— Та проте жінки люблять вас! Мій батько невпинно захоплювався вашим успіхом у жінок. І тут, у Лондоні, і в Парижі вони в усі часи упадали вам в ноги.

Граф відразу поринув у спомини про часи, коли він був кумиром жінок.

— Морочити голову жінкам і підбивати їх під свою волю неважко, дорогий мій лорде. Усі вони з одного тіста. Якби я не переймався високим, то давно б створив для чоловіків книгу порад, як правильно поводитися з жінками.

Само собою. У мене навіть назва підхожа була. «Від задушення до успіху». Або: «Як забалакати жінку на смерть». Я мало не захихотіла. Але потім помітила, що Ракоці пильно спостерігає за мною, і мій дурний настрій як вітром звіяло.

Я, напевно, зсунулася з глузду! Чорні очі на секунду втупилися в мої, потім я опустила погляд на мозаїчну підлогу під ногами і спробувала подолати паніку, яка ось-ось мала мене захопити. Тут треба було стерегтися не графа, це абсолютно точно. Але через це мені не випадало почуватися безпечно.

— Усе це вельми цікаво, — мовив лорд Бромптон. Його підборіддя тряслися від задоволення. — Поза сумнівом, у вас і ваших супутниках пропали хороші актори. Як казав мій батько, вмієте ви пригощати карколомними історіями, дорогий мій графе Сен-Жермен. Але, на жаль, не можете нічого довести. Досі ви не показали мені жодної штуки.

— Штуки! — скрикнув граф. — О, мій дорогий лорде, ви просто Хома невірний. Я б давно втратив з вами терпець, якби не почувався зобов'язаним вашому батькові, спаси Господи його душу. І якби мене не цікавили так ваші гроші та ваш вплив.

Лорд засміявся дещо силувано.

— У всякому разі, ви відверті.

— Алхімія не може обходитися без протекції. — Граф з маху розвернувся до Ракоці. —Доведеться нам продемонструвати доброму лордові кілька наших штук, Міро. Він належить до людей, які вірять лише в те, що бачать. Але спочатку мені треба сказати кілька слів наодинці моєму правнукові й накидати лист Великому Магістрові моєї Ложі в майбутньому.

— Ви можете скористатися для цього сусіднім кабінетом, — мовив лорд Бромптон, показуючи на двері за своєю спиною. — І я з нетерпінням чекатиму на виставу.

— Ходімо, сину мій, — граф узяв Ґідеона за руку. — Є дещо, про що мені треба тебе запитати. І дещо, про що ти маєш знати.

— У нас усього півгодини, — сказав Ґідеон, кинувши погляд на кишеньковий годинник, прикріплений золотим ланцюжком до кишені його камізельки. — Найпізніше за півгодини мусимо вернути до Темпла.

— Цього вистачить, — відказав граф. — Пишу я швидко можу одночасно писати й говорити.

Ґідеон розсміявся. Здавалося, він вважає графа справді дотепним і, вочевидь, геть забув, що я теж тут.

Я кахикнула. Уже майже у дверях він обернувся й запитливо підвів брову.

У відповідь я теж промовчала, бо ж навряд чи могла сказати вголос таке: «Не залишай мене саму з цими вар'ятами».

Ґідеон барився.

— Вона тільки завадить, — заявив граф.

— Почекай мене тут, — сказав Ґідеон напрочуд м'яко.

— Лорд і Міро потоваришують їй на цей час, — правив граф. — Ви цілком можете трохи розпитати її про майбутнє. Це унікальна можливість. Вона з XXI століття, запитайте її про автоматичні потяги, які ганяють туди-сюди під Лондоном. Або про срібні літальні апарати, які, ревучи, мов тисяча левів, підіймаються в небо і перетинають моря на висоті багатьох кілометрів.

Лорд так сміявся, що я почала серйозно переживати за стілець під ним. Трусилася кожна його жирова зморшка.

— Щось іще?

Я нізащо не хотіла залишатися з ним і Ракоці наодинці. Але Ґідеон тільки посміхнувся, хоча я і кинула на нього благальний погляд.

— Я зараз, — мовив він.

Розділ дванадцятий

З «Анналів Вартових»,

12 червня 1948 року

Чорний Турмалін Пол де Віллерз, як і було домовлено, прибув сьогодні з 1992 року для елапсування в приміщення архіву. Але цього разу супроводила його руда дівчина, яка заявила, що звуть її Люсі Монтроз і що вона — онука нашого адепта Лукаса Монтроза. Вона багато в чому мала фатальну схожість з Арістою Бішоп (лінія нефриту, контрольний номер 4). Ми відвели обох до Лукасового бюро. Тепер нам усім ясно, що Лукас зробить пропозицію Арісті, а не Клодін Сеймор, як ми сподівалися (хоча в Арісти, слід зауважити, гарніші ноги і Направду чудовий удар зліва в тенісі). Дуже дивно, коли онуки відвідують того, в кого ще взагалі немає дітей.

Звіт: Кеннет де Віллерз, Внутрішнє Коло

Коли за Ґідеоном і графом зачинилися двері, я автоматично зробила крок назад.

— Ви можете спокійно сісти, — сказав лорд, показуючи на вишукані стільці.

Ракоці розтягнув губи. Це що, посмішка? Якщо так, то йому варто було б спершу потренуватися перед люстром.

— Ні, дякую. Я краще постою, — ще крок назад, і я майже наступила на статую голого амурчика, що стояв на п'єдесталі праворуч від дверей. Що далі від мене чорні очі, то певніше.

— І ви хочете сказати, що справді прибули з XXI століття? Про «хочете», власне, не йшлося, але я кивнула у відповідь. Лорд Бромптон потер руки.

— У такому разі який король править Англією в XXI столітті?

— У нас прем'єр-міністр, який керує країною, — мовила я непевно, — королева виконує в основному представницькі функції.

— Королева?

— Єлизавета II. Вона вельми мила. Навіть була в нас у школі на багатонаціональному святі торік. Ми співали національний гімн сімома мовами, а Ґордон Ґельдерман попросив її розписатися прямо у своєму підручнику англійської, а потім «штовхнув» його на «eBay» за 80 фунтів. Гм, певна річ, вам це ні про що не говорить. У всякому разі, у нас є прем'єр-міністр і Палата громад депутатів, обраних народом.

Лорд Бромптон схвально засміявся.

— Це кумедне уявлення, еге ж, Ракоці? Граф знову придумав щось неабияк цікаве. А що з Францією в XXI столітті?

— Гадаю, у них теж прем'єр-міністр. Ніякого короля, наскільки я знаю, навіть для представницької мети. Під час революції вони позбулися шляхти, а разом з нею і короля. А бідолашній Марії-Антуанетті стяли голову. Хіба це не жахливо?

— О, так, — засміявся лорд. — Французи взагалі люди геть жахливі. Тому ми, англійці, з ними не ладнаємо. Скажіть мені ось що: з ким ми в XXI столітті провадимо війну?

— Ні з ким? — мовила я дещо невпевнено. — Принаймні не насправді. Ми коли-не-коли стромляємо свого носа то туди, то сюди, на Близькому Сході або деінде. Щиро кажучи, я нічого не тямлю в політиці. Запитайте мене краще що-небудь про… холодильники. Звичайно, не про те, як вони працюють, бо я цього не знаю. Знаю лише, що вони працюють. У кожній квартирі в Лондоні є холодильник, і там ви можете днями зберігати сир, молоко і м'ясо.

Зовні здавалося, що лорда Бромптона майже не обходять холодильники. Ракоці розвалився на своєму стільці, як кіт. Я сподівалася, що йому не заманеться підвестися.

— Ви можете запитати мене про телефони, — цокотіла я. — Хоча я не можу пояснити, як вони функціонують. — І я підозрювала, що лорд Бромптон і не зрозумів би нічогісінько. Чесно кажучи, виглядав він так, що йому навіть не було сенсу пояснювати, як функціонує електрична лампочка. Я намагалася знайти тему, яка могла б його зацікавити.

— Ну, теє… до речі, між Дувром і Кале існує тунель, прокладений під Ла-Маншем.

Лордові Бромптону це здалося страшенно смішним. Від сміху він заходився бити себе по товстих стегнах.

— Чудово! Чудово!

Я вже почала трохи розпружуватись, як Ракоці вперше заговорив. Англійською він говорив із нечистою вимовою.

— Що з Трансільванією?

Трансільванія? Батьківщина графа Дракули? Він це серйозно? Я намагалася не дивитися в чорні очі. Можливо, він сам граф Дракула? Принаймні кольором шкіри схожий.

— Це моя батьківщина в прекрасних Карпатах. Князівство Трансільванія. Що діється в Трансільванії в XXI столітті? — Голос звучав дещо хрипко. І в ньому справді бриніла туга. — І що робить народ куруців [46]?

Народ, даруйте, кого? Куруців? Уперше чую.

— Ну, в Трансільванії в наш час, власне кажучи, тихо та любо, — мовила я обережно. Правду сказати, я навіть не уявляла, де вона розташована. Карпати я знала тільки як вислів. Коли Леслі згадувала про свого дядька Лео з Йоркширу, вона зазвичай казала: «Він живе десь у Карпатах», а для леді Арісти все, що лежало далі за Челсі, вже звалося Карпатами. Авжеж, можливо, куруци таки живуть у Карпатах.

— Хто править Трансільванією в XXI столітті? — захотів дізнатися Ракоці. Він увесь напружився, ніби був готовий будь-якої миті підхопитися з місця, якщо моя відповідь його не влаштує.

Гм-гм. Добре питання. Що він має на увазі? Болгарію? А може, Румунію? Чи Угорщину?

— Я не знаю, — відказала я чесно. — Це так далеко. Запитаю в місіс Каунтер. Це наша вчителька географії.

Ракоці мав розчарований вигляд. Можливо, мені варто було збрехати. Трансільванією править князь Дракула, ось уже два століття. Це природний заповідник для кажанів, які деінде повимирали. Куруци — найщасливіші люди у всій Європі. Напевно, це припало б йому більше до смаку.

— А як ідуть справи в колоніях у XXI столітті? — спитав лорд Бромптон.

Я з полегшенням побачила, що Ракоці знову відкинувся на своєму стільці. І він не розсипався на порох, коли сонце пробилося крізь густі хмари і залило кімнату яскравим світлом.

Якусь хвилю ми майже спокійно розмовляли про Америку, Ямайку та про якісь острови, про які я, собі на сором, зроду не чула. Лорда Бромптона, схоже, як холодною водою облило, коли він дізнався, що всі вони зараз на самоврядуванні (я так думала, бо не була певна). Зрозуміло, він не вірив жодному моєму слову і раз по раз заходився зі сміху. Ракоці більше не брав участі в нашій розмові, він розглядав свої довгі, пазуруваті нігті та шпалери. Час від часу він поглядав на мене.

— Як же мені зараз шкода, що ви всього лише актриса, — зітхнув лорд Бромптон. — Як на те, я б так охоче вам повірив.

— Атож, — мовила я співчутливо. — На вашому місці я б теж ні в що це не повірила. На жаль, доказів немає… О, постривайте! — Я застромила руку в декольте і витягла звідти мобільник.

— Що це? Цигарниця?

— Ні! — я розкрила телефон. Він запищав, бо не було мережі. Само собою. — Це… ну… Я можу цим робити картинки.

— Малювати картинки?

Я похитала головою і підняла телефон вище, щоб на дисплеї з'явилися лорд і Ракоці.

— Ну ж бо, посміхніться. Все готово. — Оскільки яскраво світило сонце, спалаху не було. Шкода. Це б явно вразило обох.

— Що це було? — Лорд Бромптон із дивовижною легкістю підхопився всією своєю масою зі стільця й підійшов до мене. я показала йому фото на дисплеї. Вони з Ракоці вийшли напрочуд вдало.

— Але що це? Як це можливо?

— Ми називаємо це фотографувати, — зауважила я. Товсті пальці лорда Бромптона захоплено ковзали по телефону.

— Неперевершено! Ракоці, ви маєте на це подивитися!

— Ні, дякую, — мляво кинув Ракоці.

— Я не знаю, як ви це робите, але це найкращий трюк, який я коли-небудь бачив. О, що це воно таке?

На екрані з'явилася Леслі. Лорд натиснув якусь кнопку.

— Це моя подруга Леслі, — мовила я з тугою в голосі. — Світлину зроблено минулого тижня. Дивіться, а онде за нею — Мерілебон Гайстрит, сандвіч з «Pret a Manger»[47], а це крамниця «Аведа»[48], бачите? Моя мама завжди купує тут лак для волосся. — Мені раптом страшенно захотілося додому. — А це фрагмент таксі. Щось на кшталт карети, яка їде без коней…

— Що ви хочете за цю скриньку чудес? Я плачу будь-яку ціну, будь-яку!

— Ні-ні, він не продається. Мені він ще потрібен. — 3 жалем знизавши плечима, я зачинила «скриньку чудес» — кхм, мобільник, і знову опустила його в корсаж.

Я зробила це дуже вчасно, бо відчинилися двері й увійшли граф з Ґідеоном — граф задоволено посміхався, Ґідеон був радше серйозний. Ракоці теж піднявся зі стільця.

Ґідеон кинув на мене допитливий погляд, я відповіла йому тим самим. Невже він гадав, що я за цей час дам драла? Власне, він був цього певен! Спочатку Ґідеон торочив мені, що я кров з носа повинна триматися ближче до нього, а сам за першої ж нагоди взяв та й кинув мене саму.

— Ну що? Сподобалося б вам жити в XXI столітті, лорде Бромптон? — запитав граф.

— Ще б пак! Що у вас за дивовижні ідеї! — відповів лорд і заплескав у долоні. — Це було справді вельми цікаво!

— Я знав, що вам сподобається. Але ви спокійно могли запропонувати бідолашній дитині сісти.

— О, я запропонував. Але вона захотіла постояти. — Лорд довірливо нахилився. — Я б справді охоче придбав цю срібну скриньку, графе.

— Срібну скриньку?

— На жаль, ми повинні зараз попрощатися, — сказав Ґідеон, кількома кроками перетнув кімнату і став поруч зі мною.

— Розумію, розумію! XXI століття чекає! — вигукнув лорд Бромптон. — Щиро дякую за візит. Він справді був напрочуд цікавий.

— Я можу до цього тільки приєднатися, — мовив граф.

— Сподіваюся, ми ще матимемо втіху, — докинув лорд.

Ракоці не випустив пари з вуст. Він тільки дивився на мене. І раптом на моє горло наче лягла крижана рука. Налякана, я почала хапати ротом повітря і подивилася на себе. Нічого не було видно. А проте я геть ясно відчувала, як на моєму горлі зімкнулися пальці.

— Я будь-якої миті можу натиснути.

Це був не Ракоці. Це сказав граф. Але губи його при цьому не ворушилися.

Збита з пантелику, я перевела погляд з його губ на руку. Вона була більш ніж за чотири метри від мене. Як же вона могла одночасно лежати на моєму горлі? І чому я чула його голос у моїй голові, хоча він нічого не говорив?

— Я не знаю точно, яку роль ти граєш, дівчинко, і як багато важить твоя персона. Але я не попущу тому, хто ламатиме мої правила. Це лише попередження. Ти зрозуміла? — пальці стиснулися дужче.

Я була від страху немов паралізована. Я могла тільки дивитися на нього і жадібно втягувати ротом повітря. Невже ніхто не бачить, що зі мною діється?

— Ти зрозуміла?

— Так, — прошепотіла я.

Хватка одразу ж ослабла, рука відсунулася. Повітря почало вільно надходити в мої легені.

Граф скривив губи і трусонув зап'ястям.

— Ми ще побачимося, — мовив він.

Ґідеон вклонився. Троє чоловіків вдарили чолом у відповідь. А я стояла як укопана, не годна поворушити пальцем. Ґідеон узяв мене за руку і вивів з кімнати.

Навіть коли ми вже сиділи в кареті, напруження мене не відпускало. Я почувалася виснаженою, безсилою і якоюсь забрудненою.

Як граф це влаштував: розмовляти зі мною, щоб інші не чули? І як йому вдалося дотягнутися до мене, стоячи за чотири метри? Моя мати мала-таки рацію, і те, що про нього говорили, було правдою: він умів влазити в душу іншої людини і контролювати її почуття. Я дозволила обдурити себе його пихатими нездоланними теревенями і старечою крихкістю. Я безнадійно недооцінила його. Як нерозумно з мого боку!

Я взагалі недооцінила всю цю історію, в яку вплуталася.

Карета рушила з місця. Її трусило так само сильно, як і дорогою сюди. Ґідеон просив вартового поквапитися. Наче в цьому була необхідність — той і сюди гнав, як навіжений.

— З тобою все гаразд? Вигляд у тебе такий, ніби ти побачила привид. — Ґідеон зняв плащ і поклав поруч себе на сидіння. — Дуже жарко як для вересня.

— Не привида, — відповіла я, не спроможна подивитися йому в очі. Мій голос злегка тремтів. — Тільки графа Сен-Жермена і один з його трюків.

— Він був не надто ввічливий з тобою, — погодився Ґідеон. — Але цього слід було очікувати. Вочевидь, у нього було інше уявлення про те, якою ти повинна бути.

Коли я не відповіла, він правив далі:

— У передбаченнях дванадцятий мандрівник завжди описувався як щось особливе. Обдарований магією Крука. Що б це не означало. У всякому разі, граф не хотів вірити, що ти лише звичайнісінька школярка.

Це зауваження дивним чином прогнало якесь безсиле, жалюгідне відчуття, викликане примарним дотиком графа. Замість виснаження і безсилля я відчула образу. І гнів. Я закусила губу.

— Ґвендолін?

— Що?

— Не сприймай це як образу. Я мав на увазі звичайна не в сенсі пересічна, а радше в сенсі типова, розумієш?

Що година, то не легше!

— Гаразд, — сказала я, гнівно блиснувши на нього очима. — Мені байдуже, що ти про мене думаєш.

Він незворушно глянув у відповідь.

— Ти тут ні до чого!

— Ти ж взагалі мене не знаєш! — обурилась я.

— Можливо, — відповів Ґідеон. — Але я знаю купу таких дівчат. Усі ви однакові.

— Купу дівчат? Ха!

— Дівчата, як ти, цікавляться тільки зачісками, всілякими ганчірками, фільмами і поп-зірками. Ви весь час гигикаєте і юрбами ходите в туалет. І шпетите Лізу, бо вона, бачите, купила собі маєчку за п'ять фунтів у «Marks and Spencer»[49].

Хоч я була дуже зла, я розсміялася.

— Хочеш сказати, що всі дівчата, яких ти знаєш, плескають про Лізу, яка купила собі маєчку за п'ять фунтів у «Marks and Spencer»?

— Ти знаєш, що я маю на увазі.

— Атож, знаю. — Я не хотіла далі розмовляти, та мене понесло. — Ти гадаєш, що всі дівчата, не такі, як Шарлотта, поверхові й дурні. Тільки тому, що в них було нормальне дитинство замість безперервних уроків музики і фехтування. Насправді в тебе просто не було часу, щоб коли-небудь познайомитися з нормальною дівчиною, тому ти придумав собі такі сумні упередження.

— Послухай, я точно так само був у середній школі, як і ти!

— Само собою! — слова просто вилітали з мене. — Якщо тебе готували до мандрів у часі бодай наполовину так серйозно, як Шарлотту, то в тебе не могло бути друзів: ні хлопчиків, ані дівчаток, і твоя думка з приводу так званих пересічних дівчат базується на спостереженнях, які ти зробив, никаючи на самоті шкільним двором. Чи ти хочеш сказати, що твої однокласники вважали твої хобі — латину, гавот і водіння карети — страшенно крутими?

Замість образитися, Ґідеон розсміявся.

— Ти забула ще гру на скрипці.

Він відкинувся на спинку і схрестив руки на грудях.

— Скрипка? Справді? — Мій гнів випарувався так само швидко, як і з'явився. Скрипка отакої!

— У всякому разі, лице твоє знову порожевіло. До цього ти була така ж бліда, як Міро Ракоці.

Еге ж, Ракоці.

— Як це, власне, пишеться?

— Р-а-к-о-ц-і, — відказав Ґідеон. — А тобі навіщо?

— Хочу поґуґлити.

— О, він так тобі сподобався?

— Сподобався? Він — вампір, — мовила я. — Він із Трансільванії.

— Атож, із Трансільванії. Але ніякий не вампір.

— Звідки ти це знаєш?

— Вампірів не буває, Ґвендолін.

— Та чого ж… Якщо бувають машини часу (і люди, які вміють душити інших, не торкаючись до них), чому б не бути і вампірам? Ти бачив його очі? Вони як чорні діри.

— Це від беладоннових настоїв, з якими він експериментує, — зауважив Гідеон. — Рослинна отрута, яка нібито допомагає розширити свідомість.

— Звідки ти це знаєш?

— Це сказано в «Анналах Вартових». Ракоці зветься там Чорним Леопардом. Він двічі захистив графа від замаху на його життя. Він дуже сильний і вправно орудує зброєю.

— Графа хтось хотів убити?

Ґідеон знизав плечима.

— У такої людини, як граф, чимало ворогів.

— Радо вірю. Але в мене таке враження, що він і сам може себе захистити.

— Без сумніву, — погодився Ґідеон.

Я подумала, чи не розповісти, бува, йому про те, що витворив граф, але потім вирішила цього не робити. Ґідеон був не тільки чемний із ним — складалося враження, що вони з графом книші з одного тіста.

Не довіряй нікому.

— Ти справді перескакував у минуле до всіх цих людей і пускав їм кров? — натомість запитала я.

Ґідеон кивнув.

— З тобою і зі мною в хронограф зчитано вісім з дванадцяти людей. Інших чотирьох я ще знайду.

Я згадала слова графа і запитала:

— А як ти міг їздити з Лондона в Париж і Брюссель? Ядумала, що в минулому можна пробути щонайбільше кілька годин.

— Точно кажучи, чотири, — зауважив Ґідеон.

— За чотири години в ті часи аж ніяк не можна було встигнути з Лондона в Париж, не кажучи вже про те, щоб лишався час танцювати гавот і пускати кров.

— Таки так. І тому ми разом із хронографом виїхали в Париж заздалегідь, дурненька, — відповів Ґідеон. — Те саме ми зробили в Брюсселі, Мілані й Баті. До решти я міг навідатися в Лондон.

— Розумію.

— Справді? — знов насміхався Ґідеон. Цього разу я злегковажила ту посмішку.

— Так, я поволі починаю дещо розуміти, — я подивилася у вікно. — А ці луки ми, їдучи туди, начебто не минали, еге ж?

— Це Гайд-парк, — сказав Ґідеон, раптово зосередившись і наструнчившись. Він висунувся з вікна карети. — Гей, Вільбуре, чи як вас там! Чому ми їдемо цією дорогою? Нам треба навпростець до Темпла.

Що відказав чоловік на передку, я не розчула.

— Негайно зупиніться, — зажадав Ґідеон. Коли він знову повернувся до мене, я побачила, що він пополотнів.

— Що сталося?

— Я не знаю, — відповів юнак. — Він стверджує, буцімто йому наказано доправити нас на південний край парку на якусь зустріч.

Коні зупинились, і Ґідеон відчинив дверцята карети.

— Тут щось не так. Часу до зворотного стрибка в нас обмаль. Я сяду на передок і відвезу нас у Темпл. — Він вийшов і зачинив дверцята. — А ти залишишся в кареті, хоч би там що.

Цієї миті тріснув постріл. Я інстинктивно пригнулась. Хоча цей звук я чула тільки в фільмах, але відразу втямила, що це саме постріл. Хтось глухо закричав, коні заіржали, карета смикнулась уперед і, розгойдуючись, зупинилася.

— Опусти голову! — крикнув Ґідеон, і я кинулася на підлогу карети.

Пролунав ще один постріл. Тишу, що запала слідом за ним, годі було витримати.

— Ґідеоне? — Я знялася на ноги і визирнула назовні.

Стоячи біля вікна карети, Ґідеон дістав шпагу.

— Не висовуйся, я сказав!

Хвалити Бога, він був живий. Щоправда, можливо, ненадовго. Цієї миті де не взялися двоє чоловіків, обидва в чорному, третій виїхав верхи з тіні дерев і наближався до нас. У його руці виблискував срібний пістолет.

Ґідеон фехтував із двома чоловіками одночасно, вони билися мовчки, хіба що сопіли суперники і дзвеніла сталь, щойно леза натрапляли одне на одне. Кілька секунд я зачаровано спостерігала за тим, як вправно фехтує Ґідеон. Це нагадувало сцену з фільму — кожен крок, кожен удар і стрибок були сповнені довершеності, немов якісь каскадери днями вправлялись у своїй хореографії. Але коли один із чоловіків закричав і впав на коліна, а з горла його фонтаном ринула кров, я знову схаменулася.

Це був не фільм, тут усе було насправжки, І хоч шпаги могли правити за смертельну зброю (а поранений чоловік уже корчився на землі, видаючи жахливі звуки), але проти пістолета вони — як бабі кадило. Чому в Ґідеона немає пістолета? Адже так легко було прихопити з дому таку практичну зброю. А де кучер, чому він не б'ється пліч-о-пліч з Ґідеоном?

Тим часом вершник під'їхав до карети й зістрибнув з коня. На мій подив, він теж вихопив шпагу і кинувся на Ґідеона. Чому він не скористався пістолетом? Він відкинув його в траву, як щось непотрібне.

— Хто ви? Чого вам треба? — запитав Ґідеон.

— Нічого, крім вашого життя, — відповів чоловік, який наспів останнім.

— Ага, дістанете, як рак свисне!

— Дістанемо, можете бути певні!

З вікна карети бій знову ж таки сприймався, як відрепетируваний балет, причому третій, поранений, лежав на землі непорушно, а решта крутилася навколо нього.

Ґідеон відбивав будь-яку атаку так, ніби передбачав, що збираються зробити його вороги, але й вони, поза сумнівом, теж змалку навчалися фехтування. На моїх очах шпага одного з них просвистіла біля його плеча, тоді як він відбивав удар іншого.

Тільки гнучкий маневр дозволив йому уникнути удару, інакше він лишився б без руки. Я почула, як розщеплюється дерево, коли замість Ґідеона шпага сягнула карети.

Що за чортовиння?! Хто ці типи і чого вони від нас хочуть?

Я прудко сповзла назад на сидіння і виглянула з іншого вікна. Невже ніхто не бачить, що тут коїться? Невже можна напасти на когось у Гайд-парку серед білого дня? Мені здавалося, що бій точиться вже цілу вічність.

Хоча проти значно сильнішого ворога Ґідеон тримався нівроку, але не здавалося, що він досяг якоїсь переваги. Обидва його суперники дедалі дужче заганяли його в кут, і зрештою вони візьмуть гору над юнаком.

Я не мала ані найменшого уявлення, скільки часу минуло після останнього пострілу або скільки часу залишилося до нашого повернення. Занадто багато, напевно — можна й не сподіватися, що ми розвіємось, як дим, на очах у наших супротивників. Я не могла більше сидіти в кареті та споглядати, як ці двоє силкуються вкоротити віку Ґідеонові. Можливо, я зможу вибратися через вікно і покликати когось на підмогу?

Якусь коротку мить я побоювалася, що моя велетенська спідниця не пролізе через вікно, але за секунду вже стояла на піщаній дорозі й намагалася зорієнтуватися.

З іншого боку карети чулося сопіння, якісь лайки та безжальний брязкіт металу.

— Ану, здавайтеся! — прохрипів один із чоловіків.

— Як у курки зуби виростуть! — відрубав Ґідеон.

Я обережно рушила вперед, до коней. Аж зачепилася об щось жовте. Насилу я стрималася, щоб не закричати. Це був чоловік у жовтому каптані.

Він зісковзнув із передка і лежав тепер навзнак на піску. Я з жахом побачила, що у нього немає половини лиця, а вбрання мокре від крові. Єдине ціле око було широко відкрите і дивилося в порожнечу.

Це в нього влучила куля. Це видовище було таким страшним, що я відчула, як у животі в мене все перевертається. Я зроду ще не бачила мерця. Скільки б я віддала за те, щоб сидіти зараз у кіно, а щойно у вічі впаде така сцена, просто відвернутися!

Але це було насправді. Чоловік віддав Богові душу, а Ґідеонові загрожувала смертельна небезпека.

Дзвін шпаг вивів мене із заціпеніння. Ґідеон застогнав, і це остаточно привело мене до тями.

Не встигнувши зміркувати, що ж я роблю, я витягла шпагу з-за пояса вбитого.

У руці вона виявилася важчою, ніж я думала, але мені відразу ж відлягло на серці. Я й гадки не мала, як орудувати цією зброєю, але вона була гострою й колючою, це вже точно.

Звуки боротьби не стихали. Я наважилася заглянути за ріг і побачила, що одному з чоловіків вдалося притиснути Ґідеона спиною до карети. З його косички вибилося пасмо і падало на лоба. В одному з його рукавів зяяла дірка, але крові, мені на втіху, не було. Ніхто його ще не поранив.

Я ще раз оглянулась, але на допомогу нам ніхто не квапився. Я зважила в руці шпагу і рішуче рушила вперед. Принаймні моя поява відверне увагу обох чоловіків, і таким робом я зможу забезпечити таку-сяку перевагу Ґідеонові.

Але насправді діло пішло на переверт. Обидва супротивники билися до мене спиною, тож вони мене не побачили, зате варто було мені з'явитись, як Ґідеонові очі мало не полізли на лоба від жаху.

На якусь мить він забарився, й одному з чорних чужинців вистачило цього, щоб знову шпорнути його — майже в те ж таки місце, де був порваний рукав. Цього разу заюшила кров. Проте Ґідеон фехтував і далі.

— Довго ви вже не протримаєтеся! — тріумфально вигукнув його суперник і подвоїв атаку. — Моліться, якщо вмієте. Бо зараз ви постанете перед Творцем!

Я вхопила обома руками ручку шпаги і рвонула вперед, ігноруючи відчайдушний погляд Ґідеона. Чужинці не почули, що я наближалася, мою присутність вони помітили тільки тоді, коли моя шпага увійшла в чорне вбрання на спині одного з незнайомців, не зустрівши ні найменшого спротиву, майже беззвучно. На якусь хвилю я зі страхом подумала, що схибила і поцілила, ймовірно, в проміжок між ліктем і тілом, але потім чоловік захрипів, впустив зброю і повалився на землю як підтятий. Тільки коли він упав, я і собі випустила шпагу з рук.

О Господи…

Ґідеон скористався секундною розгубленістю другого чоловіка, щоб завдати йому удару, від якого той теж упав на коліна.

— Ти з глузду з'їхала? — закричав він мені, відкидаючи ногою зброю свого суперника і спрямовуючи вістря своєї шпаги на його горло.

Той умить зм'якнув.

Будь ласка… помилуйте мене, — сказав він.

Мої зуби зацокотіли.

Не може бути!.. Ні, я не прохромила тільки-но шпагою людину. Ця людина хрипіла. А другий, здавалось, ось-ось заплаче.

— Хто ви і чого ви від нас хочете? — холодно запитав Ґідеон.

— Я зробив тільки те, що від мене вимагали. Прошу!

— Хто від вас чого вимагав? — під вістрям шпаги на шиї чоловіка виступила крапелька крові. Ґідеон стиснув губи, ніби йому насилу вдавалось утримувати шпагу.

— Я не знаю ніяких імен, присягаюся! — спотворене страхом обличчя поволі розпливалося перед моїми очима, зелені луки закрутилися довкола мене, і з якимось полегшенням я впала в цей вир і заплющила очі.

Розділ тринадцятий

Із таємних записів графа Сен-Жермена

Я м'яко приземлилася на свої спідниці, а от піднятися знову було мені не до снаги. Здавалося, всі кістки в моїх ногах порозчинялися, мене всю трусило, і клацали зуби.

— Вставай! — простягнув мені руку Ґідеон. Шпагу він уже застромив за пояс. Здригнувшись, я побачила на ній засохлу кров. — Хутчіш, Ґвендолін! Люди дивляться.

Був вечір, уже давно стемніло, але ми опинилися під якимось ліхтарем у парку. Бігун у навушниках протрюхав повз нас підтюпцем, кинувши здивований погляд.

— Хіба я не казав, щоб ти не висовувалася з карети! — Оскільки я не реагувала, то Ґідеон схопив мою руку і поставив мене на ноги.

Я пополотніла.

— Це було вкрай легковажно… і… абсолютно небезпечно і… — він глитнув і втупився в мене — і, чортяка тебе забирай, дуже сміливо!

— Я думала, що відчуваєш, поціливши в ребро, — сказала я, клацаючи зубами. — Я не знала, що це буде наче… наче розрізаєш торт. Чому в нього не було кісток?

— Напевно, були, — сказав Ґідеон. — Тобі пощастило, ти потрапила кудись між них.

— Він помре?

Ґідеон знизав плечима.

— Якщо укол був чистий, то ні. Але хірургія у XVIII столітті — це зовсім не те, що показують в «Анатомії пристрасті»[50].

Якщо укол був чистий? Що це означає? Як укол може бути чистим?

Що ж я накоїла! Можливо, я щойно вбила людину!

Через цю думку я знову мало не опустилася на землю. Але Ґідеон стискав мене, мов лещатами.

— Ходімо, нам треба повернутися в Темпл. Вони за нас хвилюватимуться.

Очевидно, хлопець знав, де ми перебуваємо, — він цілеспрямовано повів мене доріжкою, повз двох жінок, які вивели погуляти песиків і витріщили на нас очі.

— Будь ласка, припини клацати зубами. Це звучить моторошно, — зауважив Ґідеон.

— Я вбивця, — відповіла я.

— Ти коли-небудь чула щось про самооборону? Ти захищалась. Або, власне, захищала мене, краще сказати.

Він криво посміхнувся, і в мене майнула думка, що ще годину тому я б присягнулася, що він ніколи не зможе визнати нічого такого. Він і не визнав.

— Не те щоб це було потрібно… — сказав він.

— Ого, не потрібно! Що з твоєю рукою? Либонь, таки поранився!

— Загоїться, поки весілля скоїться. Доктор Вайт вилікує.

Деякий час ми мовчки бігли поруч. Холодне вечірнє повітря йшло мені на користь, хвилювання потихеньку заспокоювалося, і клацання зубів припинилося.

— Мені серце так і тьохнуло, коли я зненацька побачив тебе, — сказав врешті-решт Ґідеон. Він відпустив мою руку. Вочевидь, відчув, що я тепер сама триматимуся на ногах.

— Чому в тебе не було пістолета? — накинулася я на нього. — Його ж мав той, інший!

— У нього було навіть два, — кинув у відповідь Ґідеон.

— Чому ж він ними не скористався?

— Скористався. Він застрелив бідолашного Вільбура, а другим пострілом мало не поцілив мене.

— А чому він більше не стріляв?

— Бо в кожному пістолеті одна-єдина куля. Практичні маленькі револьвери, які ти знаєш зі стрічок про Джеймса Бонда, ніхто ще не винайшов.

— Але зараз їх уже винайшли! Навіщо ти береш у минуле якусь дурнувату шпагу, а не нормальний пістолет?

— Я ж тобі не якийсь підплачений душогуб, — відповів Ґідеон.

— Але ж це… Я маю на увазі, яка тоді перевага у того, хто прибув із майбутнього? О! Ось ми вже й тут! — Ми добігли точно до Епслі-Гауза на розі Гайд-парку. Вечірні перехожі, бігуни і собачники поїдали нас очима.

— Ми візьмемо таксі до Темпла, — мовив Ґідеон.

— А гроші в тебе є?

— Звісно, немає!

— А в мене є мобільник, — сказала я і дістала телефон із корсета.

— Ага, срібна скринька! Я щось таке й підозрював! Ти дур… Дай-но сюди!

— Агов! Він мій!

— Ну і що? Хіба ти знаєш номер? — Ґідеон уже набирав.

— Вибачте, моя дорогенька. — Літня жінка смикнула мене за рукав. — Я просто мушу запитати. Ви часом не з театру?

— Е-е-е… авжеж, — відповіла я.

— Ах, я так і думала. — Дама насилу утримувала на повідку свою таксу. Такса рвалася в бік іншого собаки за кілька метрів од нас. — У вас напрочуд справжній вигляд, тільки модельєри вправні зробити таке. Знаєте, замолоду і я багато шила… Поллі! Не тягни ти так!

— Вони нас зараз підберуть, — сказав Ґідеон, повертаючи мені телефон. — Ми пройдемо вперед до рогу Пікаділлі.

— А де можна помилуватися вашою постановкою?

— Кхм… на жаль, сьогодні ввечері була остання вистава, — сказала я.

— О, як шкода.

— Справді, мені теж.

Ґідеон тягнув мене далі.

— До побачення.

— Не розумію, як ці чоловіки могли нас знайти. І який наказ міг змусити Вільбура відвезти нас до Гайд-парку. Адже часу, щоб підготувати засідку, не було. — Ґідеон на ходу бурмотів собі під ніс. Тут, на вулиці, на нас дивилися ще більше, ніж у парку.

— Ти зі мною розмовляєш?

— Хтось знав, що ми там будемо. Але звідки? І як це взагалі можливо?

— Вільбур… одне його око було… — раптом мені неймовірно захотілося блювати.

— Що ти робиш?

Я давилась, але нічого не виходило.

— Ґвендолін, нам треба он туди! Глибоко вдихни, і все минеться!

Я випросталася. З мене досить, досить…

— Все минеться? — Хоча мені хотілося верещати, я змусила себе говорити дуже повільно й чітко. — Минеться те, що я тільки-но вбила людину? Минеться, що все моє життя сьогодні зненацька перевернулося догори дригом? Минеться, що одному чванькуватому, патлатому жлобу в шовкових панчохах і зі скрипкою більше нічого робити, крім як постійно командувати мною, хоча я щойно врятувала його засране життя? Коли тебе це цікавить, у мене є всі підстави виблювати! І на випадок, якщо тобі це цікаво — від тебе теж! Виблювати!

Окей, останню фразу я, можливо, таки трохи завищала, але не занадто. Натомість я раптово відчула, як це чудово — все виплеснути. Вперше за сьогодні я відчула себе справді вільною, і блювати мені більше не хотілося.

Гідеон так розгублено дивився на мене, що я б захихотіла, якби не була в такому розпачі. Ха! Нарешті і йому заціпило!

— Я хочу додому, — я збиралась якнайгідніше закріпити свій тріумф. На жаль, мені це не зовсім вдалося, бо ж варто було мені згадати сім'ю, як мої губи раптом затремтіли, і я відчула, що мої очі наповнюються сльозами.

Лайно, лайно, лайно!

— Все гаразд, — сказав Ґідеон.

Його напрочуд м'який тон виявився занадто м'яким для мого самовладання. Рясні сльози покотилися мені з очей, і я не могла з цим нічого вдіяти.

— Агов, Ґвендолін. Мені дуже шкода. — Ґідеон раптово підійшов до мене, взяв мене за плечі й притягнув до себе. — Я, ідіот, забув, як воно тобі зараз, — бурмотів він десь за моїм вухом. — До того ж я ще пам'ятаю, як ніяково почувався, коли перескакував перші рази. Дарма що вчився фехтувати. Не кажучи вже про навчання гри на скрипці…

Його рука гладила моє волосся.

Та я схлипувала дедалі голосніше.

— Ну не плач, — мовив він безпорадно. — Все добре.

Але нічого доброго не було. Все було препогано. Дика гонитва сьогодні вночі, коли мене взяли за злодійку, моторошні очі Ракоці, граф зі своїм крижаним голосом і залізною рукою на моєму горлі, і врешті-решт бідолашний Вільбур і той чоловік у чорному, якому я застромила в спину шпагу. І перш за все те, що я не спроможна була висловити Ґідеонові свою думку, не розрюмсавшись і не напросившись на розраду!

Я вирвалася з його рук.

Боже, де моя самоповага? Я збентежено витерла рукою обличчя.

— Носовичок? — спитав він і, посміхаючись, витягнув з кишені хустинку лимонного кольору з мереживами. — У часи рококо, на жаль, не було паперових. Але я тобі його дарую.

Я саме збиралася взяти хусточку, коли поруч загальмував чорний лімузин.

В авто нас чекав містер Джордж, лисина його була вкрита потом, і щойно я глянула на нього, як безперервна круговерть моїх думок трохи спинилася. Залишилася тільки смертельна втома.

— Ми мало не здуріли, так переживали, — схвильовано сказав містер Джордж. — О Боже, Ґідеоне, що з твоєю рукою? Ти спливаєш кров'ю! А Ґвендолін сама не своя! Вона поранена?

— Хіба що стомлена, — кинув Ґідеон. — Ми відвеземо її додому.

— Але так не піде! Ми повинні вас обох обстежити, і нам треба швидше подбати про твою рану!

— Кров давно вже не тече, це всього лише подряпина, їй-бо. Ґвендолін хоче додому.

— Вона, напевно, недостатньо елапсувала. Завтра вранці хай іде до школи і…

Голос Ґідеона набув знайомого гордовитого тону, але цього разу стосувався він не мене.

— Містере Джордж. Її не було три години, і цього вистачить на найближчі вісімнадцять годин.

— Можливо, вистачить, — відказав містер Джордж. — Але це суперечить правилам, і, крім того, ми повинні знати…

— Містере Джордж!

Той здався, повернувся до водія і постукав у вікно кабіни. Скляна перепона з гудінням поповзла вниз.

— Поверніть праворуч на Берклі-стрит, — сказав він. — Зробимо невеликий гак. Бурдонська площа, 81.

Я полегшено зітхнула, коли машина повернула на Берклі-стрит. Мені треба було додому. До мами.

Містер Джордж серйозно подивився на мене. Його погляд був сповнений співчуття, ніби він зроду ще не бачив чогось жалюгіднішого за мене.

— Що ж, на Бога, сталося?

Все та ж гнітюча втома.

— На нашу карету в Гайд-парку напало троє якихось гицелів, — відповів Ґідеон. — Кучера застрелили.

— О Боже, — сказав містер Джордж. — Я цього не розумію, але щось воно означає.

— І що?

— В «Анналах» записано: 14 вересня 1782 року. Вартового другого ступеня Джеймса Вільбура знайдено мертвим у Гайд-парку. Пострілом з пістолета йому знесло півобличчя. Ніхто так і не дізнався, хто це скоїв.

— Тепер ми це знаємо, — похмуро сказав Ґідеон. — Себто я знаю, який був на вигляд убивця, та не знаю, як його звали.

— А я його вколошкала, — тупо сказала я.

— Що?!

— Вона увігнала Вільбуровому вбивці шпагу в спину, — зауважив Ґідеон. — 3 розгону. Ми, щоправда, не знаємо, чи вона справді випустила з нього дух.

Блакитні очі містера Джорджа округлилися.

— Що вона зробила?!

— Їх було двоє проти одного, — пробурмотіла я. — Не могла ж я просто так на це дивитися.

— Їх було троє проти одного, — поправив Ґідеон. — І з одним я вже впорався. Я ж казав тобі сидіти в кареті, хай там що!

— Щось мені не здавалося, що ти ще довго протримаєшся, — сказала я, не дивлячись на нього.

Ґідеон мовчав.

Містер Джордж перевів погляд з одного на іншу і захитав головою.

— От халепа так халепа! Твоя матуся нас уб'є, Ґвендолін! Це мала бути цілком безпечна операція! Розмова з графом у тому ж таки будинку, ні краплини ризику. Ти не мала наражатися на небезпеку ні на секунду. А натомість ви мчите через півміста, а тоді на вас наскакують якісь зарізяки! Ґідеоне, заради Бога! Що ти собі тільки думав!

— Все б пройшло чудово, якби хтось нас не зрадив, — сердито буркнув Ґідеон. — Хтось, хто знав про наш візит. Хтось, хто зміг переконати бідолаху Вільбура відвезти нас на якусь зустріч у парку.

— Але навіщо вас комусь убивати? І хто міг знати, що ви навідаєтеся саме цього дня? Все це не має жодного сенсу! — Містер Джордж прикусив нижню губу. — Ось ми і приїхали.

Я подивилася у вікно. Це був справді наш будинок, усі вікна яскраво світилися. Десь там мене чекала мама. І моє ліжко.

— Дякую, — мовив Ґідеон.

Я повернулася до нього.

— За що?

— Можливо… можливо, я б і справді довго не протримався, — сказав він. На його обличчі промайнула крива посмішка. — Гадаю, ти таки врятувала моє засране життя.

Ох. Я не знала, що сказати. Я могла тільки дивитися на нього — і раптом помітила, що дурнувата нижня губа знову затремтіла.

Ґідеон знову швидко витягнув свою мереживну хусточку: цього разу я її взяла.

— Краще витри обличчя, бо твоя мама подумає, що ти ревіла, як корова, — сказав він.

Він хотів мене розсмішити, але тієї миті це було просто неможливо. Принаймні я вже нізащо б не розрюмсалася.

Водій відчинив дверцята, і містер Джордж вийшов.

— Я відведу її, Ґідеоне, почекай хвилину.

— На добраніч, — сказав Ґідеон і посміхнувся. — Солодких снів. Побачимося завтра.

— Ґвен! Ґвенні! — Кароліна розштовхала мене. — Ти запізнишся, якщо зараз не встанеш!

Я сердито натягнула ковдру на голову. Я не хотіла прокидатися, бо навіть уві сні точно знала, що, тільки-но вийду з блаженного стану дрімоти, на мене накинуться жахливі спогади.

— Справді, Ґвен! Уже п'ятнадцять хвилин!

Марно я стискала повіки. Все, запізно. Спогади накинулися на мене, як… м-м-м… Аттіла на… м-м-м… вандалів?

На історії я справді зналась, як свиня на перці. Події двох останніх днів строкатим фільмом майнули перед моїми очима.

Але я не пам'ятала, як дісталася до ліжка — пам'ятала лише, як містер Бернард відчинив учора ввечері двері.

— Добрий вечір, міс Ґвендолін. Добрий вечір, містере Джордж, сер.

— Добрий вечір, містере Бернард. Я привів Ґвендолін додому трохи раніше, ніж очікувалося. Будь ласка, передайте леді Арісті мої вітання.

— Зрозуміло, сер. На все добре, сер, — обличчя містера Бернарда, коли він зачиняв двері за містером Джорджем, було своїм звичаєм незворушне.

— Гарна сукня, міс Ґвендолін, — сказав він за хвилю. — Кінець XVIII століття?

— Гадаю, так. — Я так втомилася, що негайно опустилася б на килим, скрутилася калачиком і заснула. Мене ще ніколи так не тягнуло в ліжко. Хіба що я боялася, що дорогою на четвертий поверх я наткнуся на тітку Ґленду, Шарлотту і леді Арісту, а ті закидають мене докорами, насмішками й питаннями.

— На жаль, усі вже повечеряли. Але я залишив для вас у кухні дещо, щоб було вам чим під'їсти.

— О, це справді дуже мило з вашого боку, містере Бернард, але я…

— Ви хочете лягти, — докинув містер Бернард, і ледь помітна посмішка з'явилася на його обличчі. — Я б запропонував вам вирушити просто до вашої спальні. Усі дами зараз у музичному салоні, і вони вас не почують, якщо ви проберетеся до себе тихо, наче мишка. А потім я перекажу вашій матері, що ви, мовляв, повернулись, і передам нею їжу для вас.

Занадто вже я втомилася, щоб дивуватися з його обачності й турботи. Я тільки пробурмотіла: «Щиро дякую, містере Бернард» — і рушила вгору сходами. Їжа і розмова з мамою майже стерлися з моєї пам'яті, бо я при цьому практично спала. Жувати я не могла. Напевно, то був суп.

— Ой! Як гарно! — Кароліна виявила сукню, яка разом з оздобленою рюшами накидкою висіла на стільці. — Ти прихопила її з минулого?

— Ні. Я була в ній ще до того. — Я випросталася на ліжку. — Мама розповіла вам, яка чудасія вийшла?

Кароліна кивнула.

— Їй не довелося багато розповідати. Тітка Ґленда так репетувала, що, либонь, усі сусіди вже в курсі. Вона подала все так, ніби мама — підла брехуха, що вкрала у бідолашної Шарлотти ген переміщення в часі.

— А Шарлотта?

— Пішла до себе і більше не з'являлася, хоч як тітка Ґленда не просила. Тітка Ґленда кричала, що Шарлоттине життя загублене і що все це мамина провина. Бабуся сказала, що тітці Ґленді треба випити пігулку, а як ні, їй доведеться покликати лікаря. А тітонька Медді безперервно торочила про орла, сапфір, горобину й баштовий годинник.

— Звісно, це було жахливо, — сказала я.

— Страшенно цікаво, — відгукнулася Кароліна. — Ми з Ніком вважаємо, що це класно, що ген успадкувала ти, а не Шарлотта. Я думаю, ти все зможеш так само добре, як Шарлотта, хоча тітка Ґленда каже, що в тебе жуки в голові й ворушишся ти, як муха в сметані. Така-от тітка Ґленда зла. — Вона погладила шовкову тканину корсета. — А ти приміряєш цю сукню для мене сьогодні після школи?

— Звичайно. Але можеш і сама її приміряти, якщо хочеш.

Кароліна захихотіла.

— Вона ж на мене завелика, Ґвенні! І тобі справді час вставати, інакше залишишся без сніданку.

Тільки під душем я остаточно прокинулась, і поки мила голову, мої думки безперервно крутилися навколо вчорашнього вечора, а краще сказати, навколо тих тридцяти хвилин (так здавалося), які я, ридма ридаючи, провела в Ґідеонових обіймах.

Я згадала, як він пригортав мене до себе і гладив моє волосся. Я була така зворушена, що не встигла подумати про те, як ми раптом стали близькі. Але зараз я почувалася ще більш ніяково. Перш за все тому, що він всупереч своїй звичайній манері був справді дуже ласкавий (нехай навіть тому, що просто співчував). Але ж я при цьому твердо вирішила зневажати його до кінця життя.

— Ґвенні! — Кароліна постукала в двері ванної. — Ну ж бо, виходь, ти не можеш стирчати там цілу вічність!

Вона мала рацію. Я справді не могла сидіти тут вічно. Мені треба було виходити — в це химерне нове життя, яке впало на мене як сніг улітку. Я закрила кран із гарячою водою і стояла під легким крижаним душем, поки втома не випарувалася до останку. Моя шкільна форма залишилася в ательє мадам Россіні, а дві блузки були в пранні, тому мені довелося вдягнути другий комплект форми, завузький. Блузка майже репалась на грудях, а спідниця була закоротка. Начхати! Темно-сині шкільні туфлі теж залишилися в Темплі, тож я натягнула свої чорні кросівки, хоча ходити до школи у спортивному взутті, власне кажучи, заборонялось. Але, треба сподіватися, директорові Джиллсу не закортить влаштувати контрольний обхід школи саме сьогодні.

Сушити волосся феном вже не було коли, тому я сяк-так витерла його рушником і розчесала. Волосся, вологе й рівне, впало на плечі — від м'яких кучерів, які наворожила мені вчора мадам Россіні, не залишилося і сліду.

Якусь мить я розглядала в люстрі своє обличчя: я не те щоб виспалась, але мала кращий вигляд, аніж можна було очікувати. Я наклала трохи маминого крему від зморщок на лоб і щоки. Мама завжди каже, що з цим починати ніколи не рано.

Я б охоче пропустила сніданок, але, з іншого боку, мені так чи інакше доведеться зіткнутися з тіткою Ґлендою і Шарлоттою, тому найкраще зробити це просто зараз.

Я почула, як вони балакають, ще перш ніж дійшла до їдальні.

— Великий птах — це символ нещастя, — говорила тітка Медді. Отакої! Зазвичай вона вставала після десятої, бо була страшенна соня, вважала сніданок єдиною зайвою трапезою дня. — Я хотіла б, щоб хто-небудь мене послухав.

— Справді, Медді! Ніхто не може розібратися в твоєму видінні. Ми вже й так вислухали його щонайменше разів десять! — Це була леді Аріста.

— Точно, — підхопила тітка Ґленда. — Ще одне слово про сапфірове яйце, і я закричу!

— Доброго ранку, — мовила я.

На мить запала пауза. Усі витріщалися на мене, наче на клоновану овечку Доллі.

— Доброго ранку, дитино, — сказала нарешті леді Аріста. — Сподіваюся, ти добре спала.

— Так, чудово, спасибі. Я вчора дуже втомилася.

— Все це, звичайно, було для тебе трохи тяжко, — зауважила тітка Ґленда зверхньо.

І справді. Я сіла на своє місце проти Шарлотти, яка, вочевидь, і пальцем не торкнулась тоста. Вона подивилася на мене так, ніби мій вигляд остаточно зіпсував їй апетит.

Але мама з Ніком по-змовницькому посміхнулись мені, а Кароліна поставила переді мною тарілку з мюслі та молоком. Тітонька Медді в рожевому халаті посміхаючись привіталася зі мною з іншого краю стола.

— Янголятко! Мені так приємно тебе бачити! Ти зможеш нарешті з'ясувати всю цю плутанину. З учорашнім галасом ніхто нічого не второпає! Ґленда викопала старезну історію про те, як наша Люсі втекла з цим юним красунчиком де Віллерзом. Я ніколи не розуміла, чому вони наробили такої галабурди через те, що Ґрейс прихистила їх у себе на кілька днів. Здавалося, вже все в минулому. Але ні, якщо де-небудь що-небудь заростає травою, то зараз же приходить якийсь верблюд і негайно цю траву уплітає.

Кароліна захихотіла. Вона, певна річ, уявила собі тітку Ґленду у вигляді верблюда.

— Це ж не телевізійний серіал, тітко Медді! — пирхнула тітка Ґленда.

— І слава Богу, — відказала тітонька Медді. — Інакше я б давно вже втратила нитку розповіді.

— Все вельми просто, — холодно сказала Шарлотта. — Усі думали, що ген у мене, але насправді він у Ґвендолін. — Вона відсунула тарілку і встала. — Подивимося, як вона впорається.

— Шарлотто, постривай! — Але тітка Ґленда не змогла завадити Шарлотті вискочити з кімнати. Тітка Ґленда побігла за нею, блиснувши сердито очицями на маму. — Тобі справді має бути соромно, Ґрейс!

— Їй-бо, вона небезпечна для суспільства, — сказав Нік.

Леді Аріста глибоко зітхнула.

І мама теж зітхнула.

— Мені час на роботу. Ґвендолін, я домовилася з містером Джорджем, що він забере тебе сьогодні після школи. Тебе відправлять елапсувати в 1956 рік, у якийсь безпечний підвал, де ти зможеш спокійнісінько робити домашні завдання.

— Чорт! — бовкнув Нік.

Я подумала те саме.

— А потім ти відразу ж повернешся додому, — докинула леді Аріста.

— Ось і збіг день, — підсумувала я. То оце такими тепер будуть мої будні? Після школи елапсувати до Темпла, сидіти там у якомусь нудному підвалі й робити домашні завдання, а потім вирушати вечеряти додому? Страхіття та й годі!

Тітонька Медді тихенько вилаялася, бо рукав її халата прилип до мармелада на тості.

— У цей час треба лежати в ліжку, я завжди це стверджувала.

— Стопудово, — кинув Нік.

Мама поцілувала його, Кароліну і мене, як завжди вранці, потім поклала мені руку на плече і тихо сказала:

— Якщо випадком побачиш мого батька, поцілуй його від мене.

Леді Аріста злегка здригнулася від цих слів. Вона мовчки сьорбнула чаю, тоді глянула на годинник і мовила:

— Вам треба поквапитись, якщо ви хочете встигнути до школи.

— Коли-небудь я неодмінно відкрию детективне бюро, — зауважила Леслі. Ми прогулювали урок географії місіс Каунтер, зачинившись удвох у туалетній кабінці. Леслі сиділа на кришці унітаза з товстезною папкою на колінах, а я сперлася спиною на двері, списані всілякими дурницями. Там значилося, зокрема, що Дженні кохає Адама, Малькольм — дурило, а життя — лайно.

— Розслідування таємниць у мене в крові, — оголосила Леслі. — Можливо, я здобуду історичну освіту і спеціалізуватимусь на міфах і писаннях. А потім займуся тим самим, що й Том Генкс у «Коді да Вінчі». Звісно, я вродливіша, і я найму справді кльового асистента.

— Давай, — підохотила я. — Це буде справді цікаво. А я все життя день у день стирчатиму в якомусь темному підвалі 1956 року.

— Лише три години на день, — озвалася Леслі.

Вона була повністю в курсі справи. Складалося враження, що вона схоплювала всі складні і численні взаємозв'язки краще і швидше за мене. Вона уважно вислухала всю історію аж до нападу в парку, разом із моїми нескінченними голосіннями з приводу гризот сумління включно. «Краще вже ти захистиш себе, ніж тебе розріжуть на кавалки, наче торт», — сказала вона на це. І, як не дивно, її слова заспокоїли мене більше, ніж усі запевнення містера Джорджа або Ґідеона разом узяті.

— Подивися на це так, — мовила вона. — Якщо тобі доведеться робити домашні завдання в підвалі, то ти принаймні не зустрінеш там страшних графів, здібних до телекінезу.

Леслі знайшла слово телекінез, аби позначити вміння графа душити мене, стоячи при цьому за декілька метрів. За допомогою телекінезу, вважала вона, можна також спілкуватись одне з одним, не розкриваючи рота. Вона пообіцяла сьогодні ж по обіді заглибитись у це питання краще.

Вчорашній день і половину ночі вона просиділа, вишукуючи в інтернеті інформацію про графа Сен-Жермена[51] і про все, що я їй розповіла. Вона відмахнулася від моєї багатослівної подяки, пояснивши, що все це дає їй страшенну втіху.

— Отже, цей граф Сен-Жермен — досить-таки темна історична особа, навіть дату його народження ніхто не спромігся достеменно встановити. У його походженні чимало загадок, — сказала вона, причому лице її аж палало від натхнення. — Він нібито не старів, і одні це приписували магії, а інші — збалансованому харчуванню.

— Граф був старий, — зауважила я. — Можливо, він добре зберігся, але точно був старий.

— Ну, значить, ми це можемо заперечити, — правила далі Леслі. — Він був, мабуть, цікавою особистістю, бо про нього написано багато романів, і для певних езотеричних кіл він є кимось на кшталт гуру, піднесений — хай що це означає. Він належав до всіляких таємних товариств — масонів, розенкрейцерів і ще декількох, вважався видатним музикантом, грав на скрипці і писав музику, вільно розмовляв дюжиною мов і буцімто вмів (тепер тримайся) мандрувати в часі. Принаймні він стверджував, що бачив навіч різні події, у яких його і близько бути не могло.

— Але ж бачиш — все-таки могло.

— Так, у голові не вкладається. Крім того, він займався алхімією. У Німеччині в нього була власна алхімічна вежа для різноманітних експериментів.

— Алхімія — це те, що пов'язано з філософським каменем, еге ж?

— Так. І з магією. Проте філософський камінь означав для різних людей різне. Одні хотіли штучно створити золото, через що пускалися берега. Усі королі і князі були неабияк цікаві до людей, які називали себе алхіміками, бо страшенно цікавилися золотом. Завдяки спробам виготовити золото з'явилася, зокрема, порцеляна, але здебільшого виходив пшик, тож алхіміків кидали до в'язниці як єретиків і крутіїв або стинали голову.

— Самі винні, — зауважила я. — Треба було краще займатися на уроках хімії.

— Але насправді алхіміків цікавило зовсім не золото. Воно було, так би мовити, маскуванням для їхніх експериментів. Філософський камінь — це перш за все синонім безсмертя. Алхіміки гадали, що коли змішати правильні складники — жаб'ячі очі, дівочу кров, волосся з хвоста чорного кота, — ха-ха, жартую! — себто, якщо змішати, як заведено в хімії, відповідні складники, то утвориться речовина. І вона, якщо її випити, зробить людину безсмертною. Послідовники графа Сен-Жермена стверджували, що в нього був рецепт і тому він став безсмертним. Якщо вірити деяким джерелам, помер він У Німеччині 1784 року, але є й інші джерела, які стверджують, що були люди, які по багатьох роках зустрічали його здоровісіньким.

— Гм… — протягнула я. — Не вірю, що він безсмертний. Але, можливо, він хоче стати безсмертним? Може, це і є таємниця, прихована за таємницею? Те, що станеться, коли замкнеться коло…

— Можливо. Але це лише одна сторона медалі, якої тримаються захоплені послідовники езотеричних теорій, що охоче маніпулювали джерелами собі на користь. Критичні ж спостерігачі виходили з того, що міфи навколо Сен-Жермена виникли здебільшого завдяки бурхливій уяві його шанувальників і його власним інсценівкам. — Леслі викладала все це з кулеметною швидкістю і з таким натхненням, що я мимоволі засміялася.

— Може, сходиш до містера Вітмена і попросиш його задати тобі реферат на цю тему? — запропонувала я. — Ти стільки всього довідалася, що, напевно, можеш книжку написати про це.

— Не думаю, що Білченя оцінить мої старання, — сказала Леслі. — Бо ж він теж лише один із фанатів графа Сен-Жермена. Він же Вартовий, йому треба. Для мене він у цій історії цілком чітко фігурує як персонаж негативний. Я маю на увазі графа Сен-Жермена, а не Білченя. Він погрожував тобі й душив. А твоя мама застерігала, щоб ти обминала його десятою дорогою. Вона знає більше, ніж вдає. І ця інформація могла потрапити до неї тільки від Люсі.

— Я думаю, що всі знають більше, ніж кажуть, — зітхнула я. — У всякому разі, всі знають більше, ніж я. Навіть ти!

Леслі засміялася.

— Вважай мене просто окремою частиною твого мозку. Зі свого походження граф зробив величезну таємницю. Принаймні його ім'я та титул вигадані. Можливо, він — позашлюбний син Марії Анни фон Габсбурґ, вдови короля Іспанії Карла Другого. А от із ким вона вже дитину нагуляла, тут кандидатур чимало. Інша теорія каже, що він — син одного трансільванського князя, який виріс при дворі останнього герцога Медічі. Так чи інакше — нічого не доведеш, а отже, всі блукають у темряві. Але у нас з тобою є нова теорія.

— Хіба є?

Леслі підвела очі вгору.

— Звісно! Ми зараз знаємо, що один із його батьків походить із роду де Віллерз.

— А звідки ми це знаємо?

— Ох, Ґвен, ти ж сама казала, що першого мандрівника в часі звали де Віллерзом і що граф має бути законним чи незаконним сином цієї родини, ти ж це розумієш? Інакше і його нащадки не мали б цього прізвища.

— Гм, справді, — сказала я невпевнено. Цю спадкову мішанину я ще не розторопала як слід. — Але, як на мене, в цій трансільванській теорії теж щось є. Не випадково цей Ракоці теж звідти.

— Я ще покопаюся, — пообіцяла Леслі. — Тихо!

Грюкнули вхідні двері, і до туалету хтось зайшов. Вона — принаймні ми вважали, що це була вона, — зайшла в сусідню кабінку, щоб зробити по-маленькому. Ми принишкли, поки вона не пішла.

— Навіть руки не помила, — кинула Леслі. — Тьху. Добре, що не знаю, хто це був.

— Скінчилися паперові рушники, — зауважила я. Мало-помалу терпнули ноги. — Як ти гадаєш, перепаде нам? Місіс Каунтер точно помітить, що нас немає. А якщо й не помітить, то хто-небудь накапає.

— Ну, для місіс Каунтер усі школярі на один копил, вона нічого не помітить. Вона з п'ятого класу зве мене Лілі, а тебе плутає з Синтією. Саме з Синтією! Ні-і, у нас тут дещо важливіше за географію. Тобі слід якнайретельніше підготуватися. Що більше інформації про ворогів, то краще.

— Якби ж я знала, хто мої вороги.

— Ти не повинна довіряти нікому, — сказала Леслі, точнісінько як моя мама. — Був би це фільм, негідником урешті-решт виявився б той, на кого подумав би в останню чергу. Та оскільки ми не в фільмі, то я б поставила на того типа, який тебе душив.

— Але хто нацькував на нас у Гайд-парку цих чоловіків у чорному? Граф — ніколи в житті! Йому потрібен Ґідеон, щоб навідуватися до інших мандрівників і брати в них кров, замикаючи в такий спосіб коло.

— Авжеж, справді, — Леслі задумливо жувала губу. — Можливо, в цій історії кілька негідників. У всякому разі, Люсі й Пол можуть виявитися якимись поганцями. А що з людиною в чорному біля будинку номер 18?

Я знизала плечима.

— Сьогодні вранці він стояв там, як зазвичай. Як гадаєш, він теж ладен дістати шпагу?

— Ні. Я думаю, що він радше належить до Вартових і стовбичить там просто з принципу. — Леслі знову заглибилася у свої записи. — Власне, про Вартових я, до речі, нічого не знайшла, це, мабуть, дуже таємна Таємна Ложа. Але деякі з названих тобою імен — Черчилль, Веллінгтон, Ньютон — можна надибати у списках масонів. Тобто ми можемо виходити з того, що обидві Ложі якось пов'язані. Про потопельни-ка-хлопчика на ім'я Роберт Вайт в інтернеті нічого немає, але в бібліотеці є всі примірники «Times» і «Observer» за останні сорок років. Я впевнена, що там що-небудь знайдеться. Що ще? Ага, горобина, сапфір і крук… Ну, це можна, зрозуміло, тлумачити як завгодно, але коли йдеться про весь цей езотеричний мотлох, то все може означати будь-що, тому надійних джерел тут годі й шукати. Нам треба спиратися радше на факти, ніж на все це базікання. Ти повинна просто з'ясувати ще більше. Перш за все про Люсі й Пола і щодо того, чому вони поцупили хронограф. Очевидно, вони знають щось таке, чого не знають інші. Або воліють не знати. Або ж мають принципово іншу думку.

Знову відчинилися двері. Цього разу кроки були важкі й енергійні. Хтось цілеспрямовано прямував до нашої кабінки.

— Леслі Гей і Ґвендолін Шеферд! Негайно виходьте звідти і вертайтесь на урок!

Ми зніяковіло мовчали. Тоді Леслі сказала:

— Ви знаєте, що це дівчачий туалет, еге ж, містере Вітмен?

— Рахую до трьох, відповів містер Вітмен. — Раз…

На «три» ми самі відчинили дверцята.

— Запишу в класний журнал, — сказав містер Вітмен, дивлячись на нас, як суворе білченя. — Ви мене вельми розчарували. Найбільше ти, Ґвендолін. Ти не можеш робити все, що тобі заманеться, тільки тому, що зайняла місце своєї кузини. Шарлотта ніколи не легковажила свої шкільні обов'язки.

— Так, містере Вітмен, — сказала я. Ця авторитарна манера личила йому, як корові сідло. Зазвичай він був цілком ласкавий — ну, в найгіршому разі саркастичний.

— А тепер бігом у клас!

— Як ви дізналися, що ми тут? — запитала Леслі.

Містер Вітмен не відповів. Він сягнув рукою до папки Леслі.

— А це я поки що візьму собі на сховок!

— О ні, не треба. — Леслі притиснула папку до грудей.

— Давай сюди, Леслі!

— Але мені вона потрібна… для уроку!

— Рахую до трьох…

На рахунок «два» Леслі, скрегочучи зубами, віддала папку. Було дуже неприємно, коли містер Вітмен заштовхнув нас у клас. Місіс Каунтер, очевидно, озлилася на нашу спробу прогуляти заняття, бо до кінця уроку сприймала нас як порожнє місце.

— Ви що — смалили? — запитав нас Ґордон.

— От дятел, звісно ні, — відмахнулася Леслі. — Нам треба було спокійно поговорити.

— Ви прогуляли, бо хотіли поговорити? — Ґордон постукав себе по голові. — Справді? Дівки!

— Зараз містер Вітмен може перечитати всі папери, — сказала я Леслі. — І тоді він дізнається, і Вартові теж дізнаються, що я тобі все розповіла. А це точно заборонено.

— Так, точно заборонено, — погодилася Леслі. — Можливо, вони пришлють чоловіка в чорному, щоб прибрати мене, бо я знаю те, про що ніхто не повинен знати… — Здавалося, ця перспектива її підбадьорила.

— А якщо ця думка не така вже й хибна?

— Тоді… я піду куплю тобі сьогодні по обіді газовий балончик, і собі теж куплю. — Леслі поплескала мене по плечі. — Ходімо! Ми не дозволимо покласти себе на обидві лопатки!

— Ні, ми не дозволимо. — Я заздрила незламному оптимізму Леслі. Вона в усьому завжди бачила тільки кращий бік. Якщо він, звичайно, був.

Розділ чотирнадцятий

З «Анналів Вартових»,

14 серпня 1949 року

15:00–18:00. Люсі й Пол з'явилися в моєму бюро для елапсування. Ми базікали про реконструкцію й облаштування цієї частини міста та про той неймовірний факт, що Ноттінґ Гілл у їхній час став найпопулярнішим і найдорожчим районом міста (вони називають це «стильний»). Ще вони принесли мені список усіх переможців Вімблдону з 1950 року. Все, що виграю на тоталізаторі, я обіцяв вкласти у фонд сплати за освіту моїх дітей і онуків. Крім того, я збираюся придбати один-два зруйнованих будинки в Ноттінґ Гіллі. Про всяк випадок.

Звіт: Лукас Монтроз, адепт 3-го ступеня.

Сьогодні заняття тягнулися болісно повільно, шкільний обід був так само гидкий, як зазвичай (йоркширський пудинг), і, коли після двох уроків хімії можна було нарешті йти додому, я відчувала, що не проти подрімати.

Шарлотта цілісінький день мене ігнорувала. На одній із перерв я спробувала заговорити з нею, але вона заявила:

— Якщо ти хочеш вибачитися — забудь!

— За що це я маю вибачатись? — обурилася я.

— Ну, якщо ти сама не розумієш…

— Шарлотто! Я ж не винна, що цей дурнуватий ген дістався у спадок мені, а не тобі!

Шарлотта гнівно креснула очима.

— Це не дурнуватий ген, це дар. Щось особливе. А те, що він дістався тобі, — цілковите марнотратство. Але ти ще мало каші з'їла, щоб бодай якось це зрозуміти.

З цими словами вона розвернулась і пішла.

— Вона впорається, — сказала Леслі, коли ми забирали свої речі з шафок. — Їй спочатку треба звикнути до того, що вона тепер така ж, як усі.

— Але вона несправедлива, — поскаржилася я. — Врешті-решт, я ж нічого у неї не забирала.

— Звісно, ні. — Леслі простягнула мені свою щітку для волосся. — На, візьми.

— Навіщо?

— Зачесатися, для чого ж іще?

Я слухняно провела щіткою по волоссю.

— А для чого, власне кажучи, я це роблю?

— Я просто хочу, щоб ти була гарна, коли знову побачишся з Ґідеоном. На щастя, туш для вій тобі не потрібна, бо твої вії від природи просто на диво чорні і довгі…

Почувши про Ґідеона, я залилася рум'янцем.

— Може, сьогодні я його взагалі не побачу. Сьогодні мене збираються послати в якийсь підвал 1956 року, щоб я скніла там над домашніми завданнями.

— Ну, може, він зустрінеться тобі дорогою туди або назад.

— Леслі, я не в його стилі!

— Він не це мав на увазі, — мовила Леслі.

— Ні, саме це!

— Ну то й що? Свою думку завжди можна змінити. У всякому разі, сам він у твоєму стилі!

Я роззявила рота і знову закрила. Було безглуздо заперечувати це. Він був у моєму стилі. Хоча я з радістю запевнила б себе у зворотному.

— Будь-яка дівчина вважатиме його крутим, — сказала я. — Принаймні зовні. Але він увесь час допікає мене до живого і… командує мною і… і він просто… просто неймовірно…

— …Крутий? — Леслі щиро посміхнулася мені. — Ти теж, чесно! Ти найкласніша дівчина, яку я знаю. Можливо, крім мене. І командувати ти теж умієш. Ходімо. Я страшенно хочу глянути на лімузин, який тебе забере.

Джеймс манірно кивнув мені, коли ми підійшли до його ніші.

— Почекай, — сказала я Леслі. — Мені треба запитати про дещо Джеймса.

Коли я зупинилася, з обличчя Джеймса зник чванькуватий вираз, і він радісно мені всміхнувся.

— Я ще раз поміркував над нашою останньою розмовою, — сказав він.

— Про поцілунки?

— Ні! Про віспу. Можливо, я-таки її підхопив. До речі, твоє волосся блищить сьогодні дуже красиво.

— Дякую! Джеймсе, можеш зробити мені ласку?

— Сподіваюся, це не стосується поцілунків?

Я засміялася.

— Теж непогана ідея! — сказала я. — Але я щодо манер.

— Манер?

— Ну, ти весь час нарікаєш, буцімто мені бракує манер. І тут твоя правда на всі сто! Тому я хотіла б попросити тебе показати мені, як правильно триматись. У твоєму часі. Як треба розмовляти, як присідати, як… ну що ще?

— Тримати віяло? Танцювати? Як поводитися перед принцом-регентом?

— Атож!

— Ну, це я можу тобі показати.

— Ти справжній скарб, — сказала я і обернулася, збираючись іти. — Ага, ще одне: Джеммі, а ти вмієш фехтувати?

— Само собою, — відповів Джеймс. — Не хочу хвалитися, але серед моїх друзів у клубі я вважався одним із кращих фехтувальників. Сам Ґальяно каже, що я винятковий талант.

— Супер! — мовила я. — Ти справжній друг!

— Ти хочеш, щоб привид навчив тебе фехтувати? — Леслі з цікавістю стежила за нашою розмовою. Звісно, вона могла чути тільки мої репліки. — Хіба дух взагалі здатен тримати шпагу?

— Подивимося, — відповіла я. — У всякому разі, на XVIII столітті він знається чудово. Зрештою, бідолаха й сам звідти.

На сходах нас наздогнав Ґордон Ґельдерман.

— Ти знову розмовляла з нішею, Ґвендолін. Я бачив на власні очі.

— Так, Ґордоне, це моя улюблена ніша. Вона ображається, якщо я з нею не розмовляю.

— Ти знаєш, що ти якась дивакувата, еге ж?

— Звісно, знаю, дорогенький Ґордоне. Але в мене принаймні не ламається голос.

— Це пройде, — запевнив Ґордон.

— Було б добре, якби ти сам пройшов, — пробурчала Леслі.

— Ох, ви двоє, звичайно, знову хочете поговорити, — здогадався Ґордон. Він своїм звичаєм чіплявся, як реп'ях. — Розумію. Ви сьогодні просиділи голова до голови лише п'ять годин. Може, сходимо сьогодні в кіно?

— Ні, — відрубала Леслі.

— Та я теж не можу, — зітхнув Ґордон, ступаючи за нами вестибюлем, наче тінь. — Мені треба писати цей безглуздий твір про каблучки з печаткою. Я вже говорив, що ненавиджу містера Вітмена?

— Так, хіба що разів сто, — сказала Леслі.

Не встигли ми ще вийти на вулицю, як я помітила перед шкільними воротами лімузин. Серце моє закалатало. Мені досі було страх як незручно за вчорашній вечір.

— Ти ба! Це що за тачка? — присвиснув Ґордон. — А що, коли недарма шириться чутка, буцімто в нашу школу ходить дочка Мадонни — зрозуміло, інкогніто і під вигаданим ім'ям?

— Та ясно, — сказала Леслі, примружившись на сонці. — Тому її забирають на лімузині. Щоб ніхто не помітив її інкогніто.

На лімузин витріщалося кілька школярів. Синтія та її подруга Сара теж стояли на сходах і дивилися. Дивилися вони, правда, не на лімузин, а трохи правіше.

— А я думала, що стару кар'єристку хлопці не цікавлять, — сказала Сара. — Навіть такі розкішні екземпляри.

— Можливо, це її кузен, — припустила Синтія. — Чи брат.

Я вчепилася в лікоть Леслі. На нашому шкільному дворі справді стояв Ґідеон у джинсах і футболці. Він розмовляв із Шарлоттою.

Леслі відразу зрозуміла.

— А я думала, що в нього довге волосся, — сказала вона з докором.

— А хіба ні?! — зніяковіла я.

— Наполовину довге, — сказала вона. — У тому-то й різниця. Дуже класно.

— Він «голубець», закладаюся на п'ятдесят фунтів, що він «голубець», — заявив Ґордон. Він сперся рукою на моє плече, щоб краще бачити у просвіт між Синтією і мною.

— О Боже, він її торкається! — мовила Синтія. — Він бере її за руку!

Досі я чудово вивчила посмішку на обличчі Шарлотти. Посміхалася вона нечасто (коли не брати до уваги іронічної посмішки Мони Лізи), але якщо вже посміхалася, то аж очі вбирала. Навіть ямочка на щоці з'являлася. Ґідеон, звичайно, теж це бачив, і він напевно вважав її якою завгодно, тільки не звичайною.

— Він гладить її по щоці!

О Боже! Справді! Укол, який я відчула, годі було легковажити.

— А зараз він її поцілує!

Ми всі затамували подих. Схоже було, ніби Ґідеон зібрався-таки поцілувати Шарлотту.

— Але тільки в щоку, — з полегшенням зітхнула Синтія. — Як-не-як, він її кузен. Ґвенні, будь ласка, скажи, що він її кузен.

— Ні, — відрубала я. — Вони не родичі.

— І він не голубий, — докинула Леслі.

— На спір? Ти тільки глянь на його каблучку!

Шарлотта ще раз зиркнула на Ґідеона променистим поглядом і полетіла, мов на крилах. Очевидно, її поганий настрій розвіявся.

Ґідеон обернувся до нас. Як на мене, видовище з нас було нівроку: четверо дівчат і Ґордон, хихикаючи, витріщаються на нього зі сходів.

Я знаю таких дівчат, як ти.

Все, як і очікувалося. Ну просто чудово.

— Ґвендолін! — скрикнув Ґідеон. — Ну ось і ти нарешті!

Синтія, Сара і Ґордон замовкли всі як один. І мені теж, якщо чесно, сперло дух. Одна Леслі зберігала спокій. Вона легенько підштовхнула мене.

— Поквапся, будь ласка. Твій лімузин чекає.

Спускаючись сходами, я відчувала спиною їхні погляди. Напевно, вони стояли, пороззявлявши роти. Принаймні Ґордон.

— Привіт, — сказала я, підходячи до Ґідеона. Більше нічого я з себе вичавити не змогла. У сонячному світлі його очі здавалися ще зеленішими.

— Привіт. — Він дивився на мене якось уважніше. — Ти що, за ніч виросла?

— Ні. — Я стягнула куртку на грудях. — Шкільна форма збіглася.

Ґідеон посміхнувся.

Потім він глянув понад моїм плечем.

— Це твої подруги там, нагорі? По-моєму, одна з них ось-ось знепритомніє.

О Господи.

— Це Синтія Дейл, — сказала я, не обертаючись. — У неї підвищений рівень естрогену. Хочеш, можу познайомити.

Ґідеон посміхнувся ще ширше.

— Можливо, ми до цього ще повернемося. А зараз вперед! У нас сьогодні справ по зав'язку.

Він узяв мене за руку (на сходах голосно запищали) і повів до лімузина.

— Мені доведеться робити домашнє завдання. 1956 року.

— Плани змінилися. — Ґідеон відчинив переді мною дверцята (цієї миті на сходах заверещали). — Заїдемо до твоєї прапрабабусі. Вона дуже хотіла тебе бачити. — Він поклав руку мені на спину, щоб допомогти сісти в лімузин (на сходах ще раз вереснули).

У лімузині я сіла на заднє сидіння і зауважила знайоме кругле обличчя напроти.

— Привіт, містере Джордж.

— Ґвендолін, моя хоробра дівчинко, як ти почуваєшся сьогодні? — Містер Джордж і його лисина сяяла майже однаково. Ґідеон сів поруч з ним.

— Ам-м… добре, дякую. — Я зашарілася, згадавши, яким посміховиськом я вчора була. Але Ґідеон обійшовся без шпильок. Він тримався так, ніби нічого не сталося. — То як там щодо моєї прапрабабусі? — квапливо запитала я. — Я не зрозуміла.

— Так, ми теж не зовсім зрозуміли, — зітхнув Ґідеон.

Лімузин рушив. Я встояла проти спокуси глянути через заднє скло на сходи.

— Марґрет Тілні, уроджена Ґранд, була бабусею твоєї бабусі Арісти та останньою мандрівницею в часі перед Люсі й тобою. Вартові без проблем змогли зчитати її в перший хронограф після її другого стрибка 1894 року. Решту свого життя, а померла вона 1944 року, твоя прапрабабуся регулярно елапсувала за допомогою хронографа, «Аннали» описують її як доброзичливу, готову до співпраці особу. — Містер Джордж нервово провів рукою по лисині. — Коли під час Другої світової на Лондон падали бомби, вона з хронографом і групою Вартових переїхала за місто. Там вона померла від ускладнень після запалення легенів у віці 67 років.

— Як… м-м-м… сумно, — я не зовсім зрозуміла, що мені робити з цією інформацією.

— Як ти знаєш, Ґідеон відвідав у минулому вже сімох із Кола Дванадцяти і взяв у них кров для другого, нового хронографа. Шістьох, якщо вважати близнюків за одного. З твоєю і його кров'ю бракує тільки чотирьох із Кола Дванадцяти. Опал, Нефрит, Сапфір і Чорний Турмалін.

— Ілейн Берлі, Марґрет Тілні, Люсі Монтроз і Пол де Віллерз, — пояснив Ґідеон. — Треба знайти цих чотирьох і взяти в них кров.

Та ясно, ясно, не така вже я дурепа.

— Атож. Ми не думали, що з Марґрет виникнуть якісь клопоти, — містер Джордж відкинувся на спинку сидіння. — З іншими — так, але з Марґрет Тілні не було ані найменших причин хвилюватись. Її життя запротокольовано Вартовими до дрібниць. Ми знаємо, де вона провела кожен день свого життя. Тож організувати зустріч її з Ґідеоном було неважко. Учора вночі він подався в 1937 рік, щоб побачитися з Марґрет Тілні у нашій домівці в Темплі.

— Справді, вчора вночі? Коли ж ти спав?

— Все мало б пройти швидко, — відповів Ґідеон. Він схрестив руки на грудях. — На всю операцію ми відвели годину.

Містер Джордж вів далі:

— Він розказав їй, що до чого, але Марґрет усупереч очікуванням відмовилася дати йому кров. — Він вичікувально подивився на мене. Я повинна щось сказати?

— Може… е-е-е… вона не зрозуміла? — припустила я. Якась заплутана історія.

— Вона все прекрасно зрозуміла. — Ґідеон похитав головою. — Вона вже знала, що перший хронограф поцупили і що я намагаюся отримати її кров для другого.

— Але як вона могла передбачити те, що станеться за багато років? Вона що, була ясновидицею? — я й вимовити це не встигла, як уже зрозуміла. Увесь цей мандро-часовий мотлох почав мало-помалу просякати мій мозок.

— Хтось побував там до тебе і розповів їй, еге ж? — запитала я.

Ґідеон схвально кивнув.

— І він умовив її, щоб вона ні в якому разі не давала кров. Ще незрозуміліше було те, що вона відмовилася зі мною розмовляти. Вона покликала на допомогу Вартових і зажадала, щоб мене тримали від неї далі.

— Але хто це міг бути? — міркувала я. — Власне кажучи, йтися може хіба що про Люсі й Пола. Вони вміють мандрувати в часі і хочуть завадити завершенню Кола.

Містер Джордж і Ґідеон перезирнулися.

— Коли Ґідеон повернувся, ми опинилися перед справжньою загадкою, — мовив містер Джордж. — Хоч ми приблизно й уявляли собі, що могло статись, але доказів бракувало. Тому Ґідеон сьогодні вранці ще раз вирушив у минуле і знову навідався до Марґрет Тілні.

— Авжеж, день у тебе був насичений. — Я шукала на обличчі Ґідеона сліди втоми, але їх не було. Навпаки, вигляд він мав вельми бадьорий. — А як твоя рука?

— Гаразд. Послухай, що скаже містер Джордж. Це важливо.

— Цього разу Ґідеон відшукав Марґрет одразу ж після її першої мандрівки в часі 1894 року, — сказав містер Джордж. — При цьому ти повинна знати, що фактор X, або ген мандрів у часі, виявляється в крові тільки після першого стрибка. Тому, коли взяти кров у мандрівника, перед тим як той уперше встиг перестрибнути в часі, хронограф не визначить того гена. З цією метою граф Сен-Жермен провів кілька експериментів, через які хронограф мало не зламався. Тобто відвідувати мандрівника в дитинстві, щоб узяти у нього кров, — це дурня. Хоча це багато чого спростило б. Ти розумієш?

— Так, — кинула я знічев'я.

— Тому Ґідеон зустрів сьогодні вранці юну Марґрет перед її першим офіційним елапсуванням. Після першого стрибка її одразу ж відвезли до Темпла. Під час підготовки до зчитування вона перескочила вдруге, причому це була найдовша з усіх досі виміряних неконтрольованих мандрівок. Її не було цілих дві з гаком години.

— Містере Джордж, давайте облишимо несуттєві подробиці, — запропонував Ґідеон із ноткою нетерпіння в голосі.

— Так-так. Про що це я? Значить, Ґідеон відвідав Марґрет перед її першим елапсуванням. І він знову розповів їй про поцуплений хронограф і про шанс усе виправити за допомогою другого хронографа.

— Ха! — скрикнула я. — Ось звідки доросліша Марґрет дізналася всю історію! Ґідеон сам їй усе розповів.

— Так, можливо, — відповів містер Джордж. — Але й цього разу юна Марґрет чула всю історію не вперше.

— Тобто хтось побував там до Ґідеона. Люсі й Пол. Вони подалися в минуле за допомогою вкраденого хронографа, щоб розповісти Марґрет Тілні, що рано чи пізно з'явиться хтось, хто захоче взяти в неї кров.

Містер Джордж як води в рот набрав.

— То вона дала кров цього разу?

— Ні, — відповів містер Джордж. — Вона знову відмовилася.

— У 16 років вона, щоправда, ще не вибрикувала так, як на схилі віку, — зауважив Ґідеон. — Цього разу вона дозволила перекинутися з нею кількома словами. І врешті-решт сказала, що якщо вона і розмовлятиме про кров, то тільки з тобою.

— Зі мною?

— Вона назвала твоє ім'я. Ґвендолін Шеферд.

— Але… — я почала жувати нижню губу, а містер Джордж з Ґідеоном не спускали з мене очей. — Я думала, що Пол і Люсі зникли, перш ніж я народилася. Як же вони могли знати моє ім'я і назвати його цій Марґрет?

— Атож, от де халепа, — сказав містер Джордж. — Дивись: Люсі й Пол поцупили хронограф у травні того року, коли ти народилася. Спочатку вони сховали його в сьогоденні. Кілька місяців їм успішно вдавалося ховатися від детективів Вартових, пускаючи їх кривою дорогою і вдаючись до інших хитрощів. Вони раз у раз перебиралися з міста в місто й об'їздили з хронографом пів-Європи. Але ми підступали до них дедалі ближче, і Люсі з Полом збагнули, що сховатися на тривалий час вони зможуть тільки в минулому, якщо втечуть туди з хронографом. На жаль, здатись їм навіть не спадало на думку. Вони захищали свої фальшиві ідеали цілком безкомпромісно. — Він зітхнув. — Вони були такі юні та затяті… — його погляд мрійливо застиг.

Ґідеон відкашлявся, і очі містера Джорджа раптом заграли. Він говорив далі:

— Досі ми думали, що вони цей крок зробили у вересні в Лондоні, за кілька тижнів до твого народження.

— Але тоді вони не могли б знати моє ім'я!

— Атож, — погодився містер Джордж. — А після сьогоднішніх подій ми розглядаємо ймовірність того, що в минуле вони перескочили вже після твого народження.

— Хтозна-чому, — докинув Ґідеон.

— При цьому незрозуміло, звідки Люсі й Пол знали твоє ім'я і твоє призначення. Так чи інакше, співпрацювати Марґрет Тілні відмовилася.

Я замислилася.

— І як ми тепер підберемося до її крові? — (О Боже! Невже я це сказала?) — Не будете ж ви чинити насильство? — Я уявила собі Ґідеона, що орудує ефіром, наручниками і велетенським шприцом, і це затьмарило його образ у моїх очах.

Містер Джордж похитав головою.

— Одне з дванадцяти золотих правил Вартових говорить, що примус застосовується тільки тоді, коли всі інші методи — пояснення, умовляння — не спрацювали. Тому ми спробуємо спочатку те, що запропонувала Марґрет, — відправимо до неї тебе.

— Щоб я її переконала?

— Щоб ми з'ясували її мотиви і дізналися, хто їй усе виклав. Вона сама сказала, що з тобою розмовлятиме. Ми хочемо дізнатися, що вона скаже.

Ґідеон зітхнув.

— З цього нічого не вийде. Я цілий ранок намагався переконати їх, але марно.

— Так. І тому мадам Россіні шиє тобі зараз гарненьку літню сукню для 1912 року, — зауважив Містер Джордж. — Доведеться тобі познайомитися зі своєю прапрабабусею.

— Чому саме 1912 рік?

— Рік ми вибрали навмання. Проте Ґідеон вважає, що ви можете потрапити в пастку.

— У пастку?

Ґідеон нічого не відповів, він тільки дивився на мене. І схоже було, що йому справді не до жартів.

— За законами логіки це практично виключено, — зауважив містер Джордж.

— Навіщо комусь влаштовувати нам пастку?

Ґідеон нахилився до мене.

— Подумай сама: у Люсі й Пола є хронограф, у який уже зчитано кров десятьох із дванадцяти мандрівників. Щоб завершити коло і використовувати таємницю на свою вигоду, їм потрібна тільки наша кров — твоя і моя.

— Але… Люсі й Пол саме збиралися стати на заваді завершенню Кола і розкриттю таємниці.

Містер Джордж і Ґідеон знову перезирнулися.

— Це те, у що вірить твоя мати, — сказав містер Джордж.

І те, у що досі вірила я сама.

— А ви ні?

— Подивися на справу з іншого боку. Що, як Люсі з Полом хочуть використовувати таємницю виключно як їм заманеться? — запитав Ґідеон. — Що, як вони саме з цією метою вкрали хронограф? І єдине, чого їм не вистачає, щоб утерти носа графові Сен-Жермену, — це наша кров.

Я подумала над його словами, а потім сказала:

— А оскільки вони можуть зустріти нас тільки в минулому, то їм треба нас куди-небудь заманити, щоб дістатися до нашої крові?

— Вони повинні розуміти, що нашу кров вони отримають тільки силою, — мовив Ґідеон. — І ми, своєю чергою, теж знаємо, що вони з доброї волі нам свою кров не дадуть.

Я згадала чоловіків, які напали на нас учора в Гайд-парку.

— Звісно, — сказав Ґідеон, немов читаючи мої думки. — Якби вони відправили нас на той світ, то могли б узяти в нас стільки крові, скільки їм треба. Залишилося з'ясувати, звідки вони знали, що ми там будемо.

— Я знаю Люсі й Пола. Це просто не в їхньому стилі, — сказав містер Джордж. — Вони виросли на дванадцяти золотих правилах Вартових і цілком точно не замислили б убити власних родичів. Вони знають, що спочатку треба спробувати вмовити і пояс…

— Ви знали Люсі й Пола, містере Джордж, — сказав Ґідеон. — Але чи можете ви знати, якими вони стали за цей час?

Я переводила погляд з одного на іншого.

— Хай там як, але мені було б цікаво дізнатися, чого хоче від мене моя прапрабабуся, — зауважила я. — І як це може виявитися пасткою, якщо ми самі вибрали час свого візиту?

— Я тієї ж думки, — сказав містер Джордж. Ґідеон розчаровано зітхнув. — Так чи інакше, рішення прийнято.

Мадам Россіні натягнула на мене білу картату сукню по кісточки, прикрашену чимось на взір матроського комірця. Талія була перев'язана блакитним сатиновим шаликом з тієї ж тканини, що й бант між комірцем і застібкою.

Глянувши у люстро, я була трохи розчарована. Вигляд я мала нівроку. У цьому вбранні я чимось нагадувала послушницю з церкви Святого Луки, куди ми час від часу ходили на недільну службу.

— Звичайно, 1912 року моду не можна порівняти з екстрравагантністю ррококо, — зауважила мадам Россіні, передаючи мені шкіряні чобітки на ґудзичках. — Я б сказала, чаррівність жінок радше ховали, ніж підкреслювали.

— Я б теж так сказала.

— Тепер зачіска. — Мадам Россіні легенько підштовхнула мене до стільця й розчесала моє волосся, зробивши косий проділ. Потім зашпилила окремі пасма на потилиці.

— Чи не занадто… гм… пишно тут, за вухами?

— Так і треба, — кинула мадам Россіні.

— Але я не певна, що мені це личить, як ви гадаєте?

— Тобі личить геть усе, маленька моя Лебедина Шийко. Крім того, це не конкурс крраси. Ідеться про…

— …автентичність. Я знаю.

Мадам Россіні розсміялася.

— От і добре.

Цього разу по мене прийшов доктор Вайт: він мав відвести мене в підвал із хронографом. Доктор, як завжди, став на ліву ногу, зате Роберт, маленький хлопчик-привид, щиро мені посміхався.

Я посміхнулася у відповідь. Він був страшенно ласкавий, з його світлими кучериками і ямочками на щоках.

— Привіт!

— Привіт, Ґвендолін, — відповів Роберт.

— І чого б це я так бурхливо радів, зустрівшись, — зауважив доктор Вайт, махнувши чорною пов'язкою.

— О ні, нащо вона знов?

Немає підстав довіряти тобі, — відповів доктор Вайт.

— Ага! Дайте сюди, гррубіян! — Мадам Россіні вихопила у нього з рук чорну хустку. — Цього разу ніхто не зіпсує зачіску Ґвендолін!

А шкода. Мадам Россіні власноруч і дуже обережно зав'язала мені очі. Жодна волосина не вибилася з-під пов'язки.

— Хай щастить, люба, — сказала вона мені вслід.

Я наосліп махнула рукою на прощання. Знову це неприємне відчуття — шпортатись у порожнечі. Але шлях до підвалу щоразу здавався дедалі знайомішим. Тим паче що зараз мені допомагав Роберт. «Ще дві сходинки, потім ліворуч через потаємні двері. Обережно, поріг. Ще десять кроків, і ми на широких сходах».

— Дійсно крутий сервіс, дуже дякую.

— Не треба іронії, — сказав доктор Вайт.

— Чому ти чуєш мене, а він — ні? — засмучено запитав Роберт.

— Я теж, як на те, не знаю, — відказала я, і мене охопило співчуття до нього. — Ти хочеш йому що-небудь сказати?

Роберт промовчав.

Доктор Вайт мовив:

— Ґленда Монтроз має рацію. Ти справді розмовляєш сама з собою.

Я просувалася напомацки вздовж стіни.

— Ох, я знаю цю нішу. Зараз знову сходинка, ось вона, і через двадцять чотири кроки повертаємо праворуч.

— Ти рахувала кроки!

— Хіба що з нудоти. Чому ви, власне, такий недовірливий, докторе Вайт?

— Де там! Анітрохи. Я тобі цілком довіряю. Поки що. Бо наразі ти досить чемна, хіба що збита з пантелику схибнутими ідеями твоєї матері. Проте Хтозна, що з тебе вийде. А тому мені б не хотілося, щоб ти знала місцезнаходження хронографа.

— Не може ж цей підвал бути таким великим, — заперечила я.

— Ти й гадки не маєш, — заявив доктор Вайт. — Ми в ньому губили людей.

— Справді?

— Так. — У його голосі почувся відгомін сміху, і я зрозуміла, що він жартує. — Дехто цілими днями блукав коридорами, а потім їх знову виносило до початку.

— Я б хотів сказати йому, що мені дуже шкода, — мовив Роберт. Очевидно, йому потрібен був час, щоб роздуматися.

— Ох. — Бідолашний хлопчина. Я б залюбки зупинилася й обійняла його! — Але ти ж не винен.

— Ти впевнена? — Доктор Вайт, мабуть, досі думав про тих, хто десь подівся в підвалі.

Роберт засопів.

— Вранці ми розбили глека. Я сказав, що ненавиджу його і хотів би мати іншого батька.

— Але він же не сприйняв це серйозно, напевно, що ні!

— Сприйняв. І зараз він гадає, що я його не люблю, і я більше не можу йому це сказати. — Тонкий голосок, який зараз помітно тремтів, краяв мені серце.

— Тому ти досі тут?

— Я не хочу залишати його самого. Він не може бачити й чути мене, але можливо, відчуває, що я поруч.

— Ох, золотко. — Я більше не могла витримати і зупинилася. — Я впевнена, він знає, що ти його любиш. Кожен батько знає, що діти іноді щось бовкають язиком, хоча насправді так не думають.

— Але, — раптом глухо мовив доктор Вайт, — якщо батько днів на два заборонив дітям телевізор, бо вони кинули велосипед під дощем, то хай не дивується, коли вони верещатимуть й верзтимуть таке, що зазвичай їм би й на думку не спало.

Він повів мене далі.

— Я рада, що ви це сказали, докторе Вайт!

— Я теж, — докинув Роберт.

Залишок шляху ми з ним перебували в чудовому настрої. Нарешті відчинилися важкі двері — і знову зачинилися за нашими спинами.

Я зняла пов'язку. Перший, кого я побачила, був Ґідеон із циліндром на голові. Я розреготалася. Ха! Зараз бовдуром у капелюсі був він!

— У неї сьогодні душа співає, — зауважив доктор Вайт. — Бо вона вже встигла набазікатися з собою. — Але голос його звучав не так саркастично, як зазвичай.

Містер де Віллерз теж розреготався.

— Як на мене, справді кумедно, — промовив він крізь сміх. — Ти схожий на директора цирку!

— Радий, що вам сподобалося, — кинув Ґідеон.

Якщо не брати до уваги циліндр, вигляд він мав нічогенький. Довгі темні штани, темний сюртук, біла сорочка — такий собі весільний гість. Він окинув мене поглядом з ніг до голови, і я затамувала подих: ну, де ж реванш?! На його місці я б одразу пустила щонайменше десять гострих шпильок з приводу мого костюма.

Але він нічого не сказав, а просто посміхався.

Містер Джордж займався хронографом.

— Ґвендолін уже отримала інструкції?

— Гадаю, що так, — відповів містер де Віллерз. Він півгодини розводився мені про «Операцію „Нефрит“», а мадам Россіні тим часом дошивала мій костюм. «Операція „Нефрит“»! Я здавалася собі самій кимось на кшталт таємного агента Емми Піль. Нам з Леслі дуже подобався фільм «Месники»[52] з Умою Турман.

Я досі не могла второпати, чому Ґідеон уперто вважає, що ми вскочимо в пастку. Марґрет Тілні хоч і висловила недвозначне бажання поговорити зі мною, але не назвала часу, коли має відбутися ця розмова. Навіть якщо вона й збиралася заманити мене в пастку, то не могла знати, якого дня і о якій годині я з'явлюсь у її житті. І було справді малоймовірно, що саме цього дня Люсі й Полу вдасться нас вистежити. Червень 1912 року Вартові вибрали навмання. Марґрет Тілні було тоді 35 років, і вона разом із чоловіком і трьома дітьми мешкала у їхньому будинку в Белґравії. Саме там ми й збиралися до неї навідатися.

Я озирнулася і помітила, що Ґідеон дивиться на мене. Вірніше, на мій виріз. Ну, це вже занадто!

— Гей, ти що, на мої груди витріщаєшся? — обурено прошипіла я.

Він посміхнувся.

— Не зовсім, — шепнув він у відповідь.

І тут я зрозуміла, що він мав на увазі. У добу рококо було набагато простіше ховати предмети за мереживами, подумала я.

Але, на жаль, на нас кинув оком містер Джордж.

Він нахилився до мене.

— Це що, мобільник? — запитав він. — Але тут не може бути й мови, щоб ти прихопила речі з нашого часу в минуле!

— Чому ні? Це може виявитися корисним! — (І світлина Ракоці з лордом Бромптоном вийшла непогано!) — Якби минулого разу в Ґідеона був сякий-такий пістолет, нам би було значно легше!

Ґідеон пустив очі під лоба.

— Уяви собі, що ти загубила свій мобільник у минулому, — сказав містер де Віллерз. — Напевно, той, хто його знайде, не зможе ним скористатися. Але що, як зможе? Тоді твій мобільник змінить майбутнє. А пістолет! Неможливо навіть уявити, що сталося б, якби людство навчилося використовувати хитромудру зброю раніше, ніж її взагалі винайшли.

— Крім того, такі предмети стали б доказом вашого — і нашого — існування, — зауважив доктор Вайт. — Одна маленька помилка здатна все змінити і наразити на небезпеку континуум.

Я закусила нижню губу, розмірковуючи, якою мірою газовий балончик, який я, наприклад, загублю в XVIII столітті, може змінити майбутнє людства. Можливо, навіть на краще, якщо його знайде хтось тямущий…

Містер Джордж простягнув руку.

— А поки що я про нього подбаю.

Зітхнувши, я залізла у виріз і віддала йому мобільник.

— Але потім я відразу ж заберу його назад!

— Ну що, ми нарешті готові? — поцікавився доктор Вайт. — Хронограф налаштований.

Я була готова. Я відчула легке поколювання в животі й усвідомила, що мені зараз набагато цікавіше, ніж якби мене відправили в якийсь нудний підвал робити домашні завдання.

Ґідеон допитливо подивився на мене. Напевно, він прикидав, що ще я могла заховати. Я відповіла йому чесним поглядом: газовий балончик я зможу прихопити тільки наступного разу. Шкода, звичайно.

— Ти готова, Ґвендолін? — запитав він нарешті.

Я посміхнулася йому.

— Готова, якщо ти готовий.

Розділ п'ятнадцятий

Звихнувся час… О доле зла моя!

Чому його направить мушу я?

Гамлет, Вільям Шекспір

Дрожки Вартових везли нас із Темпла в Белґравію набережною Темзи. Цього разу Лондон, який миготів за вікном, уже більше нагадував моє знайоме місто. Сонце осявало Біґ-Бен і Вестмінстерське абатство, по широких бульварах, на превелику мені втіху, прогулювались люди у світлому вбранні на зразок мого, з капелюхами на головах і мереживними парасольками в руках. Парки світилися весняною зеленню, вулиці були чистенькі й акуратно вибруковані.

— Це як декорація до мюзиклу! — вигукнула я. — Я теж хочу таку парасольку!

— Ми вибрали вдалий день, — зауважив Ґідеон. — І рік непоганий.

Свій циліндр він залишив у підвалі, щоправда, на його місці я зробила б так само, хоч і промовчала про це.

— Чому б нам не перехопити Марґрет у Темплі, коли вона приїде туди елапсувати?

— Я вже двічі намагався це зробити. Мені було досить важко переконати Вартових у своїх добрих намірах, дарма що я мав печатку, знав пароль та інше. Це не так просто — розрахувати реакцію Вартових минулого. У сумнівних випадках вони схиляються до того, щоб підтримати саме своїх знайомих мандрівників у часі, а не гостей з майбутнього, яких вони заледве знають або не знають зовсім. Так було і вчора вночі, і сьогодні вранці. Відвідавши Марґрет у її будинку, ми, можливо, досягнемо більшого успіху. У будь-якому разі, заскочимо її зненацька.

— А хіба не може виявитися так, що її охороняють удень і вночі, чекаючи на наш візит? Вона ж на нього розраховує. Уже років із чотири. Хіба ні?

— В «Анналах Вартових» не сказано ні про яку додаткову охорону. Там згадується тільки обов'язковий послухач, який стежить за будинком кожного мандрівника.

— Людина в чорному! — вигукнула я. — Біля нас теж стирчить такий!

— Вочевидь, він не надто ховається, — посміхнувся Ґідеон.

— Ні, анітрохи. Моя маленька сестричка вважає його чарівником. — Раптом мені дещо спало на думку. — А брати або сестри в тебе є?

— Менший брат, — відповів Ґідеон. — Але він уже трохи виріс. Йому сімнадцять років.

— А тобі?

— Мені дев'ятнадцять, — кинув Ґідеон. — Майже.

— Якщо вже ти закінчив школу, то чим займаєшся? Коли не брати до уваги стрибки у часі, звісно. — І гри на скрипці. — І що він там ще робить.

— Офіційно я значусь у Лондонському університеті, — зауважив він. — Але, гадаю, цей семестр мені не зарахують.

— Який фах?

— Щось ти занадто допитлива, еге ж?

— Я просто підтримую розмову, — відповіла я. Цю фразу я запозичила в Джеймса. — То що ти вивчаєш?

— Медицину, — дещо збентежено мовив юнак.

Я втрималася від здивованого «Ох!» і знову визирнула у вікно. Медицина. Цікаво. Цікаво. Цікаво.

— Сьогодні в школі це був твій хлопець?

— Що? Хто? — я обернулася до нього, ошелешена.

— Тип на сходах, який поклав тобі руку на плече. — Це прозвучало мимохіть, майже байдуже.

— Ти маєш на увазі Ґордона Ґельдермана? Люди добрі!

— Якщо він не твій хлопець, чому йому можна до тебе торкатися?

— Звісно, не можна. Правду кажучи, я просто не помітила, що він це зробив. — А тому не помітила, що незмигно стежила за Ґідеоном, який підбивав клинці до Шарлотти. Варто мені було згадати це, як кров линула мені до голови. Він її поцілував. Майже.

— Чому ти зашарілася? Через Ґордона Ґаллахана?

— Ґельдермана, — поправила я.

— Однаково. Він схожий на ідіота.

Я засміялася.

— І розмовляє він точно так само, — сказала я. — А цілується паскудно.

— Ну, це мені взагалі ні до чого. — Ґідеон нахилився до своїх туфель і зав'язав на них шнурки. Випроставшись, він схрестив руки на грудях і визирнув у вікно. — Глянь-но, це вже Белґравія-роуд! Тобі буде цікаво побачити свою прапрабабусю?

— Так, дуже. — Я вже й забула, про що ми щойно говорили. Як усе це дивно: моя прапрабабуся, яку я збиралася відвідати, була молодшою за мою власну матір.

Мабуть, вона вдало вийшла заміж, оскільки будинок на Ітон-плейс, біля якого зупинилися дрожки, був дуже аристократичний. Як і дворецький, який відчинив нам двері. Дворецький зовні був ошатнішим за містера Бернарда. Він навіть мав білі рукавички!

З надзвичайно недовірливим виглядом він узяв картку в Ґідеона, який кинув йому, що ми заїхали почаювати з господинею та й годі. Звісно, його дорога давня подруга леді Тілні дуже зрадіє, коли дізнається, що приїхала Ґвендолін Шеферд.

— Я думаю, ти здався йому недостатньо витонченим, — зауважила я, коли дворецький здимів із нашою візитівкою. — Без капелюха й баків.

— І без вусів, — докинув Ґідеон. — А в лорда Тілні є вуса, причому від вуха до вуха! Бачиш? Онде його портрет.

— О, мамо рідна! — вирвалось у мене. З'ясувалося, що смак щодо чоловіків моя прапрабабуся мала вельми химерний. Це були такі вуса, які на ніч треба накручувати на бігуді.

— А якщо вона просто перекаже, що її немає вдома? — запитала я. — Може, вона не палає бажанням знову з тобою зустрічатися.

— Знову — це добре сказано. Для неї спливло вже вісімнадцять років.

— Так багато? — На сходах стояла висока, струнка жінка, і руде волосся її було зібране в зачіску, не схожу на мою. Зовні вона нагадувала леді Арісту, хіба що на тридцять років молодшу. Я з подивом побачила, що і її тверда хода точнісінько така сама, як у леді Арісти.

Вона підійшла до мене, і ми обидві завмерли, поринувши у взаємне розглядання. Я зауважила, що моя прапрабабуся трішки скидається на мою матір. Я не знаю, кого або що розгледіла в мені леді Тілні, але вона кивнула і посміхнулася, немов мій вигляд її задовольнив.

Ґідеон зачекав хвильку, а тоді мовив:

— Леді Тілні, у мене до вас таке саме прохання, як і вісімнадцять років тому. Нам потрібна дрібка вашої крові.

— І я знову скажу те саме, що й вісімнадцять років тому. Не бачити тобі моєї крові. — Вона повернулася до нього. — Але я можу запропонувати вам чаю, хоча ще трохи зарано. За чашкою чаю приємно й побазікати.

— Тоді нам обов'язково слід випити чашечку, — галантно відказав Ґідеон.

Слідом за прапрабабусею ми піднялися сходами і ввійшли в кімнату з видом на вулицю. Там біля вікна стояв круглий столик, накритий до чаю на три персони. Тарілки, чашки, ложки, хліб, масло, мармелад, а посередині — таця з тоненькими огірковими сандвічами і ячмінними коржиками.

— Здається, ніби ви нас чекали, — зауважила я, а Ґідеон тим часом уважно обдивився кімнату.

Леді Тілні посміхнулася.

— Дійсно можна так подумати. Але насправді я чекала інших гостей. Сідайте, будь ласка.

— Ні, дякую, за цих умов ми краще постоїмо, — відказав Ґідеон, раптово напружившись. — Ми не заберемо у вас багато часу. Нам би хотілося отримати кілька відповідей.

— А що за питання?

— Звідки ви знаєте моє ім'я? — запитала я. — Хто вам розповів про мене?

— У мене були гості з майбутнього, — посміхнулася вона. — Зі мною це трапляється часто.

— Леді Тілні, минулого разу я вже намагався пояснити вам, що ваші гості згодували вам цілком хибні факти, — сказав Ґідеон. — Довіряючи абикому, ви припускаєтеся великої помилки.

— Я завжди це стверджував, — озвався чоловічий голос. У кімнату недбало ввалився якийсь парубок. — Марґрет, я завжди казав, що ти робиш велику помилку, довіряючи не тим людям. О, яке все смаковите! Це для нас?

Ґідеон різко вдихнув, сягнув по мені рукою і схопив за зап'ястя.

— Не підходь! — прошипів він.

Чоловік підняв брову.

— Я тільки візьму сандвіч, якщо ти не проти.

— Пригощайся на здоров'я.

Моя прапрабабуся вийшла з кімнати, а на порозі з'явився дворецький. Хоч і в білих рукавичках, він виглядав як викидайло з елітного клубу.

Ґідеон тихо вилаявся.

— Не бійтеся Міллхауза, — сказав чоловік. — Хоча він одного разу начебто скрутив комусь шию. Через непорозуміння, еге ж, Міллхаузе?

Я дивилася на парубка і не могла відвести від нього погляду. У нього були такі самі очі, як у Фалька де Віллерза, — жовті, наче бурштин. Очі вовка.

— Ґвендолін Шеферд! — він посміхнувся мені й ще дужче нагадав Фалька. Хіба що мав він щонайменше на двадцять років менше, а його коротко стрижене волосся було чорне як смола.

Його погляд налякав мене, він був доброзичливий, але в ньому відчувалося щось іще, чого я не могла визначити. Можливо, гнів? Або біль?

— Мені приємно з тобою познайомитися. — На коротку мить його голос захрип. Він простягнув мені долоню, але Ґідеон схопив мене обома руками і притягнув до себе.

— Ти не доторкнешся до неї!

Брова знову полізла вгору.

— Чого ти боїшся, малий?

— Я знаю, чого ти від неї хочеш!

Спиною я відчувала, як б'ється Ґідеонове серце.

— Кров? — Чоловік узяв один із крихітних, тоненьких сандвічів і закинув собі в рот. Потім він показав нам свої долоні і сказав: — Ніякого шприца, ніякого скальпеля, бачиш? А зараз відпусти дівчину. Ти її розчавиш. — Він знову якось дивно глянув на мене. — Я — Пол. Пол де Віллерз.

— Я так і подумала, — сказала я. — Ви той, хто підбив мою кузину Люсі свиснути хронограф. Нащо ви це зробили?

Пол де Віллерз стиснув губи.

— Мені здається дивним, що ти звертаєшся до мене на «ви».

— А мені здається дивним, що ви мене знаєте.

— Припини з ним розмовляти, — сказав Ґідеон. Його хватка трохи послабшала, він притискав мене до себе однією рукою, а другою намагався відчинити бокові двері в себе за спиною, зиркаючи у сусідню кімнату. Там сидів ще один тип у рукавичках.

— Це Френк, — сказав Пол. — Він не такий великий і сильний, як Міллхауз, тому в нього є пістолет, бачиш?

— Так, — пробурчав Ґідеон, знову зачиняючи двері.

Він-таки мав рацію. Ми вскочили в пастку. Та як таке могло статися? Не могла ж Марґрет Тілні кожен день свого життя накривати на стіл і тримати чоловіка з пістолетом у сусідній кімнаті?

— Звідки ви дізналися, що ми сьогодні з'явимося? — запитала я Пола.

— Ну… Якщо я зараз скажу, що я цього не знав, а зазирнув сюди випадково, ти ж не повіриш? — Вхопивши коржика, він гепнувся на стілець. — Як живеться твоїм милим батькам?

— Стули пельку! — прошипів Ґідеон.

— Але мені ж можна запитати, як її батьки!

— Добре, — відповіла я. — Принаймні мама. Мій тато помер.

Пол отетерів.

— Помер? Але Ніколас прездоровий, як дубовий пеньок!

— У нього було білокрів'я, — відказала я. — Мені було сім, коли він помер.

— О Боже. Мені страшенно шкода. — Пол серйозно й сумно подивився на мене. — Тобі було, певно, жахливо рости без батька.

— Припини з ним розмовляти, — знову сказав Ґідеон. — Він намагається затримати нас, поки не з'явиться підмога.

— Ти все ще думаєш, що я прийшов по вашу кров? — Жовті очі небезпечно блиснули.

— Звісно, — сказав Ґідеон.

— І ти думаєш, що Міллхауз, Френк, пістолет і я не впораємося з тобою? — насмішкувато спитав Пол.

— Звісно, — знову кинув Ґідеон.

— О, я впевнений, що мій любий брат та інші Вартові подбали про те, щоб ти став справжньою бойовою машиною, — зауважив Пол. — Мав же ти, врешті-решт, довести все до ладу. Принаймні з хронографом. Ми свого часу трохи вчилися фехтувати і грати на скрипці. Але я впевнений, що ти вже володієш тхеквондо і всім таким іншим. Те, що потрібно, щоб перестрибувати в минуле і вимагати в людей їхню кров.

— Досі люди давали мені кров самохіть.

— Бо вони не знали, до чого це може призвести!

— Ні! Бо вони не хотіли зруйнувати те, що Вартові століттями охороняли, досліджували і берегли!

— Говорила-їхала, надибала Міхала! Ці патетичні патяки ми чули все життя. Але ми знаємо, що справді замислив граф Сен-Жермен.

— І що це за правда? — вихопилося в мене.

На сходах почулися кроки.

— А ось і підмога, — мовив Пол, не обертаючись.

— Правда в тому, що він як не брехне, то й не дихне, — зауважив Ґідеон.

Дворецький зрушив з місця, і на порозі з'явилася граційна рудоволоса дівчина, на вигляд надто доросла, як для дочки леді Тілні.

— Не можу повірити, — сказала дівчина. Вона дивилася на мене так, ніби зроду не бачила нічого дивовижнішого.

— Повір, принцесо! — сказав Пол. Це прозвучало ніжно і трохи стурбовано.

Дівчина стала як укопана.

— Ти Люсі, — сказала я. Родова схожість впадала у вічі.

— Ґвендолін… — видихнула Люсі.

— Так, це Ґвендолін, — підтвердив Пол. — А тип, який вчепився в неї, як в улюбленого плюшевого ведмедика, — мій двоюрідний небіж чи хто він там є. На жаль, він уже збирається йти.

— Будь ласка, не йдіть! — вигукнула Люсі. — Нам треба з вами поговорити.

— Іншим разом, — відрубав Ґідеон. — Може, коли буде менше роззяв.

— Це важливо! — благально сказала Люсі.

Ґідеон розсміявся.

— Ну, звичайно!

— Ти можеш іти, малий, — мовив Пол. — Міллхауз проведе тебе до вхідних дверей. Ґвендолін ще ненадовго затримається. У мене таке відчуття, що з нею можна розмовляти. Їй ще не встигли промити мізки… от лайно!

Лайка стосувалася маленького чорного пістолета, який наче з нічого з'явився в Ґідеоновій руці. Ґідеон спокійнісінько цілився в Люсі.

— Ґвендолін і я зараз безперешкодно покинемо будинок, — сказав він. — Люсі проведе нас до дверей.

— Ти… ти — паскудник, ось ти хто, — тихо сказав Пол. Він підвівся і нерішуче переводив погляд з Міллхауза й Люсі на нас.

— Сядь, — наказав Ґідеон крижаним голосом, але я відчувала спиною, як його серце прискорено забилося. Він і далі міцно притискав мене до себе вільною рукою. — І ви, Міллхаузе, сядьте поруч. На столі ще купа сандвічів.

Пол сів на колишнє місце і подивився на бічні двері.

— Одне слово Френкові — і я натисну на курок, — застеріг Ґідеон.

Люсі хоч і дивилася на нього великими очима, але, здавалося, зовсім його не боялася. На відміну від Пола. Схоже, що він сприйняв слова Ґідеона серйозно.

— Роби, що він каже, — звелів він Міллхаузу.

Дворецький покинув свій пост на порозі й сів за стіл, позираючи на нас зизом.

— Ти вже бачив його, еге ж? — Люсі дивилася Ґідеону просто в очі. — Ти вже зустрічався з графом Сен-Жерменом?

— Тричі, — відповів Ґідеон. — І він знає точно, що у вас на думці. Обернись. — Він тицьнув дуло пістолета в потилицю Люсі. — Вперед!

— Принцесо…

— Все гаразд, Поле!

— Вони дали йому з собою клятий «Сміт-і-Вессон»[53]. Я вважаю, що це суперечить дванадцяти золотим правилам!

— На вулиці ми її відпустимо, — сказав Ґідеон. — Але якщо до цього тут хтось поворухнеться, вона помре. Ходімо, Ґвендолін. Нехай вони спробують підібратися до твоєї крові іншим разом.

Я вагалася.

— Може, вони справді хочуть усього лише поговорити, — сказала я. Мені страх як кортіло дізнатися, що можуть повідомити нам Люсі й Пол. З іншого боку, якщо вони справді й мухи не скривдять, як стверджують, то навіщо вони понаставляли в кімнатах цих громил? Ще й озброєних! Мені знову згадалися чоловіки в парку.

— Звісно, вони не збираються тільки розмовляти, — заявив Ґідеон.

— Дарма, — сказав Пол. — Вони вже промили йому мізки.

— Це граф, — відповіла Люсі. — Він може бути дуже переконливим, ти ж знаєш.

— Ще побачимось! — кинув Ґідеон.

Ми були вже біля початку сходів.

— Це що, погроза? — скрикнув Пол. — Ми побачимося, можеш не сумніватися!

До самих вхідних дверей Ґідеон тримав дуло пістолета на потилиці Люсі.

Я щомиті побоювалася, що Френк вистрелить із сусідньої кімнати, але стояла тиша. Моєї прабабусі теж ніде не було видно.

— Не допускайте, щоб коло було завершено, — наполегливо сказала Люсі. — І не навідуйтеся більше до графа в минулому. А Ґвендолін і поготів не повинна з ним зустрічатися!

— Нічого не слухай! — Ґідеон мусив мене відпустити, бо однією рукою тримав пістолет на потилиці Люсі, а другою відчиняв вхідні двері. Потім він визирнув на вулицю. Десь згори було чути невиразний гомін. Я з острахом подивилась на сходи. Там, нагорі, засіла трійця з пістолетом, там вони й мали залишатися.

— Я вже з ним зустрічалася, — сказала я Люсі. — Вчора…

— О ні! — Люсі побіліла ще помітніше. — Він знає твою магію?

— Яку магію?

— Магію Крука, — відказала Люсі.

— Магія Крука — це міф. — Ґідеон схопив мене за руку і потягнув по сходинках ґанку вниз, на тротуар. Наші дрожки як корова язиком злизала.

— Це неправда! І граф це знає!

Пістолет у руці Ґідеона досі був спрямований у потилицю Люсі, але очима він бігав по вікнах другого поверху. Там, певно, ховався Френк зі своєю зброєю. Піддашок над ґанком поки що гарантував нам безпеку.

— Почекай, — сказала я Ґідеону і глянула на Люсі. У її блакитних очах бриніли сльози, І мені чомусь було важко не вірити їй.

— Чому ти такий впевнений, що вони говорять неправду, Ґідеоне? — тихо запитала я.

Якоїсь миті він, здавалося, був спантеличений. Потім його очі блиснули.

— Я просто впевнений, і все, — прошепотів він.

— Звучить непереконливо, — м'яко сказала Люсі. — Ви можете нам довіряти.

Ми можемо? Чому ж вони тоді зробили неможливе і підстерегли нас тут?

Краєм ока я помітила якусь тінь.

— Стережись! — проревіла я, але кремезний Міллхауз уже вискочив на ґанок і підніс кулака, збираючись ударити. Ґідеон в останній момент устиг обернутися.

— Міллхаузе, ні! — закричав зі сходів Пол.

— Тікай! — крикнув мені Ґідеон, і за мить я прийняла рішення.

Я дременула так швидко, як тільки дозволяли мені нові черевики з кнопками. І на кожному кроці я очікувала, що за спиною гримне постріл.

— Поговори з дідом! — закричала Люсі мені вслід. — Запитай його про зеленого вершника!

Ґідеон наздогнав мене тільки на наступному повороті.

— Дякую, — прохрипів він, ховаючи в кишеню пістолет. — Якби я його позбувся, нам би було непереливки. Зараз нам туди.

Я обернулася.

— Вони за нами женуться?

— Не думаю, — відповів Ґідеон. — Але про всяк випадок треба поквапитися.

— Звідки взявся цей Міллхауз? Я весь час стежила за сходами.

— Певно, в будинку є інші сходи. Я про це теж не подумав.

— Куди подівся Вартовий із дрожками? Він же мав нас чекати.

— Не знаю! — Ґідеон геть задихався. Перехожі, повз яких ми пробігали, кидали на нас здивовані погляди, але я вже до цього звикла.

— Хто такий зелений вершник?

— Поняття не маю, — кинув Ґідеон.

У боку кололо дедалі дужче. Довго в такому темпі я не протримаюся. Ґідеон повернув у вузький провулок і нарешті зупинився перед порталом якоїсь церкви.

«Свята Трійця» — прочитала я на табличці.

— Що ми тут робимо? — захекавшись, спитала я.

— Сповідуємося, — він озирнувся, відчинив важкі двері, потім проштовхнув мене у храмовий сутінок і зачинив за собою двері.

Нас обступила тиша, навколо стояв запах ладану і панувала та урочиста атмосфера, яка полонить будь-кого, хто переступає поріг храму.

Це була гарна церква зі строкатими мозаїчними вікнами, світлими стінами з пісковику і силою-силенною свічок, які позапалювали парафіяни, молячись або просячи чогось у Владики Небесного.

Ґідеон провів мене боковим нефом до однієї зі сповідалень, відсунув завісу і показав на місце в маленькій кабіні.

— Ти ж це не серйозно? — прошепотіла я.

— Навпаки. Я сяду потойбіч, і почекаємо, поки нас не перекине назад.

Я ошелешено сіла на сидіння, і Ґідеон запнув завісу перед самим моїм носом. Потім на віконці, що з'єднує обидві половини сповідальні, піднялися ґратки.

— Влаштувалася?

Моє дихання поступово вирівнялось, а очі звикли до напівтемряви.

Ґідеон подивився на мене з награною серйозністю.

— Ну, дочко моя! Подякуємо ж Господові нашому за прихисток Його!

Я вирячилась на нього. Як міг він раптом стати таким невимушеним, мало не якимось бешкетником? Щойно, геть напружившись, він тримав пістолет біля голови моєї кузини, Боже мій! Це ж не могло не позначитися на його спокої!

— Як ти можеш знову жартувати?

Він зніяковів і знизав плечима.

— А в тебе є краща ідея?

— Так! Наприклад, ми можемо обговорити те, що тільки-но сталося! Чому Люсі й Пол сказали, що тобі промили мізки?

— Звідки мені знати? — Він провів рукою по волоссю, і я помітила, що його пальці ледь-ледь тремтять. Себто він був не такий уже крутий, яким хотів здаватися. — Вони думали збити тебе з пантелику. І мене також.

— Люсі сказала, що я повинна запитати дідуся. Певно, вона не знає, що він помер. — Я згадала повні сліз очі Люсі. — Бідолаха. Це, мабуть, жахливо — залишити всю свою сім'ю в майбутньому і знати, що ти ніколи її не побачиш.

Ґідеон не відповів. Якусь хвилю ми мовчали. Крізь щілину в заслоні я подивилася на вівтар. Маленький привид із ринви, десь по коліно заввишки, гостровухий і з хвостом, як у ящірки, вискочив з тіні однієї з колон і подивився на нас. Я швидко відвела погляд. Якщо він помітить, що я його бачу, то відразу причепиться, як реп'ях. Духи кам'яних фігурок зі стічних жолобів часом бувають такими уїдливими, це вже я пізнала на собі.

— Ти впевнений, що можеш довіряти графу Сен-Жермену? — запитала я, а водостічний привид вистрибом наближався до нас.

Ґідеон глибоко вдихнув.

— Він геній. Він відкрив речі, які ніхто до нього… так, я йому довіряю. Хоч би що думали Люсі і Пол — вони помиляються. — Він зітхнув. — У всякому разі, до недавнього часу я був цілком упевнений у цьому. Все здавалося таким логічним.

Маленький привид-ринвак вирішив, очевидно, що ми занадто нудні. Він видерся нагору по котрійсь із колон і зник на хорах.

— А зараз уже ні?

— Я знаю тільки, що в мене все було під контролем, поки не з'явилася ти! — кинув Ґідеон.

— Ти хочеш скинути на мене провину за те, що вперше в житті не всі танцюють під твою дудку? — Я запитально підсмикнула брову — точнісінько, як він. Їй-бо, класне відчуття! Я мало не посміхнулася, така горда була з себе.

— Ні! — Він похитав головою і майже застогнав. — Ґвендолін! Чому з тобою все набагато складніше, ніж із Шарлоттою? — Він нахилився до мене, і в його очах було щось таке, чого я там ще ніколи не бачила.

— Ах. То ви про це балакали сьогодні на шкільному подвір'ї? — запитала я ображено.

Дідько. Зараз я дала йому фору. Що з мене візьмеш, помилка новачка!

— Ревнуєш? — раптом сказав він і широко посміхнувся.

— Анітрохи!

— Шарлотта завжди робила те, що я їй казав. А ти маєш свій розум. З тобою дуже важко. Але і якось кумедно. І мило, — цього разу не тільки його погляд збентежив мене.

Я зніяковіло прибрала пасмо волосся з чола. Моя дурнувата зачіска повністю розкуйовдилася за час нашої втечі, а всі шпильки, либонь, витрусились доріжкою від Ітон-плейс аж до церковних дверей.

— Чому ми не повертаємося до Темпла?

— Бо тут так спокійно. Коли ми повернемося, напевно, знову почнуться чергові нескінченні балачки. І чесно кажучи, я б залюбки обійшовся без дядька Фалька, який звик мене туди-сюди попихати.

Ха! Зараз я знову можу вставити своє слово!

— Не найкраще відчуття, еге ж?

Він похитав головою.

— Ні. Таки ні.

Зовні з боку нефа щось зашаруділо. Я здригнулась і знову подивилася в щілину запони. Це була лише літня жінка, що запалювала свічку.

— Що буде, якщо ми зараз перескочимо? Не хотілося б мені приземлитися на коліна якогось… гм… малого, що надумав сповідатися. І можу собі уявити, що священик буде не в захваті.

— Не бери в голову, — Ґідеон тихо засміявся. — У наш час ця сповідальниця завжди вільна. Вона, так би мовити, зарезервована для нас. Пастор Джейкобе називає її ліфтом у пекло. Само собою, він — член Ложі.

— Скільки нам залишилося до зворотного стрибка?

Ґідеон зиркнув на свій годинник.

— Час у нас ще є.

— Тоді нам треба як слід його використати. — Я хихикнула. — Ти не хочеш мені сповідатися, сину мій? — Це просто вилетіло з мене, і тієї ж миті я ясно зрозуміла, що тут відбувається.

Я на початку минулого століття сиджу в сповідальні з Ґідеоном-досі-відомим-як-містер-Свинтус і фліртую з ним, аж гай гуде! Боже! Чому Леслі не складе для мене папку з вказівками на цей випадок?

— Тільки якщо ти теж висповідаєш переді мною свої гріхи.

— Так, тобі б цього, звичайно, дуже хотілося. — Я поквапилася змінити тему. Ця була занадто слизькою. — До речі, з пасткою ти мав рацію. Але звідки Люсі з Полом могли знати, що ми з'явимося саме сьогодні?

— Поняття не маю, — відповів Ґідеон і раптово так близько нахилився до мене, що наші носи опинилися один від одного всього за кілька сантиметрів. У сутінках його очі здавалися геть темними. — Але, можливо, ти це знаєш.

Я розгублено закліпала (вдвічі розгублено: по-перше, з огляду на саме питання, але ще більше через його раптову близькість).

— Я?

— А що, коли ти та людина, яка виказала Люсі й Полу місце умовленої зустрічі?!

— Що? — Я, напевно, виглядала вкрай нерозумно. — Що за дурня! Коли б це я могла таке зробити? Я навіть не знаю, де взагалі той хронограф. І я б ніколи не допустила, щоб… — я затнулась, аби не бовкнути, бува, чого-небудь зайвого.

— Ґвендолін, ти ж не знаєш, що можеш натворити в майбутньому.

Це треба було спочатку переварити.

— Так само це міг бути й ти сам, — відказала я.

— Теж правда. — Ґідеон відкинувся назад на свою половину, і в сутінках я побачила, як блиснули його зуби. Він посміхався. — Я думаю, що нам удвох буде досить цікаво найближчим часом!

Ця фраза викликала у мене в животі прилив тепла. Перспектива майбутніх пригод мала б мене налякати, але зараз вона наповнила мене відчуттям якогось шаленого щастя.

Так, це буде цікаво.

Ми помовчали. Потім Ґідеон озвався:

— Нещодавно в кареті ми говорили про магію Крука, — пам'ятаєш?

Звісно, я пам'ятала. Кожнісіньке слово.

— Ти сказав, що в мене не може бути цієї магії, бо я просто звичайна дівчина. Яких ти знаєш цілу купу. Які юрбами ходять в туалет і шпетять Лізу, бо…

На мої губи лягла долоня.

— Я пам'ятаю, що я сказав. — Зі своєї кабіни Ґідеон нахилився до мене. — І мені дуже шкода.

Що? Я сиділа як громом уражена, не спроможна поворухнутись або навіть просто вдихнути. Його пальці обережно чіпали мої губи, торкнулися підборіддя й піднялися по щоці аж до скроні.

— Ти не звичайна, Ґвендолін, — прошепотів він, а рука його гладила моє волосся. — Ти вкрай незвичайна. Тобі не потрібна ніяка магія Крука, щоб бути особливою для мене. — Його обличчя наблизилося. Коли його губи торкнулися моїх, я заплющила очі.

Окей. Здається, зараз я знепритомнію.

Епілог

З «Анналів Вартових»,

24 червня 1912 року

Сонячно, 23 градуси в тіні.

Леді Тілні прибула точно о 9-й годині для елапсування.

Рух транспорту в Сіті утруднює марш протесту якихось божевільних бабег, які вимагають виборчого права для жінок. Ми радше організуємо колонії на Марсі, ніж це відбудеться. Поза цим ніяких особливих пригод.

Звіт: Френк Майн, Внутрішнє Коло

Лондон, Гайд-парк, 24 червня 1912 року

Ці парасольки від сонця справді практичні, — сказала вона, крутячи свою парасольку навколо осі. — Не розумію, чому вони вийшли з моди.

— Може, тому, що тут увесь час ллє дощ? — Він посміхнувся їй. — Але мені вони теж подобаються. А білі мереживні сукні тобі неабияк пасують. Я мало-помалу звикаю до довгих спідниць. Бо так гарно, коли ти щоразу скидаєш їх одна по одній…

— Але я ніяк не звикну до того, що вже не носитиму брюк, — поскаржилася вона. — Я щодня зітхаю за своїми джинсами.

Він знав абсолютно точно, що не джинсів їй страшенно бракує, проте не наважився про це сказати вголос. Якусь хвилю вони мовчали.

У сонячному промінні лежав такий мирний парк. Місто, що розкинулося навколо, здавалося, збудоване на століття. Він подумав про те, що за два роки спалахне Перша світова війна і німецькі цепеліни скидатимуть на місто свої бомби. Напевно, їм доведеться на деякий час перебратися в село.

— Вона геть схожа на тебе, — раптом сказала вона.

Він одразу збагнув, про кого йдеться.

— Ні, вона геть схожа на тебе, принцесо! Тільки волосся моє.

— І те, як вона схиляє голову, коли над чимось замислюється…

— Така — хоч видивись, еге ж?

Вона кивнула.

— Як дивно! Два місяці тому ми тримали її маленьку на руках, а зараз їй уже шістнадцять і вона на півголови вища за мене. І лише на два роки молодша.

— Так, здуріти можна.

— Але мені стало набагато легше, коли я дізналася, що їй живеться добре. Хіба що Ніколас… Чому він так рано помер!

— Білокрів'я. Ніколи б не подумав. Бідолашна дівчинка, так рано втратити батька, — він відкашлявся. — Сподіваюся, вона триматиметься далі від цього хлопця. Мого… гм… небожа чи ким він мені там доводиться. Цих родинних зв'язків без ста грам не розбереш.

— Та це не так уже й важко: твій прадід і його прапрадід були близнюками. Себто твій прапрадід є одночасно і його прапрапрадідом. — Побачивши його здивований погляд, вона засміялася. — Я тобі намалюю.

— Я й кажу — не розбереш. У всякому разі, мені цей кадр не подобається. Ти помітила, як він нею опікувався? На щастя, вона не дасть собі в кашу наплювати!

— Вона в нього закохана.

— Ні!

— Закохана. Просто вона сама про це ще не знає.

— А звідки це знаєш ти?

— Ах, він просто неперевершений. Боже мій, ти бачив його очі? Зелені, як у тигра. Я думаю, навіть у мене трохи затремтіли коліна, коли він сердито блимнув на мене!

— Що? Ти це не серйозно! Відколи це тобі подобаються зелені очі?

Вона засміялася.

— Не переймайся. Твої, як і раніше, найгарніші. Принаймні для мене. Але я думаю, що їй більше до вподоби зелені…

— Вона нізащо не закохається в цього чванька!

— Ні, закохається. А він точно такий же, як і ти давніших літ.

— Що?! Цей… Він не схожий на мене ні на дрібку! Я ніколи тобою не командував, жодного разу!

Вона засміялася.

— Ще й як командував!

— Але тільки тоді, коли це було необхідно. — Він зсунув капелюха на потилицю. — Хай облишить її.

— Ти просто ревнуєш.

— Атож, — згодився він. — А що в цьому незвичного? Коли я наступного разу його побачу, то скажу йому, щоб він тримав від неї далі свої лапи!

— Я думаю, що найближчим часом вони часто зустрічатимуться нам, — сказала вона вже без посмішки. — І, думаю, що тобі незле було б знову попрактикуватись у фехтуванні. Воно ще нам знадобиться.

Він підкинув у повітря ціпок, а потім спритно зловив його.

— Я готовий. А ти, принцесо?

— Готова, якщо ти готовий.

Список основних дійових осіб

У ТЕПЕРІШНЬОМУ:

Монтрози:

Ґвендолін Шеферд, ходить до десятого класу і одного разу дізнається, що вона може мандрувати в часі.

Ґрейс Шеферд, мати Ґвендолін.

Нік і Кароліна Шеферд, молодші брат і сестра Ґвендолін.

Шарлотта Монтроз, сестра у перших Ґвендолін.

Ґленда Монтроз, мати Шарлотти, старша сестра Ґрейс.

Леді Аріста Монтроз, бабуся Ґвендолін і Шарлотти, мати Ґрейс і Ґленди.

Маделейн (Медді) Монтроз, двоюрідна бабуся Ґвендолін, сестра покійного лорда Монтроза.

Містер Бернард, слуга Монтрозів.

У середній школі Сент-Леннокса:

Леслі Гей, найкраща подруга Ґвендолін.

Джеймс Оґаст Переґрін Пімплботтом, шкільний привид.

Синтія Дейл, однокласниця.

Ґордон Ґельдерман, однокласник.

Містер Вітмен, учитель англійської мови та історії.

У штаб-квартирі Вартових у Темплі:

Ґідеон де Віллерз, уміє, як і Ґвендолін, переміщатися в часі.

Фальк де Віллерз, його двоюрідний дядько, Великий Магістр Ложі графа Сен-Жермена — так званих Вартових.

Томас Джордж, член Ложі, Внутрішнє Коло.

Доктор Джейк Вайт, лікар і член Ложі, Внутрішнє Коло.

Місіс Дженкінс, секретар Вартових.

Мадам Россіні, кравчиня Вартових.

У МИНУЛОМУ:

Граф Сен-Жермен, мандрівник у часі й засновник Ложі.

Міро Ракоці, його духовний брат і друг, знаний також як Чорний Леопард.

Лорд Бромптон, знайомий і меценат графа.

Марґрет Тілні, мандрівниця в часі, прапрабабуся Ґвендолін, бабуся леді Арісти.

Пол де Віллерз, мандрівник у часі, молодший брат Фалька де Віллерза.

Люсі Монтроз, мандрівниця в часі, небога Ґрейс, дочка Генрі, старшого брата Ґрейс і Ґленди.

Про видання

Художнє видання

Серія «Timeless»

Переклад з німецької Ігоря Андрущенка

Редактор Наталя Косенко

Видавничий дім «ШКОЛА»:

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 б

Примітки

1

Штучне озеро у Гайд-парку, створене 1730 року за наказом королеви Кароліни. (Тут і далі примітки перекладача.)

2

Вулиця, що відділяє Гайд-парк від Кенсинґтонських садів.

3

Ідеться про фільми «Єлизавета» (1998) і «Єлизавета: Золота доба» (2007), що розповідають про англійську королеву Єлизавету І.

4

Клайв Овен грав сера Волтера Рейлі.

5

Витесаний із каменя, скульптурно оздоблений водостік, що зазвичай виконувався у вигляді голови фантастичної тварини, чудовиська, простягнутої фігури людини тощо.

6

Від англ. pimple — прищ, bottom — сідниці.

7

Велика Лондонська пожежа почалася рано-вранці 2 вересня 1666 року, коли на Пуддинґ-Лейн спалахнув дім королівського пекаря Томаса Фаррінора, який забув на ніч загасити піч, і тривала чотири дні.

8

МІ-6 — англ. Military Intelligence — зовнішня розвідка Великої Британії.

9

Одна з найбільших мереж дорогих магазинів у Великій Британії, перший з яких було відкрито 1909 року. Назву утворено від імені засновника, британського підприємця Гаррі Ґордона Селфріджа (1858–1947).

10

Мається на увазі стрічка «Портрет леді» («The Portrait of a Lady», 1996) новозеландської режисерки Джейн Кемпіон.

11

Так звали одного з найвідоміших серійних убивць, який 1888 року завдавав жаху жителям лондонського району Вайтчепел.

12

Культова американська фантастична стрічка режисера Роберта Земекіса, яка започаткувала серію мультфільмів і коміксів.

13

Один із головних героїв роману Джейн Остін «Гордість і упередження» (1813).

14

Натяк на одну з рубрик американського щотижневика «People», перший номер якого побачив світ 4 березня 1974 р.

15

Одна з найстаріших лондонських лікарень, заснована ще 1123 р.

16

Повість (1949) славетного німецького письменника Еріха Кестнера (1899–1974). На основі сюжету в різних країнах знято кілька повнометражних фільмів, у тому числі кілька німецьких (1950, 1994), японський (1951), британський (1953), кілька американських (1961, 1995,1998), індійських (щонайменше п'ять — в 1965,1966,1967,1974 і 1976 роках, відповідно, тамільською мовою, телугу, хінді, малаялам каннада), а також аніме-серіал і анімаційний фільм (2007).

17

Мартін Генріх Клапрот (1743–1817) — німецький хімік, першовідкривач трьох хімічних елементів: цирконію, урану й титану.

18

Альфред фон Арнет (1819–1897) — австрійський політик та історик, автор низки праць з нумізматики.

19

Крістіан Фрідріх Самуель Ганеманн (1755–1843) — німецький лікар, засновник альтернативної форми лікування в медицині, названої гомеопатією.

20

Переклад Дмитра Паламарчука.

21

Гра слів: англ. white — білий, grey — сірий.

22

Чи не так? (фр.)

23

Роман англійської письменниці Джейн Остін, опублікований 1813 р., який дає картину життя дрібного англійського дворянства на початку XIX століття — і водночас вважається «прадідусем» усіх жіночих романів.

24

Заміж за дофіна, майбутнього короля Людовіка XVI, Марія-Антуанетта вийшла у віці 14 років. Стрічка, про яку йдеться, вийшла на екрани 2005 року.

25

26

Аґріппа Неттесгаймський (1486–1535) — німецький гуманіст, лікар, алхімік, натурфілософ, окультист, астролог і адвокат.

27

Джон Колет (1466–1519) — декан собору Святого Павла в Лондоні, капелан Генріха VIII.

28

Генрі Дрейпер (1837–1882) — американський астроном, лікар.

29

Саймон Форман (1552–1611) — відомий англійський астролог, травознавець та окультист, який працював у Лондоні за правління королеви Єлизавети І та короля Якова І.

30

Семюель Гартліб (бл. 1600–1662) — багатогранний учений німецько-британського походження. Цікавився наукою, медициною, сільським господарством, політикою та освітою. Його часто називали одним із великих інтелектуалів тодішньої Європи.

31

32

Джон Волліс (1616–1703) — англійський математик XVII ст. Між 1643 і 1689 рр. він служив головним криптографом у парламенті, а потім і при королівському дворі. Йому також приписують введення символу нескінченності ∞.

33

Розкішно! (фр.)

34

Моя люба! (фр.)

35

Само собою (фр.).

36

Американська стрічка 2001 р. з Гітом Леджером у головній ролі.

37

Ось тобі! (фр.)

38

Ви не знаєте години свого повернення (лат.).

39

Герой історичного роману американського письменника Льюїса Вол-леса «Бен-Гур: розповіді про Христа» (1880), один з епізодів якого зображає перегони на запрягах

40

Неофіційний англійський гімн.

41

Пошли їй переможне, щасливе й славне… (англ.)

42

…Зруйнуй їхні підлі хитрощі, на Тебе покладаємо нашу надію, Боже, бережи всіх нас… (англ.)

43

Не тільки на цій землі, але слався з ласки Божої… (англ.)

44

Від краю землі до краю! Боже, нехай усі народи зрозуміють… (англ.)

45

Давній веселий французький танець.

46

Учасники антигабсбурзьких повстань у Королівстві Угорщина в період з 1671 до 1711 року. Здебільшого куруцами були етнічні угорці, точніше мадяри і секеї, але суттєвий відсоток їх становили також словаки та русини.

47

Британська мережа закладів швидкого обслуговування, заснована Джеффрі Гайманом 1983 року.

48

Косметична фірма, заснована 1978 року.

49

Найбільший британський виробник одягу, заснований 1884 року єврейським емігрантом з Росії Майклом Марксом і англійським підприємцем Томасом Спенсером у Лідсі.

50

Американський серіал, прем'єра якого відбулася 27 березня 2005 року.

51

Персонаж, про якого йдеться і йшлося досі, існував насправді. Графом Сен-Жерменом звали відомого авантюриста доби Просвітництва, мандрівника, алхіміка й окультиста. Втім, походження графа Сен-Жермена (помер 1784), його справжнє ім'я і дата народження невідомі й досі. Характерно, що окультні таланти графа визнавав і його суперник — Казанова.

52

Англійський телевізійний серіал (1965–1967) компанії ABC про пару агентів, яким доводиться розплутувати складні й неймовірні злочини, часто стикаючись із суперлиходіями і фантастичними винаходами вчених, що чекають їх на кожному кроці в Лондоні. Емма Піль — одна з героїнь серіалу. Ума Турман грала Емму Піль у версії 1998 року.

53

Одна з найвідоміших марок револьверів, виготовлена вперше ще 1856 року.

Content

Керстін Ґір. Timeless: Рубінова Книга

Вступ

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п'ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев'ятий

Розділ десятий

Розділ одиннадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п'ятнадцятий

Епілог

Про видання

Примітки