Олександр Есаулов

Розділ 1

Миха ретельно перебирав зошити в себе на столі. Усі були на місці: і з мови, і з літератури, з біології, з англійської — тобто всі-всі, крім зошита з математики. Зошит у зеленій обкладинці, був, як годиться, підписаний, але тепер він безслідно зник. Миха міг головою ручитися, що вкупі з іншими зошитами та підручниками ще звечора поклав його до заплічника. Але коли на уроці математики вчителька Василина Степанівна на прізвисько Логарифма зажадала зібрати зошити на перевірку, його в заплічнику не виявилось. Логарифма була вчителькою вимогливою і дуже не любила нехлюїв, тому, щоб поліпшити Михову пам’ять, без зайвих балачок впаяла йому двійку.

— Мукоїде, це на тебе геть не схоже, — сказала вона. — І щоб ти більше не дозволяв собі подібних казусів, я ставлю тобі в журнал двійку. Надалі будь уважнішим. Колись ти мені за цю оцінку ще дякуватимеш.

Миха тільки знизав плечима. Він добре пам’ятав, що клав зошит у заплічник, і тепер, повернувшись зі школи додому, перебрав усе, що було в нього на столі, у висувних шухлядках, на антресолях, зазирнув на кухню (а раптом через неуважність забув його там?), навіть оглянув татів стіл, що стояв у спальні, затиснутий між стіною та одежною шафою… Зошит немов канув у підпростір, не залишивши по собі жодного сліду. Ні, не зовсім так, слід він таки залишив: у вигляді двійки в класному журналі.

— Гаразд, — зрештою махнув рукою Миха, — рано чи пізно все одно знайдеться.

Хоча через усю цю назагал незначущу історію було прикро. Якби ж він справді-таки дармував, а то чесно зробив домашнє завдання, розв’язав усі приклади — і ось тобі маєш! Така кричуща несправедливість! Він попереймався ще хвилин зо п’ятнадцять, тоді змусив себе забути всі ці прикрощі й заходився готуватися до завтрашньої контрольної. Отримає нормальну оцінку, тоді й ця пара перекриється: плюс на мінус дає нуль! Контрольна намічалася серйозна. Насувався кінець чверті, а з математики в табелі хотілося мати тільки найвищу оцінку. Бо Миха вже вибрав майбутню професію — буде програмістом. А хто ж не знає, програмування — справжня тобі математика! Тому з цього року Миха вчив математику набагато старанніше, ніж будь-який інший предмет. З математики він був на голову вищий від усіх однокласників. Тому та двійка була особливо прикрою.

Ближче до шостої подзвонив Льоха Ремесло й покликав на вулицю.

— Ти ще й досі над математикою киснеш? Не набридло? Біля школи хлопці вже годину круглого ганяють. Пофутболюємо? Гайда старі кістки розминати…

Старі кістки розминали аж до темряви й розійшлися по домівках, коли в густих прі смерках м’яча вже майже не було видно. Спітнілий і брудний, Миха ввалився до хати.

— О! — сказала мама. — Ти звідки такий чистий? Невже не можна бути охайнішим? — Вона оглянула сина ззаду. — Та тут жоден «Тайд» не допоможе! Михасю, ти мене геть не жалієш…

— Та годі вже, Валю, — заступився за сина тато, — нормальний вигляд у хлопця! В його віці я й не такий додому приходив!

— Ну що ж, потурай… Потурай його неохайності! — буркнула мама. — Хіба я забагато вимагаю? Щоб він був… трохи чистіший!

— Як це можна грати в футбол і залишатися чистим? — щиро здивувався Миха.

— Ніяк, — підтримав сина тато.

— Але ж інші залишаються! — впевнено, немов тільки-но бачила цих інших чистих, сказала мама.

— Однак інші не забивають за гру чотири голи! — гордовито відповів Миха.

— Втямила, матусю? Чотири голи! Мессі!

— Виграли? — запитала мама.

— Програли, — скрушно відповів Миха.

— От тобі й маєш! Ще й штани брудні… — мама махнула рукою. — Роздягайся, одяг — у кошик, сам — у душ!

— Добре, йду…

Після вечері Миха ще почитав підручник з математики, погрався на комп’ютері й нарешті вклався спати. Йому здалося, що він ще не встиг заплющити очі, як хтось уже штурхав його в плече:

— Вставай, сонько!.. До школи запізнишся!

Миха хвацько вистрибнув з ліжка, кілька разів махнув руками й ногами, вдаючи — виключно для власного сумління — ранкову зарядку, і поквапився до вбиральні. Всі ці процедури Миха робив щоранку. Кожен його рух був автоматичним, усе було як завжди, хіба що… Він навіть не відразу збагнув, що ж його бентежить. Учора сталося щось неприємне, щось таке, що змушує очікувати ще гіршого. Щось незрозуміле…

— А! — згадав він. — Зошит з математики…

Це неприємно. І справа навіть не в тому, що Логарифма втелющила йому двійку, а в тому, що зошит так і не знайшовся. Це було незрозуміло, а Миха незрозумілостей не любив.

* * *

Перший урок минув спокійно. Продзвенів дзвоник на перерву. Довкруж сусідньої парти скупчилися дівчата і щось роздивлялися. Хтось витріщався у вікно, дехто схилився над партами, готуючись до майбутньої контрольної роботи, а двоє навіть щось писали на дошці. Миха з Льохою вийшли до коридору, сходили в туалет і стали біля вікна, згадуючи вчорашню футбольну баталію. Але дзвінок загнав їх у клас.

На контрольну з математики Миха покладав великі надії. І ось зайшла Логарифма. Дозволивши всім сісти, обвела клас суворими, трохи бань

катими очима:

— Пишемо контрольну. Перший варіант, другий варіант… Перший варіант, другий варіант…

Вона швидко, не гаючи ні секунди, викликала двох учнів до дошки й тицьнула їм у руки по аркушу. За три хвилини на дошці було написано два варіанти контрольної.

— Починаємо, — сказала вчителька, аж тут двері відчинилися й до класу влетів охоронець.

— Усі надвір! Мерщій! Негайно!

— Що? Який двір? Яке мерщій?! — обурилась Логарифма. — У нас контрольна!

— Школу заміновано! Швидко всі надвір! — І зник.

У коридорі загупали його важкі чорні черевики з високим шнуруванням.

— Тю… — сказав Льоха, — оце прикол…

Математичка знизала плечима:

— Що за дурні жарти? Хто дозволив мінувати школу, коли в нас важлива контрольна? Я скаржитимуся директорові…

У коридорі почувся тупіт: це учні інших класів бігли на вулицю. Першими отямилися дівчата. Вони верескнули в один голос і кинулися до дверей.

— Бомба в школі! — посилюючи паніку, заволав хтось у коридорі. Відтак до дверей сипонули навіть хлопці. Лише Юрко Філімонов, знаний у школі бешкетник і пофігіст, сидів на своєму місці, з цікавістю спостерігаючи за подіями.

— Філімонов, — суворо запитала Логарифма, — а ти чого не евакуюєшся? Хіба не чув наказу?

— А мені начхати, Василино Степанівно.

— Що? — не зрозуміла математичка.

— Начхати. Тобто байдуже.

І без того спантеличена математичка розгубилася ще дужче.

— Що байдуже?

— Усе байдуже, тому й начхати… — вимовивши цю загадкову фразу, Філімонов нарешті підвівся з-за парти й неквапом рушив до виходу. Останньою (поважно й без поспіху, немов капітан тонучого корабля), з класним журналом і контрольними завданнями під пахвою, з класу вийшла Логарифма.

Коридор другого поверху вже спорожнів, тільки по сходах, немов стадо бізонів, змітаючи все на своєму шляху, сунула юрба старшокласників. Як не дивно, замість нажаханих криків, чулися регіт і жарти.

За лічені хвилини школа спорожніла. Класні керівники вже збирали своїх учнів і шукали тих, хто загубився. По черзі підходили до Владислава Васильовича, який на всі запитання тільки ошелешено знизував плечима:

— Та звідки я знаю, хто й де підклав бомбу? В міліцію подзвонили і сказали, що школу заміновано. Міліціонери наказали негайно евакуювати дітей, доки вони їдуть. Більше я нічого не знаю, і відчепіться від мене, заради Бога. Діти всі на місці?

На порозі школи з’явився Юрко Філімонов.

— Що?!! — заволав Владислав Васильович. — Знову Філімонов?! Філімонов, негайно йди до мене!

Юрко так само неквапом, усвідомлюючи, що опинився в центрі уваги всієї школи, голосно відповів:

— Слухаю та підкоряюся, Владиславе ібн Васильовичу!

— Ото блазень!

Старшокласники заґелґотали.

Миха з Льохою стояли серед своїх.

— Ти бодай щось розумієш? — запитав Льоха в Друга.

— Ні… З якої радості комусь знадобилося мінувати школу? Мабуть, хтось прикольнувся, — Миха почухав потилицю.

— Нічогенькі такі приколи, — пробурчав Льоха. — За таке по голові не погладять, а якщо й погладять, то чимось твердим.

Філімонов нарешті дочалапав до ВВ (так школярі скорочено називали Владислава Васильовича), і директор заходився втовкмачувати йому щось про дисципліну й відповідальність.

З-за будинків виринув бусик зі страхітливим написом «Вибухотехнічна лабораторія» на дверцятах.

— Сапери… Сапери приїхали… — промайнуло учнівським натовпом.

Тільки тепер, бачачи наочний доказ того, що школу й справді може бути заміновано, Миха усвідомив серйозність ситуації. А раптом десь у школі таки лежить бомба, і годинник спускового механізму вже відраховує останні секунди? А тоді як жахне! Полетять уламки скла, з вибитих шибок повалить чорний дим, заверещать дівчата… Хай йому всячина! Якщо це й жарти, то надто вже… Дізнатися б, хто це так безглуздо пожартував, і натовкти йому пику!

Тим часом з машини квапливо вискочило троє чоловіків й кокер-спаніель. У пса були сумні очі й довгі, мало не до землі, вуха.

На собаках Миха знався відтоді, як подружився з Яною. У Яни була собака породи бернський зененхунд. І колись у тієї Яниної зененхундиці Бечки вкрали цуценят, а вони з Льохою допомогли їх відшукати. Так вони й познайомились. А пізніше й сама Яна, і навіть її Бечка не раз допомагали друзям у розслідуваннях.

Тим часом сапери і їхня собака забігли до школи.

Розділ 2

Другу годину поспіль, поки сапери обстежували школу, учні та вчителі товклися на вулиці. І хай не було аж надто холодно, та все ж таки надворі жовтень, а жовтень — це вам не червень, і навіть не травень. У жовтні вже прохолодно, і вітерець часом так провіває — хай Бог милує, а вибігали ж на двір похапцем, про одяг ніхто навіть не подумав. Але всі терпляче чекали, розуміючи — кокер-спаніеля не поквапиш. Собака — не людина, вона свою справу виконує ретельно й сумлінно за будь-яких обставин. Нарешті, коли навіть директорові це вимушене неробство набридло, а учні промерзли до кісток, сапери вийшли зі школи. Старший, у спеціальному шоломі й грубезному цупкому костюмі, підійшов до міліцейської машини. З неї назустріч саперу виліз капітан міліції. Миха впізнав його відразу: це був Ігор Борисович Слісаренко. Миха стикався з ним не раз, у різних справах. Особливого захвату з того, що відбувається, на капітановому обличчі видно не було. Ще б пак! У відділку лежить ціла гора термінових і вкрай важливих справ, а він застряг тут більш як на дві години! Капітан був певен: дзвінок — це жарт якогось телепня-двієчника, що зателефонував до міліції, щоб зірвати урок. Це капітанові геть не подобалося, і він заприсягся собі показово покарати нахабного жартівника.

— Пане капітане, — сапер приставив долоню до скроні, — вибухових речовин не виявлено.

— Точно? Ти певен? Це школа, відповідальність усвідомлюєш?

— Усвідомлюю. Бося будь-яку вибухівку за кілометр чує.

— Бося — це воно? — Капітан кивнув у бік кокер-спаніеля.

— Бося — це спец, яких мало. Даремно ви про нього так зневажливо.

Бося жваво заметляв куцим хвостом.

— Так-так, — сказав Слісаренко, — дякую. Ви свою роботу зробили, а ми тепер візьмемося до своєї. Хтось добряче відповість за це все… Ти ба, який жартун!

Сапери, забравши кокера, сіли в свою жовту машину. Гаркнув стартер, кашлянув двигун — і лише хмаринка сизого диму залишилась на шкільному подвір’ї, за мить розвіявшись. Капітан, заклавши руки за спину, пройшов сюди-туди перед школярами, не відриваючи від землі замисленого погляду. Директор запитально дивився на нього.

— Пане капітане, можна заводити дітей у класи?

— Га? — отямився Слісаренко. — Так, заводьте..

Директор заплескав у долоні, привертаючи загальну увагу:

— Прошу всіх повернутися до класів! Продовжуємо заняття!

Шоу закінчилося, доводилося повертатися в класи — й особливого ентузіазму в учнів це не викликало, хоча всі добряче задубли. Все ж таки, кепський відпочинок кращий за найпрекрасніше навчання. Але що вдієш? Учні поволі розходилися по своїх класах. — Я таких приколів ще не бачив, — говорив ідучи Миха.

— Аналогічно. Це ж треба! Зірвати заняття всій школі! Повний капець… Ох, і влетить комусь від ВВ!

— Якщо знайдуть… — з сумнівом похитав головою Миха. — Звичайно в таких випадках телефонують з таксофону. Спробуй злови вітра в полі!

До класу зайшла історичка Оксана Петрівна. Вся школа позаочі називала її Конячиною. Вона була висока, огрядна, ходила — немов цвяхи туфлями забивала. Коли Конячина крокувала другим поверхом, то на першому, на столах в учительській, підстрибували кухлики з кавою. Свій предмет вона знала досконало, до найменших подробиць, і того ж вимагала від школярів. Дисципліна на її уроках була зразкова, і навіть Філімон не ризикував заявляти їй, що він пофігіст: Конячина могла й стусана дати. Начебто жартома-доброзичливо, але вельми дошкульно.

— Отже, — сказала Конячина, промарширувавши від дверей до столу, — наблазнювалися? Дізнаюся, хто це зробив, — вона здійняла вгору товстий, як сосиска, вказівний палець, — змушу жартівника всі дати з підручника вивчити. Напам’ять.

Усі з полегшенням зітхнули: це ще не так страшно, могло бути й набагато гірше.

А Конячина вела далі:

— І скласти залік за цією книжкою! — Вчителька гепнула об стіл товстелезним фоліантом.

Всі злякано принишкли — знали, що скласти залік з «Історії України» Конячині вартує вступного іспиту до університету імені Шевченка. Такі покарання в історії школи вже були, і ті, хто їх зазнавав, тремтіли при самій лише згадці про них. У книжці було безліч дат, імен, по батькові та прізвищ, які Конячина пам’ятала назубок.

— А тепер — до справи! До дошки піде… — не встигла вона закінчити фразу, як у Михи в портфелі задзвонив телефон.

— Хто не вимкнув торохкотілку? — Конячина зсунула брови до перенісся, — хто в нас найрозумніший?

— Не розумію, — розгублено промимрив Миха, — вимикав я, Оксано Петрівно, чесне слово, вимикав…

Він витяг із заплічника свою мобілку й подивився на дисплей: там висвітився геть незнайомий номер. Миха стенув плечима:

— Нічого не розумію… Що за маячня?..

— Так, Мукоїде, — зловісно проказала Конячина, — до дошки!

Добре, хоч учора Миха двічі прочитав параграф у підручнику й пречудово запам’ятав усе, що там було написано. Він достеменно згадав усі дати, назвав імена всіх князів і навіть доречно прочитав напам’ять уривок зі «Слова о полку Ігоревім», чим утішив Конячину й отримав свою законну десятку. Клас із полегшенням зітхнув: вмить опанована гарним настроєм, Конячина припинила питати домашнє завдання й заходилася розповідати нову тему.

— Ото ти красунчик, Михо, — шепнув Льоха другові, — я вже думав, що тобі глина…

Конячина суворо зиркнула на Льоху, і той миттю замовк. Допіру продзвенів дзвоник, сповіщаючи про кінець уроку, як Миха дістав з заплічника телефон і ввімкнув його: раптом знову подзвонять. Цікаво, хто ж це був? Нарешті телефон таки задзвонив. Миха приклав до вуха слухавку:

— Алло.

— Хто це? — почув він чийсь голос.

— Михайло Мукоїд.

— Мукоїд? Ти в другій школі вчишся?

— Так, — здивовано відповів Миха.

— Добре. — Михові здалося, що голос відповів якось погрозливо.

— Що добре? — не втримався він від питання.

— Усе добре! — уїдливо відповів голос і відімкнувся. На дисплеї висвітився той самий незнайомий номер. Миха спантеличено хмикнув.

На передостанній перерві в двері класу зазирнув однокласник:

— Михо! Тебе ВВ викликає!

— Мене? — здивувався Миха. — Навіщо? Ні, щось тут не те…

— Чого це ти завібрував? — й собі здивувався Льоха. — Може, він хоче дізнатися твою думку щодо бомби? Хто в школі найкращий детектив? Ти! То що ж тут дивного?

Миха з сумнівом похитав головою:

— Ну так, авжеж! Тільки мене їм не вистачало! Тут зараз уся міліція копати буде! А може, навіть і СБУ! Це ж тероризм! Хоч і телефонний…

У кабінеті був ВВ і той самий капітан Слісаренко.

— Добрий день, — привітався Миха.

— Так-так… — тоном, що не віщував нічого доброго, промовив капітан, — я думав, що ти нормальний хлопець, Михайле Мукоїд, а ти, виявляється, терорюга?

В Михи відвисла щелепа:

— Хто? Я?!!..

— Михасю, це ти дзвонив у міліцію про мінування школи? — раптом запитав ВВ.

— Я дзвонив?!!

— Михайле, я був про тебе дуже гарної думки, — сказав капітан. — Кажи, це твій номер?

Капітан ляснув долонею по клаптику паперу, на якому був написаний номер мобільного телефону. Миха з жахом упізнав свій номер.

— М-м-мій…

— Його зафіксували в черговій частині. Саме з цього номера дзвонив жартівник-терорист.

— Здуріти можна… Та не дзвонив я нікуди!

— Де твій телефон? — дивлячись Михові просто в очі, суворо запитав капітан.

— У заплічнику, в класі… Я піду принесу.

Миха розвернувся й хотів було збігати в клас, але капітан зупинив його:

— Куди? Стояти! Владиславе Васильовичу, попросіть когось принести Мукоїдів заплічник.

За п’ять хвилин Михів телефон лежав на директорському столі, а ще за хвилину на дисплеї висвітився номер чергового по відділку із зазначенням часу дзвінка.

— Ось бачиш? — показуючи Михові телефон, запитав капітан. — І час зазначено: двадцять хвилин по дев’ятій. Телефон твій?

— Мій, — Миха ствердно кивнув.

— Ти його нікому не давав? — продовжував допит капітан.

— Нікому… — розгублено відповів Миха.

— Отже, так, — повів далі капітан, діставши з портфеля тоненьку теку, а з неї — аркуш, — телефон я вилучаю як речовий доказ.

— Е-е… — розгубився Миха, — а що я батькам скажу?

— Батькам, очевидно, говорити буду я, — капітан зашкрябав ручкою по бланку, — на них ще чекають неприємні сюрпризи. Чи ти вважаєш, що можна отак безкарно жартувати? їм доведеться заплатити за виїзд саперів, а ще заплатять штраф за те, що виховали такого синочка… Матимуть неприємності… Тут усе ясно, як божий день… Як вас звати? — несподівано запитав він директора.

— Мене? Навіщо?

— Я вас записую до протоколу, як понятого… І ще покличте когось із приймальні. Мені потрібні двоє понятих.

Поки директор шукав другого понятого, капітан знову втупився в Миху суворим поглядом.

— Двадцять по дев’ятій — це ж перед початком другого уроку?

Миха мовчки кивнув.

— А який у тебе був другий урок?

— Математика.

— Ага, он воно що… — глибокодумно зауважив капітан, — і як у тебе справи на цьому фронті?

— Нормально, — сказав Миха, — я ж програмістом збираюся стати.

— Добре, зараз перевіримо, — й звернувся до ВВ, який саме зайшов до кабінету. — Попросіть, будь ласка, принести класний журнал.

Директор знову вийшов, щоб розпорядитися. В кабінеті залишилися другий понятий і прибиральниця тітка Тетяна. Капітан вніс до протоколу її дані, показав телефон і номер на дисплеї.

— Та не розумію я в цьому нічого, — відмахнулася тітка Тетяна. — Де розписуватися треба?

Тим часом до кабінету повернувся директор, приніс класний журнал. Капітан зашурхотів сторінками.

— Так… Математика… та-а-а-ак… Ой, як цікаво!

Миха закляк. Він згадав про вчорашню двійку. Як же воно все підозріло ліпиться одне до одного!

— Ось ти казав, що в тебе з математикою все добре, а сам учора лебедя піймав! Га, Михо? Піймав? — глузливо запитав капітан.

— Та розумієте, Ігоре Борисовичу… — і Миха раптом збагнув: якщо він зараз почне пояснювати, що в нього загубився зошит з математики, а потім сам собою ввімкнувся телефон, то все це виглядатиме смішно й непереконливо.

«Ото вже мерзотник якийсь підстроїв! Ну, я не я буду, якщо його не виведу на чисту воду…» — промайнуло у нього в голові.

Капітан підвівся з-за столу і пройшовся кабінетом. ВВ мовчав. Він був такий приголомшений усім, що відбувається, що й досі не міг оговтатися.

А капітан повів далі:

— Отже, так. Завтра я відправлю тобі й твоїм батькам повістку. Прийдеш до міліції й даси офіційні свідчення. Ретельно продумай, що ти будеш говорити. Те, що сьогодні відбулося в школі, тягне на статтю карного кодексу. Я тебе знаю, тому даю тобі маленьке відтермінування: поки повістку відправимо, потім поки її пошта доставить — це днів зо два, може, навіть три. Скористайся цим часом, якщо ти й справді не винен. Але телефон я забираю — це речовий доказ.

— Михасю, невже це ти? — нарешті схаменувся ВВ. — Але навіщо?

— До побачення, — і капітан, запхавши до портфеля телефон і підписаний Михою, понятими та ним самим акт, пішов.

— Михасю, навіщо ти це зробив? Вже від кого, від кого, але від тебе я такого не очікував… — ВВ здивовано й сумно похитав головою.

Розділ 3

Миха повертався додому мов у воду опущений. Поруч ішов Льоха:

— Ти це… не… Та не парся ти так, чуєш? Тільки повному йолопу не зрозуміло, що ти тут ні до чого!

— Льохо, є мій телефон, і в ньому номер міліції. Це речовий доказ, розумієш? Що я батькам скажу?

— Речдок… Речдок… Теж мені! Ясно, що це якийсь щуряка підстроїв! Наше завдання — знайти це падло і надавати йому по вухах за такий підступ!

— Михо! Льохо! — Ззаду хлопчаків наздоганяли Настя і Яна.

— Михо, ми все знаємо, — сказала Яна. — Але ж це якась нісенітниця!

— Це навіть не якась, це повна нісенітниця! — впевнено заявила Бонасьє, — тебе хтось підставив.

— Його треба знайти. Знайти і…

— Викликати на дуель! — закінчила Бонасьє.

— На тапочках… — похмуро додав Миха, — хто в кого влучить з двадцяти метрів…

— Так, досить криком кричати! — рішуче промовив Льоха. — Чого рознюнився? Шукати цього щура треба, а не шмарклі по обличчю розтирати!

— Вперед, Михо! Ти ж найкращий детектив! Умикай кумекалку! — Бонасьє навіть ногою притупнула.

— Михасю, ти ж можеш… — м’яко попросила Яна.

Миха струснув головою, наче проганяючи невидиму ману: а й справді, тут не рюмси розпускати треба, а думати! Ворушити мозковими звивинами!

— Добре! Міркуймо! — Вони якраз увійшли в Льохів двір, де стояв козлячий столик — улюблене їхнє місце.

Першим заговорив Миха. Він заплющив очі й почухав потилицю, збираючи думки докупи:

— Що ми знаємо? Спочатку в мене поцупили зошит з математики.

— Це коли Логарифма тобі двійку вліпила?

— Еге ж. Я вдома все перерив, але зошит так і не знайшовся. Тепер я впевнений: його поцупив той самий щуряка. Кому потрібен зошит? Ясно, що його вкрали, щоб Логарифма вгилила мені двійку. А далі… Далі хтось подзвонив з мого телефону в міліцію й повідомив, що школу заміновано. Відомий точний час дзвінка: двадцять по дев’ятій, тобто під час перерви між першим і другим уроком. Перед контрольною з математики. Капітан перевірив класний журнал — а в мене там двійка. Кумекаєте? Хтось усе точно розрахував. Телефон лежав у мене в заплічнику. Щоб подзвонити, треба було його витягти звідти, увімкнути…

— А код? Адже треба знати PIN-код? — тут-таки запитала Яна.

— Він у мене не закодований.

— Ясно… А даремно…

— Сам знаю, що даремно. Не перебивай, добре? — Мовчу, мовчу…

— Взяти його можна було тільки на перерві, коли ми з Льохою вийшли в коридор. Льох, пам’ятаєш?

— Ага, ми біля вікна стояли… У туалеті ще були… Слухай, та ж перед контрольною половина народу в класі залишилася, сиділи, зубрили математику… Невже ніхто не бачив?

— Так… Чоловік із п’ятнадцять у класі точно було. Давай по-іншому. Нашкодили мені особисто, так? А навіщо? Може, хтось хотів помститися? Хто міг мені помститися з тих, що лишалися в класі? З Артемоном минулого тижня посварився… Пам’ятаєш, він на мене наїхав за те, що я йому контрольну з англійської не дав списати? Він тоді нахвалявся друзяк покликати й пику мені натовкти. Міг він мені таку свиню підкласти? Мабуть… Та ще й та справа зі шкільним музеєм… Йому тоді добряче перепало, мало за ґрати не загримів..

— А Рудик? — посміхаючись, запитав Льоха.

— А що Рудик?

— Не прикидайся шлангом! Наче не знаєш! Яно, залицяється до тебе Рудик?

— Треба він мені! — фиркнула Яна. — Мені руді не подобаються…

— Зате ти їм подобаєшся! — зареготав Льоха.

— Відчепися… — Янка закопилила губу.

Бонасьє задивилася в небо:

— А що? Заради справжнього палкого кохання, — вона скоса глянула на подругу, — чоловіки здатні на все… Льохо, ти правий, Рудика виключати з числа підозрюваних не можна.

— Дурні ви всі, — стиха промовила Яна.

— Не забивай нам баки, — спалахнув Льоха. — Тут Миху рятувати треба, а ти викаблучуєшся. Залицяється до тебе Рудик? Залицяється! Ти на нього уваги не звертаєш? Не звертаєш. Хто заважає? Хто затуляє перед тобою світлий Рудиків образ? Миха! Отже, його треба усунути! Логічно?

— Ще й як! — підтримала брата Бонасьє.

— Рудик залишався тоді в класі, я це точно пам’ятаю! — замислено проказав Миха й почухав потилицю. — А знаєте, я з Миколкою Гасисвітлом нещодавно побився.

— З Миколкою? — здивовано здійняла брови Бонасьє.

Минулого тижня Миколка гупнув Бонасьє по спині важкої хрестоматією, Бонасьє лише здригнулась, але нічим не відповіла. Ну, Миха й заступився за сестру свого найкращого друга. Дочекавшись, поки Бонасьє зникне за рогом школи, він взяв Миколку за плече:

— Ти чого це Бонасьє зачіпаєш? Хіба не знаєш, що вона Льохова сестра?

— О, захисничок намалювався! Тебе не спитав! Гаси світло! Хочу зачіпати — і буду. А пхатимеш носа, то й тебе зачеплю!

Тут Миха йому й заїхав.

— Гаси світло… — сказав Миколка, вражений Миховою рішучістю, і відповів тим самим.

Миха бійок не любив, але тут образили другову сестру! Крім того, він дружив з Яною, кращою Настиною подругою.

Зав’язалась бійка, в результаті якої обидва отримали по кілька синців. До того ж у Миколки Гасисвітла під правим оком темнів жирний басаман.

— Міг Миколка зачаїти образу за орден під оком? — розмірковував Миха. — Звичайно, міг. Мітка вийшла знатна, що й казати…

— То це ти Гасисвітлу ту шмуглю поставив? — здивувалася Бонасьє. — За мене?

— Молодець! — похвалила друга Яна. — Знатиме, як дівчат ображати! Піжон…

— Дурень! — кинула Бонасьє. — Може, я нітрохи на нього не злостилася, може, навіть зовсім навпаки!

— Ти про що? — здивовано запитав Миха. — Як це зовсім навпаки? Ти маєш на увазі, що мріяла отримати від Гасисвітла по хребту хрестоматією?

— Які ви всі, чоловіки, дурні! Ян, скажи йому!

Яна багатозначно зітхнула: вона була явно на боці Бонасьє, тільки не хотіла цього показувати.

— Здуріти можна… Спробуй вас зрозумій! їх луплять, а їм це ще й подобається… — пробурмотів Миха. — Добре, не про це зараз, — він почухав за вухом. — Більше ні з ким у мене непорозумінь не було. Начебто…

Отже, було троє підозрюваних. Трохи подумавши, Льоха сказав:

— Чуєш, Михо, а що ти скажеш про Філімона?

Миха знизав плечима:

— У мене з ним жодного зачіпок не було. Ні, що йому до мене?

— Ну, не кажи, не кажи… Філімон — ще той жук. Він міг цю кашу заварити просто так, для приколу… Ти пригадай, як він зі школи виходив: спокійно так, наче на параді. Немовби знав, що там нічого не вибухне. Ні, Філімона я б тримав під прицілом. Хто знає, що в його квадратному казанку вариться.

— Згода, — кивнув Миха, — може, ти й правий. Разом четверо: Артемон, Рудик, Гасисвітло і Філімон. Почнемо з Артемона. За півгодини збираємося біля козлячого столика. Артемону я подзвоню.

Всі розійшлися по домівках.

* * *

— Михалику, — озвалася мама з кухні, почувши, як грюкнули двері, — Будь ласка, винеси сміття.

— Зараз, мамо, — Миха для себе вже вирішив: про те, що трапилося, батькам поки що ні слова. З кепськими новинами поспішати нема сенсу, завжди встигнеш. Він узяв відро зі сміттям, порожню дволітрову пластикову пляшку, що стояла поруч, і виніс на смітник. Потім подзвонив Артемону й покликав на розмову. Мама вже зачекалася сина: на столі холонув борщ.

— Мий руки й гайда обідати.

— Зараз, мамо.

— Ти чого такий? Щось трапилось?

— Який такий? Нічого не трапилось…

— Справді? — мама недовірливо поглянула на сина. — Ну, дивись…

Миха сів за стіл і присунув до себе тарілку з борщем. Він видався смачним, як ніколи.

«Ось запроторять до в’язниці, — подумав він раптом, — там такого борщу не буде! Там баландою годують, — згадав він якусь книжку. — А цікаво, з чого варять баланду?»

— Мамо, — несподівано запитав Миха, — а з чого варять баланду?

Мама мало не вдавилася шматком хліба:

— Яку баланду?

Миха вже пошкодував, що спитав, але що вже було робити?

— Ну… Ту, що у в’язниці дають. Я в книжці читав: годували баландою, а що це — не знаю.

— А… — відразу заспокоїлася мама, — це суп такий… Де крупинка з крупинкою перегукуються! — І посміхнулася.

— Ясно…

Наївшись борщу, Миха поквапився надвір. За козлячим столиком на нього вже чекали друзі. Всі були тут, крім Артемона.

— Ну, де ж він? — нетерпляче спитала Бонасьє. — Що за звичка — спізнюватися, коли на тебе чекає стільки людей?

Нарешті з під’їзду вийшов Артемон. Сторожко поглядаючи на бузковий кущ, в якому ховався козлячий столик, він рушив до товариства.

— Костю, сідай, — запросив його Миха. Почувши своє ім’я, Артемон здригнувся. Його давно вже так ніхто не називав. — Є розмова.

На Артемонову думку, подібний вступ не провіщав нічого приємного, тож хлопець зіщулився. Миха вже продумав перше запитання, розраховуючи загнати Артемона в кут, як хороший шахіст заганяє в безвихідь ворожого короля, але Бонасьє несподівано для всіх бухнула:

— Це ти Михові так напаскудив?

— Що? — здивувався Артемон. — Де напаскудив?

— Стривай, Бонасьє. Ти, Артемоне, ось що: гарненько зараз подумай і згадай, що робив на перерві після географії. Згадуй гарненько, ми все перевіримо, — Льоха цикнув язиком і діловито чвиркнув на землю.

— А з якої це радості я мушу згадувати? Ви хто такі? Теж мені…

— Згадуй, Артемончику, згадуй, а то ми можемо подумати, що це ти в міліцію дзвонив.

— Чого б це я дзвонив? — все ще не розумів або вдавав, що не розуміє, Артемон.

— Щоб повідомити про мінування школи, — уточнила Яна. — І затям, один раз ти вже мав неприємності.

Миха з подивом глянув на Яну. Він ще ніколи не чув, щоб вона розмовляла аж так гостро.

— А хіба це не ти дзвонив? — запитав Артемон у Михи.

Той заперечливо похитав головою:

— Дзвонили з мого телефону, це правда, але дзвонив не я. Згадуй, ми слухаємо.

— Після першого уроку… Після першого уроку… — промурмотів Артемон. — Що ж було після першого уроку?.. А-а! На спортмайданчику хлопці з «Г» класу в баскетбол ганяли. Ото я цілісіньку перерву у вікно спостерігав.

Миха й Льоха перезирнулися: це можна було перевірити. Про всяк випадок Миха запитав:

— Ну, і хто виграв?

— Та хто його знає. Коли Логарифма зайшла до класу, вони ще грали. В них, напевно, два уроки фізкультури поспіль було.

— Дивись, Артемоне, ми все перевіримо! — попередив Льоха.

— Та хоч сто разів! Я біля того падлюцтва і близько не стояв… Хоча, чесно кажучи, вжучили тебе, Михо, конкретно! Прямо скажемо, віртуозно вжучили…

Розділ 4

Наступного дня Миха вийшов з дому на півгодини раніше. Звісно, Льоха був поруч. Вони хотіли переговорити з усім класом, чи хоча б із тими, хто на тій злощасній перерві не виходив у коридор. Напередодні ввечері Миха по пам’яті склав список. У ньому було п’ятнадцять чоловік:

Кость — Артемон.

Рудик.

Миколка Гасисвітло.

Пофігіст Філімон.

Валько Коваль, він же Валет.

Сергій Грошев, він же Грошик.

Сергій Юрський, він же Динозавр.

Свєтка Пономаренко.

Свєтка Юшко.

Ольга Молибога.

Оксана Квятко.

Олеся Варивода.

Надійка Кирилова.

Наталка Шматко.

Ната Чука.

З кожним із них Миха з Льохою хотіли поговорити: може, хто що чув чи бачив. З Артемоном розмова вже відбулася, але сказане ним треба було перевірити. Біля самої школи детективи наздогнали Миколку Гасисвітла.

— Привіт, Гасисвітло!

— Привіт, терорюги!

— Ти пригальмуй трохи. Серйозна розмова до тебе.

— Про що? — поцікавився Миколка.

— Та все про вчора, — сказав Льоха.

— А… — протягнув Миколка, — мовляв, про що говорити: тут і так усе ясно…

— Нічого не ясно, — сказав Льоха, — Миху підставили.

Миха кивнув:

— Якийсь щур. Поки ми з Льохою в коридорі тусувалися, хтось із моєї мобілки зателефонував до міліції.

— Ого… Некепсько… Спритно хтось провернув… чого дивитесь? Я з місця не вставав, над підручником сидів. Ти ж знаєш, у мене з Логарифмом проблеми, мені не до приколів було. А чого це ти на мене подумав? Через той випадок? Через те, що побилися? Ні, Михо, через це я б тебе так круто підставляти не став, тим більше, що ми з Бонасьє помирилися. Ні, я тобі кажу, на мене можеш не думати.

Вони зайшли до школи й простували похмурим порожнім коридором першого поверху. На долівці Миха помітив якісь дрібні блискучі кульки. Вони обсипали темну дерев’яну підлогу срібним ластовинням.

— А це що таке? — Миха нахилився нижче й уважно розглянув знахідку.

До підлоги нахилилися й Льоха з Гасисвітлом.

— Капець! — скрикнув Миха. — Хлопці, це ж ртуть! Ушиваймося звідси! Ртутні випари отруйні!

Вони вискочили на шкільний ґанок.

— Миколко й ти, Льохо, нікого до школи не пускайте. Я піду подивлюся, де тітка Тетяна, може, їй уже зле.

Тітка Тетяна чаювала в своїй комірчині.

— А, Михась… Що ж це ти вчора? Не годиться так жартувати! Зараз батьків змусять штраф…

Миха не дав їй договорити:

— Тітонько Тетяно, зі школи негайно треба йти. На першому поверсі розлили ртуть.

Тітка Тетяна знизала плечима:

— Ну то й що? Прибиральниці витруть…

— Ртуть прибиральниці не витруть. Вона отруйна. Її в банку з водою треба збирати, а потім підлогу марганцівкою мити, а то й зовсім міняти. Ходімо на вулицю.

— Та що ж це за лихо таке школу спіткало? Як пошесть — то бомба, то ще ртуть якась…

Чергова замкнула комірчину і квапливо задріботіла на свіже повітря. Перед школою вже зібрався чималенький натовп. Нарешті прийшов директор.

— У чому річ? Чому школа зачинена? — ще здалеку закричав директор, позираючи на годинник. — За п’ять хвилин урок починається! Що за самоправство?

— Владиславе Васильовичу, на першому поверсі хтось розлив ртуть.

— Що розлив? — директор вирішив, що недочув.

— Ртуть, — повторив Миха.

— А ти звідки знаєш?

— Сам бачив. Ми з Льохою прийшли хвилин двадцять тому. Коли бачимо — на підлозі щось блищить.

— Та що ж це таке?! — директор піднявся на ґанок. — Хвилинку уваги! Ніхто нікуди не йде, я зараз розберуся.

ВВ разом з Михою і Льохою зайшов у школу. Миха підвів його до того місця, де на темній підлозі живим сріблом мерехтіли ртутні кульки.

— Господи, — зітхнув директор, — цього тільки не вистачало! Ходімо звідси.

Він зайшов до свого кабінету, широко розчинив вікно й узяв телефонну слухавку:

— Алло, міліція? Це директор другої школи… Ні, не заміновано. Цього разу ще гірше: ртуть розлили… Знав би я, то вже ваші послуги б не знадобилися! Як чиї? Похоронного бюро, бо я цього мерзотника прибив би! Знаю, що непедагогічно… Та мені начхати!

Голос вкрай розлюченого директора відлунював у порожніх коридорах.

У цей час Миха вийшов на ґанок, побачив у натовпі учнів Юрка Філімонова й штовхнув Льоху в бік:

— Диви, Філімон припхався. Ходімо.

Юрко, як завжди, тримався незалежно й осібно.

— Що таке? — запитав він, коли друзі наблизилися.

Розмову почав Миха.

— Слухай, Філімоне, що ти робив учора на перерві перед математикою?

— А твоє яке діло?

— Розумієш, хтось подзвонив з мого телефону в міліцію, а телефон лежав у заплічнику. Отже, хтось його брав на цій перерві. Може, ти?

— Ти що, клею нанюхався? По-перше, не бачу резонів відповідати на твої запитання. Ти що, слідчий? Тоді вийшли мені офіційну повістку, а я розгляну на власному зібранні і підкорюся рішенню більшості. До речі, більшість може вирішити, що твоя повістка їй абсолютно по цимбалах. А по-друге, нічим я не займався. Мріяв про державу великого пофігізму, ясно? Щоб усім все було по цимбалах і ніхто нікого не чіпав. Ото класне життя було б… — Філімон мрійливо закотив очі, — а тепер шуруй звідси, в мене дебати починаються…

— Михо, ходімо, що з цього телепня візьмеш! У нього в голові, крім ідеї всесвітнього пофігізму, нічого немає. Йому на такий підступ просто клепки не вистачило б! — розлючено промовив Льоха.

Миха знизав плечима:

— З того, що він сказав, нічого перевірити не можна. Ну, сидів, ну, мріяв… Непереконливо… надалі варто обережніше розпитувати, аби марно не ображати людей… Питатися ліпше не прямо, а манівцями — чи, мовляв, не бачили чогось…

Його перервав гучний голос ВВ. Директор вийшов на шкільний ґанок і, привертаючи увагу, кілька разів плеснув у долоні.

— Всі слухайте мене. Сьогодні занять не буде. Якийсь негідник розлив у коридорі ртуть, тому школа закривається на демеркуризацію. Завтра заняття будуть як звичайно. Вчителів прошу залишитися, всі учні розходяться по домівках.

У натовпі зчинився галас. Всіх, звісно ж, цікавило, як буде проводитися таємнича демеркуризація, й узагалі, хто ж зробив чергову диверсію в багатостраждальній школі? ВВ так скривився, немов у нього раптово заболів зуб:

— Чого галасуєте? — закричав він страдницьким голосом. — Якщо за три хвилини тут ще бодай хтось залишиться, будемо проводити уроки просто неба!

Погроза подіяла, й учні почали розходитися.

— Надійко! Кирилова! — гукнув Миха однокласницю. Надійка була в його списку, і її треба було попитати.

— А… Михо, привіт!

— Слухай, Надю, пригадай, будь ласка, гарненько, чим ти займалася вчора перед математикою? Може, бачила, хто підходив до моєї парти?

— А що? — відповіла Кирилова запитанням на запитання.

— Довго пояснювати. На мене міліція наїхала, ніби про бомбу в школі подзвонив я. А я взагалі ні до чого. Але дзвінок справді був із мого телефону, ось у чому проблема. Якийсь гад на перерві взяв мій телефон. Ось я й намагаюся його вичислити.

— А… Я ж казала дівчатам, що такого не може бути! Це ж якийсь пришелепок зробив. А в тебе ж із головою все гаразд… Так, учора… — Надійка заплющилася, згадуючи, що ж вона робила на першій перерві. — А! Ми з дівчатами модний журнал розглядали! Точно!

— А хто ще з тобою був?

— Новий журнал… Там одна така сукня цікава, тут волани…

— Надю, до чого тут волани? Хто ще з тобою журнал дивився?

— А… Кілька дівчат. Зараз… Обидві Свєтки були, Пономаренко та Юшко, і ще Наталка Шматко. А сукня…

— І що, нічого не бачили?

— Я ж тобі кажу, там така бомбезна сукня — з воланами на спідниці…

— Дякую, Надю, волани мені не допоможуть…

— А. Шкода.

Відійшовши вбік, Миха вийняв складений увечері список і викреслив з нього чотирьох дівчаток: коли дівчатка дивляться свіжий журнал мод, в якому бомбезна сукня з воланами, то свідки з них ніякі.

У цей час до шкільного двору, вдруге за дві доби, в’їхала міліцейська машина. З неї виліз роздратований капітан Слісаренко:

— Мені що, більше нема чого робити, як цілісінькі дні стирчати тут, у вашій школі? — здалеку закричав він директору. — Чортзна-що… Якесь кубло терористів, а не школа!

Потім приїхала ще одна машина, з червоним хрестом на дверцятах і написом «Оперативно-рятувальна служба». З неї вийшли троє в білих халатах і величезних гумових чоботях. Вони вдягали респіратори ідучи до школи. Всі завмерли в очікуванні вироку фахівців. Нарешті вони вийшли на ґанок і про щось заговорили з директором.

— Як три дні?! — закричав ВВ. — Ви з глузду з’їхали? Ой, вибачте… Але ж у нас купа роботи… А навчальний план? А кінець чверті? Святий Боже! — Директор схопився за голову. — Уб’ю паразита! Проковтну живцем!

Після кількох хвилин голосіння ВВ знову заговорив спокійно. Він зібрав коло себе вчителів. Обговоривши ситуацію, прийняли єдине можливе рішення: оголосити триденні канікули, а справжні канікули на ці самі три дні скоротити. Тут- таки про це було оголошено тим школярам, які ще залишалися на шкільному подвір’ї. Звичайно, таке рішення не надто втішило учнів. На адресу невідомого терориста посипалися погрози. Хтось вихвалявся відірвати йому голову, а хтось — натовкти пику. Очі ВВ люто виблискували, і можна було тільки уявити, що він ладен зробити з доморощеним терористом.

Капітан Слісаренко теж натягнув респіратор і зайшов у школу. Його не було хвилин двадцять, а коли вийшов, то в руках обережно тримав пластикову пляшку.

— Ось, — сказав він директорові, — речовий доказ. Підозрюю, що саме в ній ртуть принесли до школи. Бачите, кілька крапельок на денці? Здамо до лабораторії, нехай подивляться. Може, й пальчики чиїсь знайдуться.

— А якщо знайдуться, то що?

— А якщо знайдуться, то візьмемо відбитки у ваших учнів і матимемо злочинця.

— А це законно?

— А ви не хочете знайти негідника?

— Просто мрію. Я не знаю, що я з ним зроблю!

— А я знаю, — сказав капітан, — притягну до кримінальної відповідальності.

— А маєте право?

— Повне! Що присудить суд — це інше питання, але по факту зараження школи ртуттю я порушу кримінальну справу. Якщо псевдомінування тягне на злісне хуліганство, то тут справжнісінький кримінал! Отак-от, шановний пане директоре!

Капітан обережно поклав пляшку в пластиковий пакет і сів у машину.

Розділ 5

Разом з Михою додому повертався й Льоха. Те, що заняття в школі перервалися на три дні, ускладнювало розслідування. Тепер треба було телефонувати або йти по домівках до тих однокласників, які були в списку. Набагато простіше було б усіх опитати в класі, але що поробиш…

— Ти знаєш, — торохтів Льоха, — це хтось страшенно хитрий і підступний, я навіть не знаю, хто з нашого класу на таке здатний! Той ще щуряка! Просто Монте Крісто навпаки, чесне слово.

— Як це? — не зрозумів Миха.

— Ну… Той мстився по-чесному, а цей підступно… О, дивись, Валет іде! Він же є в тебе в списку? Валете, стривай, побалакати треба!

Валько Коваль, по-вуличному Валет, невдоволено зупинився.

— Що таке?

— Слухай, Валете, напруж пам’ять і пригадай, що ти вчора на перерві після першого уроку робив? — запитав Льоха.

— А навіщо тобі? — поцікавився Валет.

— Розумієш, хтось тоді з Михового телефону дзвонив у міліцію. А ти сидиш просто перед ним. Може, щось бачив? Може, хтось підходив до парти? Взяти з наплічника мобілку — раз плюнути… А ти все-таки поруч сидиш…

Валет наморщив лоба:

— Після географії? Знаєш, я куняв. Чесне слово! Вночі за компом засидівся, і так спати хотілося — просто капець. Я голову на парту поклав і закуняв, а прокинувся, коли Логарифма вже була в класі. Тим більше, я до тебе спиною сиджу…

Миха замислився: схоже, Валет не брехав. Миха згадав його схилену голову із вихорцем короткого волосся на маківці. Голова справді лежала на руках. Схоже, Валет таки дрімав. Отже, і тут не влучили…

— Ну, гаразд, вибачай…

— Та чого там… Я ж розумію: тут солідним штрафом пахне… Кому таке до вподоби?

За розмовою не помітили, як прийшли. Льоха й Миха жили в сусідніх дев’ятиповерхівках. Попрощалися й розійшлися. Миха приплентався додому, сів на ослінчик і задумався.

— От чорт, ускочив вище халяв… І кому ж це я так став поперек горла?

Миха погортав записничок і знайшов телефонні номери однокласників, яких іще не встиг опитати. Першим трапився телефон Олесі Вариводи.

— Олесю? Привіт! Олесю, тут така справа… Вчора перед математикою, на перерві, ти що робила? Та ні… Розумієш, в міліцію дзвонили з мого телефону, але дзвонив не я… Хтось його взяв із заплічника на кілька хвилин… Теж журнал дивилася? Чекай… Надійка Кирилова казала, що журнал разом з нею дивилися Пономаренко, Шматко і Юшко… Як, ще й Молибога з Квятко? І Чука теж? Ви що там, всім класом зібралися? Майже? Ну-ну… Сукня з воланами сподобалося? Я все знаю… Ну, бувай!

Виходило, що всі дівчата, які залишилися на перерві в класі, роздивлялися журнал про моду. Лишилися тільки два Сергії: Грошев і Юрський. Миха подзвонив Грошеву:

— Грошику, привіт…

Як виявилося, Грошик і Динозавр, як у школі звали Юрського, розбирали біля дошки домашню задачу, стояли до класу спиною й нічого не бачили. Миху огорнули лють і розпач. Остання надія зникла: ніхто нічого не бачив, ніхто нічого не чув, а в цей час якийсь гад дістав у нього з заплічника телефон і подзвонив у міліцію.

* * *

Капітан Слісаренко дивився на відбитки пальців, які експерт зняв з поліетиленової пляшки. У висновку було сказано, що відбитки пальців лівої руки, залишені на пляшці, належать підліткові чоловічої статі. Два відбитки нечіткі й ідентифікації не підлягають, а от відбитки великого, безіменного й вказівного пальців виразні.

— Так… У цій справі треба поставити жирну крапку. Інакше будь-який лобуряка, аби зірвати урок, почне мінувати школу або розливати ртуть. А це вже ні! Хоч Мукоїд і хороший хлопець, але пробачати йому таке хуліганство не можна… Те, що він заперечує свою провину, нічого не значить. Дзвінок зроблено з його телефону, і викрутитись тут не вдасться! Втім, чому тільки мінування? Хіба не було в історії випадків, коли злочинець, щоб приховати свій перший злочин, здійснював і другий? Та скільки завгодно! А Миха — хлопець дуже метикуватий! До того ж саме він виявив розлиту ртуть. А, може, це зовсім не випадково? Рано-вранці розлив ртуть, потім намовив Ремесла прийти раніше, щоб ніби випадково її знайти. Цим самим він убив одразу двох зайців: виставив себе як пильного учня і, крім того, запобіг отруєнню школярів і вчителів. Навіть про чергову подбав! Дуже розумна поведінка: хто ж після цього на нього може подумати, що це саме він розлив ртуть? Він же тепер мало не герой- рятівник! Тож якщо пальчики належать Мукоїдові, я навіть не здивуюся. Як би роздобути відбитки його пальців?

Капітан витягнув з першої-ліпшої розшукової справи дві фотографії, поклав їх у теку й поїхав до Михи. Той виявився вдома.

— Здрастуй, Михайле!

— Здрастуйте, Ігоре Борисовичу!

— Слухай, я знаю, ти хлопець спостережливий. Може, бачив ось цих людей біля школи? — І капітан простягнув хлопцеві фотографію. Той взяв її правицею, а відбитки капітану потрібні були з лівиці. Він це передбачив і простягнув Михові другу фотографію, яку той взяв лівою рукою, що й потрібно було капітанові. Миха уважно подивився на фото й похитав головою.

— Ні, Ігоре Борисовичу, не бачив ані того, ні іншого..

— Добре, Михайле, дякую.

Акуратно поклавши обидві фотографії в теку, капітан поїхав назад у відділок. За годину йому зателефонував експерт і доповів, що відбитки пальців лівої руки на одній з переданих йому фотографій повністю збігаються з відбитками на пластиковій пляшці з залишками ртуті. Капітан важко зітхнув. На душі було мерзотно, Миха йому все ж подобався. Але службовий обов’язок вищий за особисті симпатії. Не чекаючи, поки йому принесуть письмовий висновок експерта, він знову поїхав до Михи.

* * *

— Це знову ви? — здивувався Миха, відчинивши двері на наполегливий дзвінок.

— Так, це знову я. Ти вдома сам?

— Так, батьки на роботі, приїдуть з Києва ввечері.

— Михайле, те, що я роблю зараз — не зовсім законно. Скажемо прямо, узагалі незаконно: я не маю права розмовляти з тобою поза присутністю батьків. Але я пішов на це тому, що ти не зовсім звичайний хлопець. Ти допоміг нам у розкритті кількох серйозних справ…

— Я був не сам…

— Я знаю, ти не перебивай мене, я й так опинився в складному становищі. Вчора з твого телефону подзвонили й повідомили про те, що школу заміновано. Уроки було зірвано, держава зазнала збитків. Позаяк дзвінок зроблено з твого телефону, то й звинувачення висувається проти тебе. Я дав кілька днів, щоб ти спробував довести свою невинність. Як виявилося, ти вирішив це зробити у вельми оригінальний спосіб: розлив у школі ртуть, першим її виявив, таким чином запобіг отруєнню школярів та вчителів і заробив, так би мовити, позитивні бали.

— Я не…

— Не перебивай, я говорю! На пляшці виявили пальчики. Дві години тому я показував тобі фотографії злочинців, але насправді неофіційно тебе дактилоскопіював. Так от, твої відбитки повністю збіглися з тими, які знайшли на пляшці.

Щелепа в Михи відвисла від подиву:

— На ній мої відбитки пальців? Здуріти можна… Не може бути!

— Експертиза не помиляється, а двох однакових відбитків у світі не існує. Я знав, що ти будеш усе заперечувати, тому й приїхав до тебе. Я обіцяв, що сьогодні відправлю повістку. І я її привіз. Я не можу дати тобі ті кілька днів: а раптом ти втнеш іще якийсь фокус? Сьогодні ти розлив у школі ртуть, а завтра заразиш усіх навколишніх курей цим… пташиним грипом. Або замінуєш міст через річку. Ось повістка.

І капітан поклав перед Михою повістку. Той з жахом дивився на невеликий прямокутник офіційного документа.

— Розпишися ось тут, — капітан тицьнув ручкою в потрібну графу. — Я чекаю тебе з батьками завтра, о десятій ранку. Бувай здоровий.

І пішов. Грюкнули двері, клацнув замок.

«Напевно, в камері теж так само клацає», — раптом подумав Миха. Йому захотілося плакати. Жодного виходу, жодної шпаринки, жодної надії! Він ліг на диван і втупився у стелю, знову й знову подумки перебираючи все, що йому було відомо про цю справу, його власну справу, але не міг знайти щонайменшої зачіпки. На перерві в класі ніхто нічого не бачив. Дівчата дивилися журнал мод, двоє стояли біля дошки спиною до класу, решта нависли над книжками, Валет куняв. Усе! Ртуть… Взагалі ніхто нічого не бачив… Стоп!

Миха схопився з дивана: ртуть, щоб вона скисла! Він кинувся до телефону:

— Льохо, виходь до столика! Є термінова розмова. Бонасьє вдома? Її теж поклич. Треба якомога більше народу. Обдзвони наших, кого можна.

За півгодини біля козлячого столика зібралося осіб із десять. Прийшла Яна, Рудик, ну й Льоха, звісно, з сестрою, навіть Артемон стояв трохи осторонь, уважно прислухаючись до того, що говорив Миха:

— Ось що, — сказав Миха, — мені щойно сказали, що на пляшці з ртуттю знайшли відбитки пальців.

Всі завмерли: це було серйозно! Якщо за неправдивий виклик саперів можна було відбутися штрафом, то за ртуть…

— Мої відбитки, — додав Миха.

Тут усі загомоніли.

— Не може бути!

— Маячня…

— Як це так?

— Дурня…

— Боже мій…

Миха підвів руку, закликаючи до тиші.

— Факт залишається фактом: відбитки мої, і з цим марно сперечатися. Чесно кажучи, я спочатку розгубився, а потім подумав: ртуті в школі вилили чимало, це ж бо не градусник розбити! І в мене з’явилася думка!

Всі затихли: що міг у такій безвихідній ситуації придумати Миха Ватсон? А Миха впевнено вів далі:

— Ртуть! Дволітрова пляшка з ртуттю! Отже, ртуті було багато, а її треба десь узяти! Адже не з неба вона впала! Якщо дізнатися, хто останнім часом цікавився ртуттю, можна вийти й на того, хто вилив її у школі!

Усі загули. Що не кажіть, Миха — голова! Як це вони раніше не зметикували! Адже це так просто: знайти, хто цікавився ртуттю! А Миха знов звернувся до товариства:

— Тому я й попросив, що б ви всі прийшли. Я не розливав ртуть, і я дуже хочу знайти того, хто так ницо мене підставляє. Спочатку вкрав мій зошит з математики — і я отримав двійку, потім зателефонував з мого телефону в міліцію, що школу заміновано, і нарешті… Нарешті… Стоп! — перервав сам себе Миха. — Учора після школи маман попросила винести сміття. Біля відра стояла порожня дволітрова пляшка, я теж її виніс! Мої відбитки виявили на пластиковій пляшці! Тобто винесену мною пляшку забрали вчора зі сміттєвого бака й налили в неї ртуть, ось що я вам скажу! Допоможіть мені знайти того, хто продав ртуть або шукав ртуть останнім часом. Розпитайте сусідів, нехай ті запитають своїх сусідів, родичів, знайомих. Обдзвоніть усіх, кого можна, — раптом пощастить. Іншого шансу у мене просто немає. Якщо я не знайду цю падлюку, то я навіть не уявляю, що буде завтра.

Яна в розпачі заплющила очі, Бонасьє скрушно похитала головою, Льоха чухав потилицю. Навіть Артемон, що стояв трохи далі, суворо підібгав губи, уявивши, що може бути завтра, якщо не знайдуть того, хто розлив у школі ртуть. А Миха додав:

— Сьогодні капітан Слісаренко привіз мені повістку на допит. Завтра з батьком піду в міліцію. Чесно кажучи, я не знаю, як мені ввечері сказати йому про це.

Розділ 6

Десятеро — це сила, а десять друзів, які затялися будь-що допомогти другові, — потужна сила. За дві години Горобинівку було поставлено на вуха: всі шукали ртуть. Михові друзі зателефонували своїм друзям і родичам, ті — своїм, друзі друзів — своїм друзям. Дзвінки ланцюговою реакцією миттєво пронизали містечко, немов рентгенівські промені пронизують людську плоть. Результат був невтішний: ніхто нічого не бачив, ніхто нічого не знав.

Яна поклала телефонну слухавку, яка, здавалося, за останню годину від безперервних розмов розжарилась до червоного. Вона не бажала здаватися.

— Але ж не всі мають телефони, — подумала вона й заходилася перебирати в пам’яті, в кого з її знайомих телефону немає. Таких було троє. Це були літні жінки, пенсіонерки. Яна рішуче вирушила до них додому. Дві спроби були безрезультатні, проте третя! Тітка Люба, молочарка, яка кілька років носила Яниній родині молоко, якраз і була тією третьою жіночкою.

— Здрастуйте, тітонько Любо.

— Здрастуй, дочко!

— Тітонько Любо, в нашій школі дещо сталося, і ми розшукуємо людей, які шукали, продавали або купували ртуть.

— Ртуть? — здивувалася тітка Люба.

— Еге ж… Може, ви чули щось? Випадково… Це дуже важливо! Може марно постраждати хороша людина!

Певно, щось відбилося в дівчачих очах, тому що тітка Люба зітхнула й усміхнулася:

— Чи просто хороша?

— Ні, не просто хороша! — з викликом відповіла Яна.

— Ну-ну… — і раптом приголомшила Яну. — В мене була ртуть.

— Що?!! — здивувалася Яна. — У вас була ртуть?!!

— Я інколи в одну кімнату беру квартирантів. За саму пенсію з молоком живеться не дуже, от і доводиться чужих людей в хату впускати. Півроку тому виїхали від мене чергові пожильці, я після них прибирала та й знайшла літрову банку. Підняла, а вона важелезна, немов гиря! Кришку відкрила — що за диво таке! Рідке срібло! А згодом зрозуміла — ртуть! Е-е, думаю, диво-то диво, але ж гидота. Втім, викидати не стала. Добряче замотала газетами, потім целофаном, а вже тоді поклала в сараї. Хай лежить, їсти ж не просить? А місяці два тому їду в електричці, а поруч сіли два хлопці, на студентів схожі, й балакають собі. То я й почула, що їм ртуть для якихось дослідів потрібна. Як дізнались, що в мене є, то так зраділи! Того ж дня й купили в мене банку.

— Тітонько Любо, а які вони були? Пригадайте, будь ласка!

— Ой, доню, та що ж тут пригадаєш! Два місяці минуло! Які? Та звичайні. У куртинках легеньких, туфлях… Ну, для бігу такі…

— Кросівки?

— Може, й кросівки… Не знаю я, як вони називаються.

— А ще що? Може, якісь родимки на обличчях, рубці, ну бодай щось!

— Ні, дитино, не пам’ятаю… Начебто, нічого такого не було.

Яна дістала мобільний телефон і тут же подзвонила Михові. Той примчав разом з Льохою за десять хвилин, тільки як вони не розпитували тітку, нічого нового не дізналися.

На вулиці деякий час ішли мовчки. Успіх обернувся невдачею. Те, що так швидко вдалося знайти, де куплено ртуть, — можна вважати дивом, але яка з того дива користь? Та й хтозна, чи це саме та ртуть.

Наближався вечір. Всі розійшлися по домівках. Миха повертався додому невеселий — треба було порозумітися з батьками. Ще здалеку він побачив на стоянці батькову машину, отже, предки вже вдома. Миха важко, немов перед стрибком у холодну воду, зітхнув — відкладати розмову було нікуди.

— Синку, ти? — запитала мама з кухні, почувши, як Миха увійшов.

— Я, мам… Тату, зайди на кухню, треба поговорити!

З кімнати вийшов здивований тато в домашніх капцях.

— Мені такі вступи перед розмовою не подобаються, — сказав він. — Якщо син каже, що треба поговорити, отже, поговорити треба про щось неприємне.

— Так і є.

І Миха розповів усе, починаючи відтоді, як у нього зник зошит з математики, і навіть показав двійку в щоденнику, яку йому вклепала Логарифма.

— Оце-то новини… — розгублено сказав тато. — І що ж тепер?

— Завтра треба йти в міліцію давати офіційні свідчення, ось повістка, — Миха поклав на стіл невеликий прямокутник сіруватого паперу. Тато уважно перечитав документ і передав його мамі.

— Скажи чесно, сину, те, що ти розповів, — правда? Ти дійсно ні до чого не причетний?

— Та чесне слово, я сам в ауті. Хтось мене підставляє, тільки от за що? І хто? Просто нісенітниця якась!

Батько уважно дивився на сина.

— Знаєш, я тобі вірю. Я тобі завжди вірив, і ти мене жодного разу не підводив. Сподіваюся, що й цього разу буде так само. Підемо завтра до твого капітана. Як його?

— Слісаренко, Ігор Борисович.

— Підемо до Ігоря Борисовича. Може, він якраз і допоможе нам розібратися в усій цій нісенітниці.

Мама дивилася на ситуацію не так оптимістично:

— Розбиратимуться вони… — пробурчала мама. — їм би тільки галочку поставити, а на людей їм начхати.

Вона поривалася йти завтра разом з чоловіком і сином, але тато був проти.

— Це чоловіча справа! — несподівано твердо сказав він. — Ти, Валю, людина емоційна, гаряча, а тут потрібен холодний розум.

Ранок настав несподівано швидко. Після розмови з батьками, знявши тягар з душі, Миха заснув швидко й легко і так само легко прокинувся.

* * *

Рівно о десятій обидва Мукоїди, старший і молодший, постукали в двері капітана Слісаренка. Капітан був не в гуморі: вночі сталася прикра подія — пограбували квартиру, і він до четвертої ранку простирчав на місці злочину.

— Та-а-ак… — Ігор Борисович затарабанив пальцями по столу, — Михайло Мукоїд… А вас, вибачте?

— Максим Юрійович.

— Що ж ви, Максиме Юрійовичу, так сина виховали, що від нього вся школі потерпає?

— Вибачте, пане капітане, син каже (а йому я вірю беззастережно), що він до цих неподобств не причетний.

І — Говорити можна що завгодно. До певного часу я дуже поважав Михайла, але…

Капітан дістав з сейфа два пакунки: в одному лежав Михів телефон, в іншому — дволітрова

пластикова пляшка.

— Ось, — вів далі капітан, — телефон вашого сина. З нього дзвонили в міліцію про мінування школи. А ось на цій пляшці виявлені відбитки пальців вашого сина, а пляшку знайшли в школі. І в ній залишки ртуті, яку розлили на першому поверсі. Це речові докази, між іншим, і їх спростувати неможливо.

— Звичайно, — погодився тато, — проти речових доказів не попреш, але ж їх можна сфальшувати?

— Тобто? — підозріло примружив очі Слісаренко. — Чи не звинувачуєте ви міліцію…

— Якщо міліцію й можна звинуватити в чомусь, то лише в тому, що ви недостатньо глибоко копнули цю справу. Мені син сказав, що він не винний, і я йому вірю. Значить, є ще хтось, хто стоїть за всіма цими містифікаціями.

— Доти, поки не буде з’ясовано, яким чином його телефон потрапив у чужі руки і як на пляшці з-під ртуті з’явилися його пальчики, він залишається підозрюваним номер один.

Батько з сином перезирнулися:

— Ну, щодо пальчиків справа ясна: хтось побачив, як він виніс і викинув на смітник цю бісову пляшку, підібрав і перелив у неї ртуть.

— Це все слова. Точно так само я можу стверджувати, що то він приніс ртуть до школи. Розлив, щось його сполохало, він кинув пляшку й утік. А тоді, щоб зняти з себе підозри, прийшов перший і попередив учнів та вчителів про отруєння школи. Спростуйте!

— Обов’язково! — пообіцяв тато.

— Майте на увазі, процес пішов! І якщо ваш син за віком не підлягає притягненню до кримінальної відповідальності, то особисто вас може бути притягнуто до відповідальності як адміністративної, так і матеріальної. Збитки державі завдано дуже великі, і за це хтось має відповідати. Демеркуризація, знаєте, справа дуже дорога!

На тому й розійшлися. Від візиту до міліції тато був не в захваті.

— Якщо справа дійде до суду, — сказав по дорозі додому синові, — адвокати на його звинуваченнях каменя на камені не залишать. А я найму вправних адвокатів, отже, не бери дурного до голови.

Він відвіз Миху додому й помчав на роботу, звідки за останні двадцять хвилин йому дзвонили вже тричі.

Адвокати адвокатами — це, звісно, сильний аргумент, — але Миха відчував у всій цій історії щось ганебне. Його, абсолютно невинного, судитимуть, виправдовуватимуть за допомогою адвокатів, а той, хто його підставив, буде сидіти й сміятися в кулак! Ох і негідник…

* * *

Зранку Яна прокинулася не в гуморі. Щось, немов пекуча скалка, ятрило душу.

— А-а… — згадала вона, — сьогодні Миха повинен іти в міліцію…

Вона уявила себе на його місці.

— Б-р-р… Краще навіть не думати про таке! З доброго дива — йди й доводь, що ти не верблюд! І ніхто тобі не допоможе! Ніхто! Тому, що ніхто нічого не знає. Хоча… чому ніхто?

Яна повернулася горілиць і втупилася в стелю.

— Чому ніхто не допоможе? Ще й як допоможемо! Якщо ми не можемо знайти того, хто двічі.. Ні, тричі підставив Миху, нехай це роблять ті, хто отримує за це зарплату, — міліція. Не хочуть — змусимо!

Яна подивилася на годинник: була майже восьма. До школи сьогодні не йти… Стоп! Школа… Ось воно, рішення! Дівчина спритно вистрибнула з ліжка, швидко вмилася, вдяглась і… сіла: куди бігти? Ні, треба дзвонити, бо в школі все одно нікого немає.

Першому вона подзвонила Льосі, але слухавку взяла Бонасьє:

— Бонасьє, ти віриш, що Миха невинуватий? — приголомшила вона подружку.

— Ну й питаннячка в тебе о восьмій ранку? — з голосу було чути, що Янин дзвінок витягнув Настю з солодких сновидінь і вона з того не надто тішиться.

— Віриш чи ні? — і далі напосідалася Яна.

— Ну, вірю, — таким самим сонним голосом відповіла Бонасьє.

— А без ну?

— Та ну тебе! — розлютилася Настя. — Чого ти причепилась: віриш, не віриш, кохаєш, поцілуєш..

— Настю, Миху треба захистити!

— Від кого його треба захищати? Він сам кого завгодно захистить!

— Кого завгодно — може бути, а от себе не може!

— І як же його можна захистити? — в голосі Бонасьє прорізалася цікавість.

— Я зараз прийду, поговоримо — сказала Яна.

Розділ 7

— Чай будеш? — Бонасьє гриміла на кухні посудом.

— Буду, — погодилась Яна: вона так поспішала до подруги, що навіть не встигла поснідати.

— І на мою душу теж заварюй! — крикнув з туалету Льоха.

— Куди ж без твоєї душі… Звичайно… Ти чого вчора свого кухля не вимив? Завжди за тобою треба посуд мити… Ледацюга нещасний!

— Я не ледацюга, — Льоха зайшов до кухні, пригладжуючи долонею непокірне мокре волосся. — Привіт, Яно. Я просто воду економлю.

— Ага, ага… — погодилася Бонасьє, — але ж пити з брудного кухля не збираєшся?

— У-у, — похитав головою Льоха, і всі посміхнулися. — Ну, розповідай, що ти придумала для Михового захисту?

— Треба захопити школу! — випалила Янка.

— Що?!! — здивувався Льоха.

— Ха! — Бонасьє гепнула кулаком по столу. — Супер! Янко, ти молодець! Ураган з протягами! Ото ідея!

— А навіщо? — обережно запитав Льоха.

— Як навіщо? — здивувалась Яна. — Вони якраз і запитають: навіщо ви захопили школу? А ми відповімо: Миха Мукоїд безневинний! Нехай міліція шукає того, хто насправді мінував школу, а потім залив її ртуттю, а не скидає цю справу на першого-ліпшого! Це нечесно!

— А якщо й нас потім заметуть разом з Михою? За тероризм?

— Усю школу не заметуть! У тому-то й весь фокус.

— Усю школу? Ти хочеш підняти всю школу?

— Ну так! Школа не працюватиме три дні. Якщо ми захопимо школу, то нікому ніякої шкоди не вдіємо, все одно вона не працює! Директор оголосив вихідні, а ми просто прийшли до школи. Випадково. Усі разом, ну, або скільки збереться, але геть випадково. Гуляли неподалік і зустрілися. Зайшли до школи подивитися, як тут справи. Нехай доведуть, що це не так.

— Ти ба, вечір припиняє бути млосним… — Льоха пошкрябав потилицю. — Взагалі-то прикольно… А де Миха?

— Його на 10:00 в міліцію викликали. Цей самий Слісаренко… Він, напевно, вже пішов…

— Сідаємо на телефон. Операцію призначаю на одинадцяту!

Протягом півгодини то в одній, то в іншій квартирі чи приватному будинку, де жили учні школи номер два, дзвонив телефон. Янка одразу вигадала гасло акції: «Невинуваті — невинні!».

— А що, — авторитетно мовив Льоха, — незрозуміло, зате красиво!

Яна мухою злітала додому й принесла десять аркушів ватману й набір фломастерів.

— Гайда до школи, там намалюємо, а то народ збереться, а нас немає… Негарно вийде.

Тітка Тетяна від здивування тільки сплескувала руками:

— Це чого ви оце? Школа ж не працює! Це чого ви оце? Вихідний директор оголосив… Сюди не можна… (

Наперед вийшов Льоха:

— Тітко Тетяно, ви за справедливість?

— Тобто як?

— Якщо невинного покарають, це справедливо?

— Недобре, звичайно…

— Ось і ми так вважаємо! Приєднуйтесь до нас! Миха Мукоїд невинуватий! Невинуваті — невинні! Невинуваті — невинні! — почав скандувати Льоха.

Тут-таки його гасло підхопили Настя, Янка, Рудик — і за мить над отетерілою від подиву Горобинівкою злинуло в небо грізне гасло: «Невинуваті — невинні!». Навіть тітка Тетяна, захоплена спільним поривом, шепотіла два слова: «Невинуваті — невинні…». Тим часом Льоха, Бонасьє і Яна, завели весь натовп школярів на другий поверх, де ртуті не було. Повідчиняли навстіж усі вікна. Група художників заходилася малювати плакати. Знайшовся ще папір, фломастери й маркери. За чверть години здивовані перехожі могли прочитати на школі плакати, поспіхом написані кострубатими, кульгавими літерами:

«Невинуваті — невинні!!!» — цей плакат повісили вище від усіх, немов заголовок до всього, що відбувається, а нижче висіли:

«Капітане, роззуйте очі!»

«Не віддамо Миху ментурі!»

«Свободу Мукоїду!»

«Ганьба бюрократам!»

«ВВ, ти з ким?»

«Ганьба!»

«Усіх порвемо!»

«Геть!»

А наприкінці заклик — не зрозуміло, яким чином він стосувався справи — «Відчепись від мене та від сина мого!».

Хтось із перехожих зателефонував директору. Стурбований Владислав Васильович, не влучаючи тремтячими ногами в штанини, так-сяк одягнувся й за десять хвилин був біля школи. Те, що він побачив, вразило його настільки, що йому на деякий час відібрало мову. Педагог з тридцятирічним стажем вперше в своєму житті побачив подібне. Льоха, помітивши директора, перший заволав не своїм голосом: «Невинуваті — невинні!». І вкотре за останні півгодини над школою гучною громовицею загуркотіли ці два слова.

— Здуріти можна… — розгублено сказав директор. Остаточно його добила чергова по школі тітка Тетяна, яка вийшла на ґанок і, немов диригент оркестру, заходилася диригувати учнями, що скандували гасло несподіваного школярського руху.

— От шибеники… От шибайголови… — шепотів ВВ.

Зовні не показуючи свого хвилювання (так само як і того, що в глибині душі він навіть підтримував учнів), директор твердим кроком підійшов до ґанку. Тітка Тетяна, немов справдешній диригент, зробила округлий жест руками, що в усіх диригентів світу означає одне: припини грати і стули рота. Школярі замовкли. Директор прокашлявся:

— Як це все мушу розуміти? — голосно, щоб усі чули, запитав він. — 3 ким я можу вести перемовини?

— Зі мною! — дзвінко крикнув з вікна Льоха Ремесло.

— Ага… Ну так… Звичайно… Цього слід було очікувати, — забурмотів ВВ, — якщо не він, то хто ж? — І гукнув голосно: — Спускайся, будемо розмовляти!

Кілька голів, у тому числі й Льохова, зникли з вікна. Поки переговорники спускались у двір, директор подивився на чергову:

— Тітко Тетяно, а ви ж тут із яких мотивів?

— За велінням серця, — чергова поклала руку на груди. — Невинний не мусить страждати! Невинуваті — невинні! Чи ви проти, Владиславе Васильовичу?

— Ні, я тільки за.

— Тоді чому ви дивуєтесь? За моєї молодості такого не було. Тоді кричали тільки «Хай живе…», але щоб ото про невинність? Такого не було, тоді навпаки: всі були в чомусь винні.

Тітчині Тетянині міркування впереміш зі спогадами перервала з ява поважної делегації. На ґанок вийшли Льоха, Бонасьє, Яна та Рудик.

— Ми уповноважені вести з вами перемовини, — чемно проказав Льоха.

— Кого ви представляєте? — шанобливо запитав ВВ.

— Рух «Невинуваті — невинні».

— І які ж ваші вимоги?

— Миха Мукоїд не злочинець. Його хтось підставив. Нехай міліція знайде того, хто це зробив.

— І це все?

— Все. Нехай покарають винного, а не першого-ліпшого.

Льоха повернувся до школи, тітка Тетяна махнула рукою:

— Невинуваті — невинні! — гримнули учні, немов злагоджений хор, що зспівувався на численних репетиціях. Директор здригнувся від несподіванки:

— Але цього ж прагну і я! Ви що, думаєте, я хочу покарати Мукоїда лишень за те, що він Миха Мукоїд?

— А навіщо його забрали в міліцію? — запитав Льоха.

— Його ніхто нікуди не забирав. Мені вчора дзвонив капітан Слісаренко й сказав, що на сьогодні викликав Михайла на допит разом з батьками.

— Ну то й що? — недовірливо сказала Бонасье. — Ми знаємо, як це… Викликали начебто на допит, а тоді руки за спину й у камеру… Або ще гірше: почнуть катувати, тоді хто завгодно і що завгодно підпише: і що ти терорист, і що ти папа Римський!.. І прощавай, Михо Мукоїд!

— А ти звідки знаєш? — здивовано запитав директор.

— По телеку чула. І взагалі, всі кажуть, що в міліції катують! — і далі вела своє Бонасьє.

— І б’ють! — додала Яна.

— Яка нісенітниця, — обурився директор. — Миха там разом з батьками! Хто ж дозволить його катувати й бити?

— Ми не віримо капітану! — наполягала Яна. — А школу не звільнимо, поки до нас не приєднається Миха, живий і здоровий. — Вона повернулася обличчям до вікон і прокричала тоненьким тремтячим голосом: — Свободу Михові Мукоїду!

І вся школа підхопила цей клич:

— Свободу! Свободу Михові Мукоїду!

— Ну, друзі, ви встругнули… — тільки й зміг пробурмотіти приголомшений директор.

* * *

Миха, пригнічений розмовою з капітаном і похмурою перспективою спілкування з адвокатами, приплентався додому. Він подзвонив Льохові на домашній — ніхто не відповідав. Тоді набрав Янин номер — і знову без результату.

— Та де ж вони всі? — подумав Миха, сягнув у в кишеню по мобільний, але згадав: він у капітана. А всі мобільні номери друзів були записані там.

— От халепа…

Він набрав домашній телефон Рудика — тиша.

— Та що ж це вони? Тут друга, можна сказати, у в’язницю садять, а нікого це не обходить! Де вони всі поділися?

Миха ліг на диван і взяв до рук книжку, але очі лише марно ковзали по сторінках і змісту прочитаного Миха просто не усвідомлював. Хлопець відклав книжку, підвівся й безцільно походив по хаті. У суцільній тиші порожньої квартири телефонний дзвінок пролунав напрочуд різко. Миха здригнувся.

— Михо? Привіт! Ти чого мобілку не береш? — Дзвонив Сірьоха Караваєв з вісімнадцятої школи. — Що у вас там у школі коїться?

— Тобто? Що значить, коїться?

— То ти не в курсі? Якісь терористи захопили вашу школу й вимагають, щоб усіх невинних випустили з усіх в’язниць. Півшколи у них в заручниках, одна чергова вирвалася… Спритна бабуська!

— Та ти що? Вперше чую!

— Ну, ти даєш! Там уся горобинівська міліція. Кажуть, «Альфу» викликали.

— Нічого собі! Побіжу гляну. Дякую, що подзвонив!

Оце була новина! Отже, халепи не скінчилися? А раптом ці всі події пов’язані між собою? Хоча ні, це вже занадто, навіщо терористам його зошит з математики? Бодай тепер його ні в чому не звинуватять, у нього найзалізніше алібі: у цей час він був у міліції.

Усі ці думки стрибали в його голові, а сам він стрибав по сходинках — чекати ліфта просто не вистачило терпцю. Подумки Миха вже складав найрізноманітніші комбінації переговорів з терористами про звільнення заручників. І раптом проста річ спала йому на думку, він навіть зупинився між другим і першим поверхами:

— Які заручники? Як вони туди потрапили, якщо школа має бути порожньою? Що за нісенітниця? Учні спеціально зібралися там, що б їх захопили в заручники? Маячня! Мерщій до школи, там з’ясується!

Усі ці таємничі події вже смертельно стомили й страшенно набридли. Немовби якийсь лихий жереб повис над самим Михою і над всією школою.

До школи від дому було три квартали. Пробігши два, Миха почув якийсь гомін, хтось щось викрикував, але він не міг розчути слова. Повз нього пролетіла міліцейська машина, і Михові здалося, що в ній мигнуло обличчя капітана Слісаренка. Ось і перехрестя. Треба повернути ліворуч, а там, метрів за п’ятдесят, починається шкільний двір. Аж тепер Миха зміг розібрати, що скандував таємничий хор:

— Невинуваті — невинні! Невинуваті — невинні!

А потім — і тут Миха не повірив власним вухам — цей самий хор закричав:

— Свободу Михові Мукоїду!

Ошелешений почутим, Миха не помітив бордюр, зачепився й упав. Підвівшись, змахнув долонею бруд зі щоки. Миха не помітив, що на ній з’явилася кров.

Розділ 8

У шкільний двір влетіла міліцейська машина. З неї виліз той самий капітан Слісаренко, якого зараз ненавиділа вся школа. Побачивши, хто приїхав, учні вибухнули:

— Ганьба капітану!

— Геть капітана! Геть капітана!

— Руки геть від Михи Мукоїда!

Учні все прибували й прибували. Вони забігали у відчинені двері по одному, по двоє, а один раз ускочило аж п’ятеро зразу. Всі хотіли взяти участь у незвичайній акції: цікаво ж було покричати щось із вікон, та й узагалі — відчути себе шматочком чогось одностайного, потужного, вільного й непереможного, до того ж справедливого. Крім того, Миху добре знала й любила вся школа.

Капітан підійшов до директора:

— Це неподобство треба припинити.

— Спробуйте, — глузливо запропонував директор. — Може, «Альфу» викличете?

— От чорт… — пробурмотів капітан.

— З ними можна тільки говорити! Переконайте їх у своїй правоті, переконайте, що Миха Мукоїд винен. Переконайте, що ви все зробили, щоб знайти злочинця. Будь ласка… Он їхня делегація на ґаночку стоїть, — директор вказав на четвірку, з якою розмовляв до приїзду капітана.

Нічого робити — капітан рушив до ґанку. Він одразу впізнав Льоху Ремесла й Настю, його сестру, а от ще двох підлітків він раніше не бачив.

— Хлопці-дівчата, в чому річ? Чого ви хочете?

Льоха підвів голову й випнув підборіддя, Янине обличчя набуло суворого виразу: вони домоглися свого! їхній головний ворог приїхав до них на перемовини, вони змусили з собою рахуватися!

— Ми вимагаємо, щоб ви відпустили Миху Мукоїда! Він невинуватий!

— Але ж його ніхто і не заарештовував!

— Ага, не заарештовував! — негайно втрутилася Бонасьє. — А де ж він тоді?

Яна взагалі нічого не казала, тільки так пропікала капітана очима, наче хотіла спопелити його на місці, а Рудик уособлював собою мовчазну підтримувальну силу.

— Та звідки ж я знаю, де він зараз?! Пішов з батьком, а куди, мені не відомо!

— Он де він! — раптом дзвінко вигукнула Яна, вказуючи пальцем за капітанову спину.

Школа радісно зітхнула, капітан теж: ось усе й розв’язалося. Чорт забирай цих школярів і Льоху Ремесла разом з ними! Капітан був упевнений, що вся ця витівка із захопленням школи — його рук справа. Яна зістрибнула з ґанку й побігла назустріч Михові, проте, не зробивши й п’яти кроків, зупинилась, як укопана:

— Кров! — закричала вона. — Дивіться, у нього все обличчя заюшене!

— А-а-а-а-а! — заволала вся школа. — Кати! Геть! Ганьба! Михо, ми з тобою!

Від несподіванки капітанові підкосилися ноги, і він мало не сів на землю.

— Дідько! Яка ще кров? Звідки?

А Яна, на очах у всієї школи, підбігла до Михи й кинулася йому на шию:

— Живий! Вони тебе катували, так?

— Хто? — не зрозумів Миха. — Хто катував? Що тут відбувається?

ВВ, побачивши, що в Михи половина обличчя в крові, посуворішав і повернувся до капітана:

— Як це розуміти, Ігоре Борисовичу, що за гестапівські методи роботи?

— Ви всі тут з глузду поз’їжджали, чи що?!! — знервовано заволав капітан. — Звідки в тебе кров?!!

У цю мить зі шкільних дверей почувся гул натовпу, що невідворотно наближався. Капітанові здалося, що це, загрозливо стрясаючи крем’яними сокирами, насувається первісне плем’я пітекантропів у звірячих шкурах.

«Ой-ой-ой, — подумав він, — зараз заб’ють, як мамонта!».

Юрба вихлюпнулася на вулицю.

— Вбили! — кричали найзавзятіші. — Міліція вбила Миху Мукоїда! А-а-а-а!

Миха розгублено дивився на юрбище, що струменіло з відчинених дверей. Він намагався щось сказати, але не міг, хіба що кілька разів спромігся проковтнути слину.

— Повний апофігей… — пробурмотів директор, котрий єдиний з усіх зберіг здатність бодай трохи думати. Він рішуче став на шляху натовпу, чудово усвідомлюючи, що цей потужний потік може змити і капітана, і Миху разом з Яною, а якщо не пощастить, то і міліцейську «Шкоду». — Всім стояти! Негайно всім стояти на місці, блін!!!

Це спрацювало: директор є директор, його треба слухатися. Натовп сповільнив свій біг, і до директорських ніг прилинув слабкою хвилею, що втратила свою руйнівну силу. Зупинивши грізний потік, директор повернувся до Михи:

— Звідки у тебе кров? — суворо запитав він.

— Де? — Миха доторкнувся до обличчя й намацав невелику подряпину. — А… Ви тут як закричали: «Свободу Михові Мукоїду!» — то я від несподіванки аж перечепився й упав, ось щоку й подряпав.

— То вони тебе не катували? — заглядаючи Михові в очі, знову запитала Яна.

— Хто? — не зрозумів Миха.

— Міліція.

— З якого дива? У вас тут що, геть дах перехнябило?

Капітан з полегшенням зітхнув:

— Ну, слава Богу, розібралися…

— Що, капітане, страшно стало? — посміхаючись, запитав директор.

— Було трошки, — чесно зізнався Слісаренко, — як не настрахатися, коли на тебе сто чоловік мчить, наче дика орда!

Напруга, яка останню годину щільним енергетичним туманом огортала школу, розрядилася. Дехто вже почав усміхатися, тоді сміятися, і нарешті натовпом покотився нестримний регіт.

— А Миха в кровеняці…

— А капітан бочком, бочком…

— А дирик: на місці, блін!

Посміялися, пожартували, згодом заспокоїлися й посерйознішали.

— Жарти скінчилися, — сказав капітан. — Але винний все одно є! Хтось же дзвонив у міліцію? Хтось же розлив ртуть! Адже не сама вона розлилася!

Натовп принишк. Наперед ступив Льоха:

— Це добре, що Миху ніхто не катував і не заарештовував, і ви не думайте, що ми проти розслідування. Ми дуже навіть за, тільки Миха не винуватий у всій цій каламуті. Михо, скажи.

— Чесне слово, я не дзвонив і не розливав ртуть.

— Це все добре, але є дзвінок з твого телефону й відбитки пальців на пляшці теж твої. Це речові докази, і жодне чесне слово тут не допоможе. Або буде пояснення цим фактам, або ти, точніше, твої батьки, будуть відповідати.

Натовп грізно загув. ВВ стурбовано поглянув на учнів.

— Гудіть чи не гудіть — є закон, і його треба дотримуватися. Звичайно, ми будемо шукати, але поки що Мукоїд — єдиний підозрюваний.

З цими словами капітан забрався у свою «Шкоду» й поїхав, залишивши натовп школярів у глибокій задумі.

— І все ж таки, — сказав Льоха, — ми перемогли! Ми змусили його приїхати й вислухати нас. Правда, Владиславе Васильовичу?

Директор нічого не сказав, тільки похитав головою й пішов до хвіртки. Він-бо розумів, що в будь-яких подіях є, як мінімум, два боки: кепський і хороший. Те, що в школі зараз народився справжній колектив, який був готовий постояти за свого товариша, — це добре, а от те, що це вилилося в протистояння з міліцією, — це кепсько. Йому ще треба було розібратися в собі самому: перемога це чи поразка його як педагога…

А школярі, приймаючи в свої лави все ще трохи розгубленого Миху, знову здійняли галас.

У цю ж мить в широко відкриті ворота в’їхала ще одна машина. В неї на борту було написано: «ТВ «Сатурн». Відчинилися дверцята, й назовні вистрибнув схожий на колобка дядечко.

— Це тут, так? Друга школа тут? У вас заручників захопили? Ага… — товстунчик побачив Миху з закривавленою щокою. — Чудово… Просто чудово… Операторе, сюди! Міліція, як завжди, проспала? Чудово…

З машини вискочив ще один чоловік, з великою відеокамерою на плечі.

— Швидко… Швидко… — бурмотів колобок, — великим планом бери… Зроби підводочку… А тепер школу… Чудово! Прошу тиші, я зараз братиму інтерв’ю. Як тебе звуть? Михась Мукоїд? Чудово! А мене Михайло Петрович Бринзак, отже, ми тезки. Я тебе зараз розпитуватиму, а ти відповідай. Говори спокійно, просто в мікрофон, а дивись сюди, в об’єктив. Чудово… Ввечері побачиш себе по телевізору. Готовий? Камера, пишемо!

— Зараз ми на території другої школи, де сьогодні розігралася кривава драма. Невідомі захопили в заручники одного з учнів, Михайла Мукоїда. Михайле, розкажіть нам, як усе сталося…

— Бандитів було вісімнадцять, — як по нотах заторохтів Миха. — Вони увірвалися в школу, зв’язали тітку Тетяну, хоча вона чинила героїчний опір. Колись вона була десантницею, в неї тринадцятий дан з карате-до, — й далі чіпляв локшину на вуха телевізійників Миха. — Але й вона нічого не змогла вдіяти. Нас усіх замкнули в спортзалі й цілу годину не давали ні їсти, ні пити. Ми дуже мучилися. Потім прибіг директор школи й хотів нас визволити, проте бандити його не злякалися. В них був кулемет, і вони виставили його у вікно. А коли приїхав капітан Слісаренко…

Миха продовжував городити небилиці, й до коротуна почало поступово доходити, що тут щось не так. Якщо десантницю тітку Тетяну він проковтнув з легкістю, то щодо тринадцятого дану в нього виникли відчутні сумніви. Чоловік пам’ятав, що данів у карате-до було всього десять, звідки ж узявся тринадцятий?

— Тоді капітан Слісаренко заліз на дах і звідти по линві спустився у спортзал, — натхненно брехав Миха, бачачи, як за коротуновою спиною хлопці мало не корчаться від німого реготу.

Оператор відірвав очі від видошукача.

— Михайле Петровичу, та він же приколюється, ви що, не бачите?

— Як це? — не зрозумів коротун. — Ми ж телебачення… У нас же новини…

Коротун розгублено роззирнувся, шукаючи співчуття й підтримки, але навколо побачив тільки школярів, що аж заходилися реготом. Рудик у захваті ляснув Миху по спині:

— Ну, ти втнув… Кулемет, кажеш? А тітка Тетяна — десантниця?

— Тітонько Тетяно, ви коли останній раз з парашутом стрибали? Вчора? Певно, в літаку пального не вистачило?

До коротуна нарешті остаточно дійшло, що його розіграли, він уже й сам посміхався, правда, невпевнено.

— Але щось же у вас сталося? — спитав телевізійник, коли сміх майже стих.

— Вибачте, — серйозно відповів Миха, — це родинна справа. Ми спочатку самі розберемося, бо інакше… хоч би дров не наламати!

— Ну, добре… — відповів коротун. — Не хочете казати — не треба, тільки майте на увазі: люди хочуть знати правду. І ще: телебачення — могутня сила! Завжди буду радий вас бачити! Ви добре трималися в кадрі, юначе, — поплескав він Миху по плечу, махнув операторові й відчинив дверцята машини. Оператор разом з камерою зник усередині, за ним заліз Михайло Петрович, дверцята хряснули — і машина рушила в бік дороги.

— Здуріти можна… — Миха розвів руками, — що за день такий сьогодні?

Розділ 9

Цілісінький день нічого не відбувалося. Миха сидів удома й не знаходив собі місця. Він то сідав за комп’ютер, то витріщався в телевізор, то намагався читати книжку, тільки нічого в нього не виходило. У голові скалкою засіли капітанові слова: він єдиний підозрюваний. Пізно ввечері зателефонував Льоха. Михова сім’я саме сиділа біля телевізора й дивилася цікавий детектив. Тато взяв слухавку, привітався й кивнув синові на двері: мовляв, тебе, йди розмовляти на кухню, не заважай дивитися фільм. Миха, не відриваючи погляду від екрану, позадкував з кімнати.

— Ну? — нетерпляче кинув він у слухавку.

— Михо, треба терміново зустрітися! Є новина! — заторохкотів у слухавці Льохів голос.

— До ранку не терпить? Такий класний фільм іде…

— За п’ять… Ні, за три хвилини біля козлячого столика, — невблаганно кинув Льоха й поклав слухавку.

— Ото вже припекло йому… — невдоволено пробурмотів Миха, але що зробиш… Миха вдягнувся й поплентався надвір. У темряві він розгледів постать друга, який уже сидів за столом.

— Михо, ти швидше можеш? Я жерти хочу, як собака!

— Ну, то поїв би, а завтра…

— Я щойно приїхав з Києва.

— І заради цієї новини ти мене витягнув о пів на десяту на вулицю?

— Замовкни і слухай. В електричці я сидів поруч з двома хлопцями. З їхньої розмови я зрозумів, що вони студенти якогось хімічного факультету.

Після цих слів Михове невдоволення як вітром звіяло: він пригадав розповідь молочарки тітки Люби про двох студентів, яким вона продала ртуть.

— Ну?! — нетерпляче гримнув він на Льоху.

— Ага, пройняло? — усміхнувся той.

— Та не тягни ти кота за хвіст!

— Так от, прізвище одного з цих студентів… — Льоха зробив паузу, як робить ринг-анонсер перед оголошенням переможця бою на звання чемпіона світу з боксу, — його прізвище…

— Іди ти під три чорти! — не витримав Миха.

— Ось і не вгадав. Його прізвище зовсім не Підтричорти, а Філімонов.

— Філімон? — йойкнув Миха. — Не може бути!

— Я провів його аж до будинку, помилки бути не може! — переможно закінчив Льоха.

— Здуріти… Великий пофігіст, виявляється, звичайний хуліган і покидьок? За що ж він на мене так образився?

— А ось це ми в нього завтра й запитаємо.

— Що, ось так просто і спитаємо? А він скаже, що всі питання йому пофігу, і що далі?

— А ми до капітана Слісаренка: нехай він далі міліції пояснює свої принципи великого пофігізму! І тітка Люба підтвердить про студентів! Нехай покрутиться, як вуж під вилами. Паскудник… Як підставляти, то йому розуму вистачило, і пофігізм не завадив!

— І все ж таки, — розмірковував Миха, — щось тут не зовсім…

— Чого це ти сумніваєшся?

— Розумієш, брат-хімік — це не доказ, хоча зачіпка непогана. Але як Філімон міг непомітно поцупити зошит? А непомітно взяти телефон? Він же сидить з протилежного краю класу!

— Ось ми його й спитаємо! Може, його брат винайшов речовину, що робить людину невидимою? І головне — він купував ртуть!

— Гаразд, доживемо до ранку, а ранок, як відомо, від вечора мудріший.

— Завтра ми його розкрутимо, як карусель! Кажу тобі, то він. Ртуть у братика взяв і розлив у школі, а на тебе звернули… Ну, нічого…

На тому й розійшлися. Льоха довго не міг заснути, уявляючи, як він завтра притисне в кутку Філімона. Не міг заснути й Миха. Душу йому ятрило єдине питання: за що? Невже ось так, знічев’я, можна наробити іншій людині стільки гидоти?

* * *

Вранці Миха, Настя й Льоха йшли до школи разом. Вже біля самих шкільних воріт до них приєдналася Яна. Розповісти їй нічого не встигли, тільки натякнули, що сьогодні в класі будуть розбірки.

Філімон зайшов перед самим дзвінком, і відразу за ним, відсікаючи шлях тим, хто запізнювався, на порозі з’явилася Логарифма.

— Т-а-а-ак, — математичка хижо оглянула клас, — контрольну ніхто не скасовував. Це перший варіант, це другий, це перший, це другий… Шматко і Юрський, до дошки, пишіть завдання.

У класі запала мертва тиша. Про контрольну всі забули, і тепер клас був просто вбитий неприємним сюрпризом. Хтось уже схилився над зошитом, хтось намагався підглянути в підручник, Миха за звичкою чухав за вухом. Втім, задачі були нескладні. Пильно поглядаючи на Логарифму, він допоміг Льохові, поклав ручку на парту й озирнувся.

— Мукоїде, ти впорався? Давай-но сюди, — вона простягнула руку за Миховим зошитом і тут- таки заходилася перевіряти вправи та завдання.

— О-о-о-ось, можеш-таки, якщо захочеш! Ставлю «відмінно». Хто ще готовий?

Миха нетерпляче вовтузився в очікуванні дзвінка: йому кортіло поспілкуватися з Філімоном. Він озирав клас, уявляючи, як Філімон міг непомітно підійти до парти з потрібного боку, щоб узяти з заплічника мобільник, і нічого путнього у нього не виходило: Філімона бодай хтось обов’язково мусив би помітити!

Нарешті Логарифма подивилася на годинник і веліла здавати зошити, а за кілька хвилин пролунав довгожданий дзвінок. Щойно за Логарифмою зачинилися двері, Миха стрімко вийшов до дошки й підвів руку, вимагаючи тиші. Всі з цікавістю дивилися на нього. До друга приєднався Льоха, сівши за вчительський стіл.

— Ви всі знаєте про останні події. У нас тут до декого з’явилися запитання.

Заговорили всі відразу: які питання? До кого? Про що?

— Льоха вчора ввечері їхав з Києва електричкою й ненароком дізнався… Філімоне…

— Чого тобі? — ліниво процідив Філімон. Всі повернули голови в бік великого пофігіста.

— Це правда, що твій брат — хімік?

— А тобі що?

— Правда чи ні? — наїхав на Філімона Льоха. Він став у проході між рядами, відрізаючи Філімонові можливий шлях відступу, але той і не думав відступати.

— Ну, правда. Вчиться на четвертому курсі. Взагалі-то мені пофігу, а що таке?

— Та нічого. Просто у тітки Люби, молочарки, яка Янці додому молоко носить, два місяці тому два студенти купили літр ртуті.

Філімон замовк, обдумуючи почуте, а потім запитав:

— Ну, то й що? Може, й купив. Я тут до чого?

— Дуже хочеться знати, де ця ртуть? Чи не на першому поверсі її розлито?

У класі запанувала лунка тиша. Звинувачення було надто серйозним. Філімон пильно дивився Михові в обличчя:

— Що, хочеш на мене свої гріхи перекласти?

— Ні, Філімоне, це гріхи не мої. До міліції я не дзвонив, ртуть не розливав…

— Та мені пофігу… Ртуть брат купував? Ось у нього й питай! Чого ти до мене присікався?

Він спробував плечем відштовхнути Льоху з дороги, тільки той стояв непорушно, міцно впершись руками в парти. Філімон зробив крок назад, наче підкоряючись, а потім, нахиливши голову, раптом рвучко ринув уперед. Він

буцнув Льоху просто в груди. Той зойкнув і сів на парту, але тут зі своїх місць схопилися Грошик і Динозавр.

— Чуєш, ти… Ану, пригальмуй!

Цієї миттєвої затримки було досить, щоб Філімона оточив увесь клас. Льоха вже прийшов до тями після несподіваного нападу.

— Що, Філімоне, прищемили ми тобі хвоста?

— Нічого ви мені не прищемили! Ніякої ртуті я не брав. Коля сьогодні вдома, після Занять підемо й запитаємо.

Така відповідь задовольнила всіх. Вирішили, що цілим класом туди йти не варто, а підуть Миха, Льоха і Рудик.

* * *

Насилу дочекалися закінчення уроків. Йти було недалеко, до цегельні, лише десять хвилин швидкого кроку від школи. Попереду, широко вимахуючи руками, ішов Філімон. Його впевненість трохи збентежила Льоху, Миха ж був незворушний. Здебільшого мовчали, хіба тільки в Рудика не стулявся рот: він все розпитував Філімона про принципи великого пофігізму, але нічого путнього той розповісти не міг, а може, й не хотів, відбуваючись невиразним муканням або загальними фразами. Нарешті прийшли. Цикнувши на прив’язану мотузкою дворягу, Філімон запросив усіх до хати.

— Колю, тут до тебе гості!

— До мене? — з кімнати долинув здивований голос. На порозі постав високий на зріст білявий юнак.

Льоха кивнув головою — він!

— До вас! — підтвердив Миха.

— Дуже цікаво… Прошу, — він гостинним жестом вказав на диван.

— Ми тут проводимо невеличке розслідування, ваш брат підтвердить.

— Я тобі розповідав: бомба… ртуть… — сказав Філімон, і Микола кивнув головою: мовляв, пам’ятаю.

— Ми знаємо, що два місяці тому ви купили літр ртуті.

— Ого, — здивувався Микола, — у вас добра агентура!

— Ще б пак… — гордовито набрав поважного вигляду Рудик, хоча до агентури не мав жодного стосунку.

— Я купив ртуть, і що з того?

— Де вона?

— Аз якого дива я мушу вам звітувати? — Микола насмішкувато дивився на Миху: теж мені, Шерлок Холмс вирискався!

— Гаразд, — погодився Миха, не зводячи з юнака пильного погляду, — не хочете звітувати мені, доведеться звітувати капітанові міліції Слісаренку. Адже ртуть отруйна, хіба ні? Ви маєте право працювати з нею вдома?

Микола замовк, посмішка з його обличчя зникла: малий виявився не таким уже й простим.

— Добре, прошу за мною.

Вони вийшли з будинку, дорогою Микола розповідав:

— Вдома я з нею, звичайно, не працюю, тут і отруїтися недовго. Для цього у мене є місце в сараї. Ртуть дуже отруйна, але це доволі корисна і багато до чого придатна штукенція. Думаєте, з неї тільки медичні градусники роблять? Нічого подібного! А при виробництві дзеркал, а в ювелірній справі? Без амальгами, так називаються сплави ртуті з іншими металами, дзеркала не зробиш! Але найголовніше не це. За допомогою амальгамування витягують з руди золото, срібло, платину! Ось що головне! Саме над цим я зараз і працюю. В принципі, то процес відомий, я тільки хочу дещо в ньому вдосконалити.

Микола широко прочинив двері сараю:

— Отут я й працюю… Що за чортівня? Щоденник!!!

Сараєм немов пройшовся смерч: усе було розкидано, перевернуто, перемішано. Було ясно, що тут похазяйнував хтось чужий. Микола в першу чергу почав шукати щоденник, знайшов і заспокоївся.

— Тут два роки роботи! Записаний кожен дослід, кожна речовина, — пробурмотів він, притискаючи до грудей грубенький зошит.

— А де була ртуть?

— Ртуть? А, ртуть… Звісно… Ось тут у шафі стояла, в літровій банці.

Він відчинив напівпрочинені дверцята: в шафі було порожньо.

— Ай-ай-ай…,І хто б це міг зробити? Зловлю — голову відірву!

— Так… Ще один постраждалий…

— Добре, хоч щоденник не зачепили… І за це спасибі! Але ж якою падлюкою треба бути?

Розділ 10

Гості разом з господарем уважно оглянули діру в дерев’яній стіні сараю. Було очевидно, що дві дошки відірвали знадвору. Варіант, що дошки вибито зсередини про людське око, відразу відпав. Миха почав чухати за вухом.

— Ти чого? — запитав у нього Льоха. — Щось не так?

Миха оглянув усіх присутніх і зупинив погляд на Рудикові:

— Ану, спробуй пролізти…

— Та нема питань! — Рудик пройшов крізь діру, наче в двері. — І що тепер?

— Та сам поки що не знаю… — замислено відповів Миха. — В будь-якому разі, — він повернувся до Філімона, — з тебе підозри не знято. Адже ртуті немає, правда? А дошки ти міг і сам виламати.

— Та ви що? На фіг мені все це потрібно? — вперше за весь час Філімон розхвилювався. — Не дзвонив я нікуди і ртуть не брав, ясно?

— Побачимо…

Хлопці пішли, залишивши Філімона в сум’ятті щодо його ідеї всесвітнього й загального пофігізму: виявляється, не завжди виходить, щоб усе було по цимбалах. Перша ж серйозна перевірка змусила теорію затріщати по всіх швах.

Дорогою додому Миха весь час мовчав, Льоха намагався його розговорити, але марно. Рудик попрощався й звернув до свого під’їзду. Пройшли ще кроків десять, і Миха раптом зупинився.

— Але ж був ще й Грошик! — не зрозуміло навіщо сказав він.

— Не зрозумів? — перепитав його Льоха. — Де був?

— Біля дошки, а сидить він через дві парти за мною. Значить, він ішов до дошки повз мою парту й міг прихопити мобілку. Міг?

Льоха знизав плечима:

— Запросто. Але Грошикові це все навіщо?

— А хто його знає?! Зараз так усе переплуталося, хіба розберешся! Але один гачечок є.

— Ну? — Від нетерпіння Льоха просто підстрибнув на місці. — Про що ти знову мовчиш?

— Ти теж це знаєш. Адже Грошик здоровий.

— Щось я не допетраю… Хіба на такі витівки здатен лише хворий?

— Ні, ти не зрозумів. Крізь діру в стіні могло пройти двоє Рудиків, правда? Навіщо худому виламувати дві дошки? А от Грошик — здоровезний, як шафа. Йому стовідсотково треба було б виламувати дві дошки. І він проходив до дошки повз мою парту. Треба перевіряти Грошика, тільки як?

— Якби ж я знав…

— Отож. І я не знаю…

Миха засинав з кепським настроєм. Він зовсім не міг придумати, як же перевірити, брав Грошик його телефон чи ні? Десь о третій ночі Миха прокинувся від того, що по вулиці промчав мотоцикл. Від оглушливого ревіння прокинулася,

напевно, половина Горобинівки. Миха довго не міг заснути, з тривогою очікуючи, що той мотоцикліст-пришелепок їхатиме назад і знову його розбудить. Минуло хвилин двадцять, але назад ніхто не їхав.

«Це не мотоцикліст пришелепок, — раптово подумав він, — а я… Як же я раніше не здогадався?»

Відтак він заснув з утішною усмішкою на вустах: Грошик не винен.

* * *

Льоха теж довго не міг заснути того вечора. Вся ця справа заплуталася, як величезний клубок волосіні, в якому ніяк не можна знайти кінчик. У класі було не так уже й багато народу, але визначити, хто винуватець Михових неприємностей — все одно, що знайти той самий кінчик у клубку заплутаної волосіні. Десь же він є, десь принишк, замаскувався і не видно його, хоч сто окулярів одягай! Він прокинувся вночі: якийсь мотоцикліст на повному газу промчав під вікнами, розбудивши якщо не всіх, то більшу частину мешканців будинку. Сонний Льоха побажав йому навздогін по сто дірок на колесо, повернувся на другий бік і знову безтурботно заснув.

* * *

Уранці, як зазвичай, утрьох зустрілися біля Михового під’їзду.

— Грошик не винуватий! — привітався Миха.

— Як це? — заглитнувся жуйкою Льоха. — Він же тлустий! Йому дві дошки…

— Це ви про що? — поцікавилася Бонасьє.

— Про Грошика, йому дві дошки треба…

— Які дошки?

— Щоб у сарай пролізти. Чуєш, Настю, почекай… Згодом поясню. То чому він не винуватий? — нетерпляче запитав Льоха.

— Коли ми зайшли в клас, він стояв біля дошки, так?

Бонасьє заплуталася остаточно, а Льоха заплющився, пригадуючи, де ж був Грошик, коли вони з Михою повернулися до класу. Все правильно, Грошик стояв біля дошки, тільки що це нам дає?

— Розумієш, він міг пройти повз парти, непомітно взяти мобілку з заплічника, але не міг з неї подзвонити, а тим більше покласти на місце.

Вдруге повз мою парту він ішов, коли я вже за нею сидів!

— Але ти міг не помітити! Ти що, стеріг цей заплічних? Очей з нього не зводив?

— Може й так, заплічник я не стеріг… Ще й дівчат поруч цілий табун стояв, але я все одно б помітив, чесне слово… Ні, це не він!

— Ну, припливли! Знову гола школа…

— Ох і справа! Чесне слово, складнішої в нас ще не було!

— А з дівчат ніхто не міг це провернути?

— Але ж у міліцію пацан дзвонив.

— А хіба Слісаренко про це щось казав? Він повідомив, що в міліцію хтось подзвонив, але ж не стверджував, що це був пацан.

— Та-а-ак… Як же я це проґавив? От роззява!

* * *

Насилу дочекалися закінчення уроків і рушили до міліції. їм пощастило: капітан Слісаренко був у себе.

— Здрастуйте, Ігоре Борисовичу!

— Ага, головний детектив і головний терорист. Що цього разу? Знову якогось лиха накоїли? Чи Мукоїд прийшов зі щиросердним зізнанням?

Капітану було аж ніяк не до жартів: на ньому висіла нерозкрита справа, і він навіть не знав, з якого боку до неї підступитися. До того ж це була справа, в якій всі підозрювані — неповнолітні. Такі справи завжди суцільний головний біль, трохи схибиш — матимеш клопіт. Ось і тепер: скоєно два серйозні злочини, а він, наче вихователь у дитячому садку, мусить панькатися з підозрюваним, наче з трирічним малюком.

Капітан важко зітхнув.

— Ігоре Борисовичу, а хто в міліцію про бомбу повідомив: пацан чи дівчисько?

— Це таємниця слідства.

— Ігоре Борисовичу, може, ми впізнаємо його голос? Дайте нам послухати запис.

Капітан завагався. Взагалі-то так чинити не годилося, але з іншого боку — раптом хлопці справді впізнають голос?

— Гаразд! — махнув він рукою. — Ходімо зі мною.

Вони спустилися на перший поверх і зайшли до кабінету поруч із кімнатою чергового. Там незнайомий сержант переглядав щось на моніторі. Побачивши в кімнаті сторонніх, він запитально подивився на капітана.

— Сергійку, прокрути-но нам запис дзвінка про мінування другої школи.

Сержант мовчки кивнув і натиснув кілька клавіш на клавіатурі. З динаміків почувся неголосний квапливий голос, радше навіть шепіт:

— Агов, йолопи! Другу школу заміновано! Виводьте всіх звідти, поки не бахнуло! Даю вам на це півгодини часу, потім натисну кнопку!

— Хто говорить? — почувся ясний і гучний голос чергового.

— Хто… Хто… Туз в пальто!

Далі були короткі гудки.

— Це все? — здивувався Льоха.

— А ти думав, що він нам тут напам’ять поему «Катерина» читав? У таких випадках ніхто довго не розмовляє.

— Це пацан, питань нема, але хто — не впізнаю, — Миха почухав за вухом. — А що там фонило — наче якісь іще голоси чулися?

— Ми намагалися розібрати, але нічого не вийшло, — сержант знизав плечима. — Начебто про спорт щось, бадмінтон, здається. Може, якась спортивна програма? Новини, скажімо, — чи то по радіо, а чи по телевізору — хтозна…

— У вашому класі є телевізор або приймач? — запитав капітан Миху.

— Немає.

— Може, на перерві обговорювали щось про спорт?

— Ми саме Логарифму… тобто, Василину Степанівну чекали. Мала бути контрольна з математики. Навряд чи хтось думав про спорт… Льохо, ти щось розумієш?

— Так, хіба дещо.

— Наприклад?

— Це був хлопець і він явно поспішав.

— Звісно, — кивнув Миха, — ми ж могли повернутися до класу будь-якої миті! А йому треба було взяти телефон, увімкнути, набрати номер… Стоп! А як же він міг з мобіли на 102 подзвонити?

— Дзвінок був на міський телефон, — уперше за весь час усміхнувся капітан. — Я вже думав, що ти не запитаєш.

— Тобто, він цей телефон знав? — продовжував розмірковувати вголос Миха.

— Та він і не секретний. Ми завжди кажемо: зателефонуйте на 9-15-15 або 102.

— Ми вже так багато всього знаємо про цю справу, але нічого такого, що могло би вказати на слід, — Льоха роздратовано махнув рукою.

— Та не кажи. Одне ми знаємо точно: йому потрібно було відірвати дві дошки, щоб пролізти в сарай.

— У який сарай? — миттю насторожився капітан.

Миха з Льохою перезирнулися: вони не хотіли підставляти Філімонового брата: хтозна, може, досліди з ртуттю справді незаконні?

— Ігоре Борисовичу, ми вам розповімо про це трохи згодом. Якщо ця інформація стосуватиметься зараження школи ртуттю, ми її не будемо приховувати, добре?

— Ой, діточки, щось ви не те замислили… — примружився капітан. — Аби вам самим не перепало! Може, розповісте?

Хлопці перезирнулися, Льоха кивнув головою.

— Добре, — сказав Миха, — тільки за однієї умови: я не буду називати імен. Поки що.

Капітанові нічого не залишалося, як погодитися, і Миха розповів, як вони знайшли бабцю, що випадково стала власницею літра ртуті, як вона продала її студентові-хіміку, і що з цього вийшло.

— Він справжній учений! У першу чергу кинувся до своїх наукових записів, і це мені сподобалось, — закінчив свою розповідь Миха.

— Це важлива інформація, — сказав капітан. — Хоч це не зовсім законно, але нехай буде так, прізвище цього студента ти назвеш пізніше. Але прошу тебе не забувати, — тут обличчя капітана набуло суворого виразу, — поки єдиним підозрюваним у цій справі залишаєшся ти. І як би я до тебе не ставився, вище за мене стоїть закон. Хочеш — не хочеш, а я повинен робити свою роботу. Завтра в тебе останній день.

* * *

Коли друзі повернулися додому й сиділи за козлячим столиком, Миха похнюплено промимрив:

— Божевільна справа, чесне слово! Тупцюємо, тупцюємо — а результату катма! Ще й ігри якісь почалися…

— Це ти про що? — не зрозумів Льоха.

— Та про запис телефонного дзвінка. Пам’ятаєш, сержант казав про сторонні шуми? Про спорт — бадмінтон, мовляв, розмова йде!

— А-а. Справді, гра… Якийсь щур з тобою грається.

— І хто ж це в нас у класі такий розумний? Ще й спортом захоплюється?

— Свєтка Пономаренко на теніс ходить.

— Теніс — то не бадмінтон.

— Це точно. Хоча й схоже — і там, і там ракетки…

— Так, але в тенісі м’яч, а в бадмінтоні воланчик…

— А пам’ятаєш, Артемон щось таке казав, що з вікна дивився, як хлопці з «Г» грали в баскетбол?

— Так, але ж він, начебто, сам стояв біля вікна, ні з ким не розмовляв. Та й нащо йому дві дошки виламувати… Ні, щось тут не те… Додому?

Так невесело закінчився черговий день.

Розділ 11

Наступного ранку Миха йшов до школи сам, Льоха пішов раніше, бо був черговим. Щоранку Миха проходив повз ятку, в якій продавалися журнали й газети.

— От цікаво, — подумав він, — який журнал дівчиська дивилися в той день?

Він звернув убік і підійшов до ятки. Продавчиня, гладка жінка у великих, мало не на півобличчя, рогових окулярах, запитально на нього подивилася

— Доброго ранку, — привітався Миха.

Продавчиня кивнула.

— Вибачте, будь ласка, у вас є журнал мод?

Продавчиня усміхнулася.

— Який саме? Он їх скільки, — вона показала на ту частину викладки, де лежало штук із десять жіночих журналів.

«Дурень! — подумав про себе Миха. — їх же справді тепер повно! Хто з дівчат тут поруч живе? Начебто, Кирилова. Вона теж зараз повинна йти до школи».

Немов на замовлення з найближчого двору вийшла Надійка.

— Надійко! — гукнув він однокласницю.

— Михасю? Привіт!

— Надю, а який саме журнал ви розглядали в той день, коли школу замінували?

— Не зрозуміла. Коли розглядали?

— Пам’ятаєш, коли хотіли підірвати школу, я ще питав, чи ти не бачила, хто тоді біля моєї парти терся? А ти сказала, що ви гуртом дивилися журнал мод?

— А-а, тоді… Звісно, пам’ятаю. Журнал називався «Грація», останній номер, із такою, знаєш, обкладинкою — червоно-жовтою, під кольори осіннього сезону, з листям таким… З цим журналом прикольно вийшло: відійшла на хвильку, приходжу, дивлюся — на парті журнал лежить…

— Що, чесно? — нашорошив вуха Миха.

— Ну, так.

— Тобто, це був не твій журнал?

— Це був нічий журнал. Я ж тобі кажу: повернулася до парти, а він на ній лежить.

— Так, — пробурмотів Миха й почухав за вухом, — який же я був телепень! Подивися, тут є такий? — Миха підвів Надійку до ятки. Дівчинка уважно оглянула викладку.

— Та ось же він! — вона тицьнула пальцем у журнал з яскравою обкладинкою: усміхнена жінка в червоному шалику на тлі золотавого листя.

— Скажіть, будь ласка, — знову звернувся Миха до продавчині, — три-чотири дні тому такий журнал у вас хтось купував?

Продавчиня зняла окуляри з носа й заперечливо похитала головою:

— Це дорогий журнал. Я його беру по одному примірнику. Якщо він ще на викладці, отже, я його ще не продала.

— Зрозуміло…

— Добре, Михо, я піду собі, бо ще спізнюся… — Надійна кинула на нього винуватий погляд і квапливо попрямувала в бік школи.

Миха вже хотів іти слідом за нею, але раптом згадав, що з іншого краю базару є ще одна газетна ятка. Йому пощастило: та ятка теж була відчинена. У ній сиділа молода дівчина, усміхнена, кирпата, з засіяним ластовинням обличчям.

Миха окинув уважним поглядом розкладку, і його серце забилося: жовто-червоного журналу не було!

— Вибачте, будь ласка, — нетерпляче почав він, — у вас є журнал «Грація»? Останній номер, із обкладинкою з листям. Там ще жінка така намальована..

Продавчиня всміхнулася, і всі веснянки на її обличчі затанцювали.

— Уже продала, — і тут-таки додала: — Ти ба, в світі все перевернулося догори дриґом! Тепер жіночі журнали мод купують виключно хлопчики! Навіть не чоловіки, а саме хлопчики… І куди світ котиться!..

— Значить, цей журнал у вас купив хлопець? Пригадайте, будь ласка, який він був? Це дуже важливо, питання життя, можна сказати, і смерті.

— Та невже?! — розсміялася продавчиня, звела очі вгору, пригадуючи незвичайного покупця, і вельми докладно описала його зовнішність, розповівши навіть, у що він був убраний.

— Не може бути… — пробурмотів Миха. — Але чому?!!

— Що не може бути? — не зрозуміла дівчина.

— Та так, довго розповідати… З мене квіти! — усміхнувся Миха.

— Отакої! Це за що? — розгубилася продавчиня.

— Ви навіть не уявляєте, яку заплутану проблему ви допомогли мені розв’язати. Щиро дякую!

Миха щодуху рвонув додому, залишивши дівчину губитись у здогадах, що це раптом найшло на горобинівських хлопців. Пробувши в своїй кімнаті всього кілька хвилин, він побіг до школи. В клас Миха залетів разом із дзвінком — розпатланий і спітнілий. Цілий перший урок хімічка робила Михові зауваження за те, що той постійно щось шепотів сусідові. Льоха слухав і отетеріло кивав. Наприкінці він спромігся на єдине запитання:

— Але чому?

— Скоро дізнаємося, — прошепотів Миха.

— Мукоїде! — гаркнула хімічка, якій остаточно урвався терпець. — Ти будеш слухати чи виставити тебе з класу?

Миха замовк: все, що було потрібно, він уже Льохові розповів. Тепер залишалася тільки одна річ. Він дістав з заплічника і поклав перед Льохою те, по що спеціально повертався додому. Той мовчки кивнув. У цей час пролунав дзвінок з уроку. Миха підійшов до вікна. У шкільний двір в’їхала міліцейська «Шкода».

— Міліція приїхала, — тихо сказав він.

— Де?!! — Весь клас кинувся до вікон.

Зі «Шкоди» вийшов капітан Слісаренко.

— По мою душу… — пробурмотів Миха.

І справді, ще не встиг продзеленчати дзвінок на урок, як до класу увійшли директор і капітан. Тут же здійнявся галас. Директор підвів руку, вимагаючи тиші. Не відразу, але врешті-решт усі замовкли.

— Хлопці, ми всі знаємо Михайла Мукоїда як доброго друга. Але сталося те, що сталося, і за це треба відповідати. Ігоре Борисовичу, прошу.

Капітан підійшов до столу.

— Що тут казати? Дзвінок про те, що школу заміновано, було зроблено з телефону Мукоїда. На пляшці з-під ртуті виявлено відбитки його пальців. Михо, — капітан безпосередньо звернувся до Ватсона, — я дав тобі три дні для того, щоб ти спробував розгадати цю загадку. Більше того, я додав ще один день. Ти розгадав її?

Михова відповідь прозвучала мов грім серед ясного неба. Якби зараз у відчинене вікно до класу влетів НЛО, з нього вийшли зелені істоти й запитали, де пункт прийому макулатури, то, певно, клас був би вражений менше.

— Так, я її розгадав.

Капітан від здивування роззявив рота, директор насилу встиг зловити окуляри, що з’їхали з носа, хтось від несподіванки голосно гикнув.

— Так, я розгадав її, — повторив Миха, встав з-за парти і вийшов до столу. — Від початку я зробив помилку: згадав усіх, з ким у мене були сутички або конфлікти й вирішив, що саме хтось із тих людей мене так сильно підставив. Артемону… Тобто, Кості Печериці, я не дав списати контрольну роботу, з Рудиком, тобто Сашком Руденком, у мене були… як вам сказати…

— Особисті непорозуміння, — усміхаючись, підказав Рудик.

— Ага, особисті складнощі, — погодився Миха. — 3 Миколкою Рудиком я місяць тому побився. Ну, й на Філімонова я теж думав. Він у нас із химерами! Йому ідея світового пофігізму заважає бути нормальною людиною.

— Це була теоретична помилка, — раптом сказав Філімон. — Від цієї теорії я відрікаюся, про що заявляю офіційно. Світового пофігізму не може бути в принципі. Я був не правий і визнаю це при всіх.

— Філімонов знову вилюднює, — пожартувала Ольга Молибога.

— Він повернувся в лоно світової цивілізації, — додав Динозавр.

Миха здійняв руку й попросив тиші.

— Але всі мої підозри виявилися марні. За ці кілька днів ми дізналися тільки от що: по-перше, у Філімонового брата вкрали ртуть, яку він купив для дослідів.

Тут уже сіпнувся капітан:

- То ось у кого…

— Пане капітане… — капітан замовк, і Миха повів далі. — По-друге, викрадач був досить тілистий: у стіні сараю, де Філімонов-старший проводив свої досліди, виламано дві дошки, а для худорлявого вистачило б і однієї. Але сьогодні…

Директор з капітаном здивовано перезирнулися: що можна було вже дізнатися сьогодні, коли зараз лише пів на десяту?

— Сьогодні я дізнався, про який спорт розмовляли, коли зловмисник дзвонив до міліції.

— Який ще спорт? — загомоніли всі, навіть директор здивовано звів брови.

— У міліції є запис телефонного дзвінка, ну, того самого, про бомбу в школі. На ній чути сторонні шуми. Коли спробували проаналізувати ці шуми на комп’ютері, то виявилося, що то людські розмови, і йшлося, начебто, про спортивні змагання. Бадмінтон, так казав ваш сержант?

— Усе правильно, — підтвердив капітан.

— Нічого тут не правильно! — раптом виголосив Миха. — Не було там жодного бадмінтону, так само як і тенісу, пінг-понгу чи баскетболу! І це найголовніше!

Усі завмерли в мовчазному очікуванні, тільки хтось глибоко й голосно зітхнув.

— Надійко, що тобі найбільше сподобалося в тому самому журналі мод?

— Це в «Грації»?

— Так. У журналі з листям на обкладинці, який ви розглядали в той день, коли школу замінували.

— А, ну так! Сукня там була, стильна, такий силует цікавенний, спідниця з воланами… Виглядає просто чудово!

— Ось! Ігоре Борисовичу, ваш сержант, який намагався розібратися в цих сторонніх шумах, одружений?

— Ні, здається… — геть розгубився капітан.

— Зрозуміло. Тому він і переплутав волани — себто оздоби на сукні такі — з воланчиками для бадмінтону. Насправді, там записано розмову про фасони суконь. Волани в шевській справі — така широка декоративна стрічка, нашита хвилями. І розмову цю вели дівчата, розглядаючи не відомо ким підкинутий Надійці Кириловій журнал мод. Отже, той, хто дзвонив, був поруч із дівчатами.

Упродовж усієї цієї справи з самого початку я поводився як сліпий і глухий. Весь час події і факти вказували мені тільки на одну людину, а я був немов загіпнотизований і ніяк не міг цього зрозуміти. По-перше, він мусив мати можливість поцупити у мене зошит з математики. Навіщо йому це було потрібно, ми ще в нього запитаємо. По- друге, він огрядний. Але в класі тлустих хлопців кілька. По-третє, він мусив мати можливість не тільки взяти телефон, не тільки непомітно зателефонувати з нього, але й непомітно покласти на місце. Зрозуміло, що зробити це не просто, але наш герой… вірніше, щур… Інакше я назвати його не можу. Він хитрий і розумний! Адже щури розумні, правда? Він підкинув на парту Надійці Кириловій новий журнал мод, а що може відволікти дівчат краще? Трюк вдався! Дівчата забули про цілий світ, навіть про контрольну з математики, і до того ж створили необхідне прикриття, скупчившись юрбою біля сусідньої парти. І тоді нашому героєві залишилося тільки простягнути руку й узяти в мене з заплічника телефон. І зовсім він не спав, а нахилив голову і з-під парти дзвонив у міліцію. Потім легкий рух рукою — і телефон знову в мене в заплічнику. Валете, я правильно кажу? Так усе було?

— Це все твої фантазії! Нічого такого не було! А на те, хто і про що там балакав: про волани чи про м’ячі, мені глибоко начхати! Жодних доказів у тебе немає! Так що, арівідерчі, Ватсоне плюгавий!

— Не вийде, Валете! Зошит з математики, який ти в мене поцупив, напевно, досі лежить у тебе в портфелі? Он я бачу його зелену обкладинку!

Валет рвонувся до портфеля, але Льоха Холмс був напоготові і схопив його перший.

— Ось він! — переможно крикнув він, витягнув зеленого кольору зошит і показав присутнім.

— Як же це? — розгубився Валет. — Я ж його викинув на смітник… — і зрозумівши, що пробовкався, розгубився ще дужче.

— Усі чули? От і все… — Миха взяв зошит у Льохи. — Що ти тепер казатимеш, Валете? Чи, може, Туз? Так ти назвався, коли дзвонив у міліцію? Ну, а як ти дізнався, що Філімонов-старший робить досліди з видобутку золота за допомогою ртуті, це нехай Ігор Борисович з’ясовує. До речі, пляшку з моїми відбитками ти на смітнику взяв? Побачив, що я викинув, і підібрав, так?

Валет важко дихав, втупившись поглядом у підлогу. До нього підійшов ВВ:

— Поясни мені, навіщо ти це все зробив?

— А чого він… — Валет, не відриваючи погляду від підлоги, кивнув у Михів бік, — його всі знають… І програмістом стати хоче… А вийшло навпаки: через нього навіть школу захопили… А я… А в мене… — і він замовк.

— То ось у чому річ… Звичайна заздрість… — тихо сказав ВВ. — Ну, що ж, Коваль, доведеться відповідати перед законом. Капітане!..

* * *

— Надійко! Кирилова!

— Що?

— Беру свої слова назад.

— Це ж які?

— А ті, що волани не допоможуть мені розкрити цю справу. Як бачиш, не тільки допомогли, але й стали золотим ключиком до розгадки. Отже, «ура» красивим сукням з воланами!

Так завершилася ця вкрай заплутана справа. Головним мотивом злочину стала звичайнісінька заздрість, тільки вона виявилась дуже дивного кольору. Щурячого…

Олександр Есаулов

Щурячий підступ. Справа № 6

серія «Дитячий детектив»

Переклад з російської Тетяни Кохановської

Редактор: Сашко Дерманський

Коректор: Наталя Брискіна

Оформлення Олени Ваніфатової та Федора Сергєєва

Художній редактор: Світлана Єрко

© ПП «Видавництво «Теза». Видання, оформлення, оформлення серії, 2015.

ББК84.4УКР6 УДК 821.161 Авт. знак. Е84

123 стор. 84x108/32 Ум. друк. арк. 6,72

ISBN 978-966-421-116-8

ISBN 978-966-421-097-0 (серія «Дитячий детектив»)

Content

Олександр Есаулов

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11