Олександр Есаулов

Полювання на мамонтів. Справа № 8

Розділ 1

За вікном пронизливо зойкнули. Михові здалося, що зойкнула дитина. Він повернув голову до вікна. За зойком почувся крик, але кричав уже хтось інший, дорослий. Кричала жінка. Причому не просто кричала, а просила про допомогу. Миха чітко розібрав:

— Допоможіть!!!

Він кинувся до вікна.

На вулиці був холодний листопад. У цей час о п’ятій уже темно, хоч око виколи, а тут годинник показував уже сьому. Але постать внизу було видно, — допомагали освітлені вікна будинку. От тільки хто там був — жінка, дівчина — розібрати було важко. Вона махала руками, а потім упала на коліна… Тут уже Миха чекати не став і кинувся в коридор. Миху називали Миха Ватсон. Разом зі своїм другом Льохою Ремеслом, на прізвисько Льоха Холмс, і його сестрою Настею, на прізвисько Настя Боанасьє, вони розплутали чимало складних справ. Деякі з них були суто кримінальними і навіть небезпечними.

— Ти куди? — запитала з кухні мама.

— Та на вулиці щось трапилося. Чуєш, кричать? Про допомогу просять.

— Синку, обережніше там. Мало хто в темряві може кричати? Не дай Боже…

— Добре, мам! — Миха вдягнувся й вискочив з квартири. Ліфт був зайнятий, і він кинувся вниз по сходах, прикинувши, що з четвертого поверху швидше добіжить, ніж доїде. — Що?! Що трапилося?! — закричав він, підбігаючи до дівчини, котра стояла навколішки посеред дороги, що тягнулася вздовж усього будинку. З цієї дороги автомобілі під’їжджали до під’їздів, на ній же було кілька так званих «кишень», де машини залишали на ніч. Дівчина стояла до нього спиною, і Миха в темряві не відразу зрозумів, що вона тут робить і яка їй потрібна допомога. Лише коли підбіг близенько, то нарешті побачив те, що пройняло все тіло холодом моторошного передчуття: перед дівчиною зяяв чорною бездонною дірою відкритий каналізаційний люк.

— Там… Туди… Донечка… А-а-а!!! Допоможіть!!! Наталочко! Наталю! Доню, не мовчи!!! Допоможіть!!!

— Михо, ти там, чи що?! — гукнули від сусіднього під’їзду.

— Льохо, мерщій сюди!!! Тут дитина в люк упала! Світло потрібне…

— Зараз! У мене в телефоні… — Підбіг Льоха, вихопив з кишені мобільник і тремтячими від хвилювання руками ввімкнув ліхтарик.

Посвітили в люк. Слабке світло не діставало до дна. Льоха без роздумів затиснув мобільник зубами й опустив ноги в люк, намацуючи металеві скоби.

— Припиніть кричати! — твердо сказав Миха. — У вас є телефон?

— До чого тут телефон? Наталочко…

— Швидку викликайте! У міліцію телефонуйте! Швидко!!! — І звернувся до Льохи, голова якого вже зникла в люку: — Що там?

— Ліхтарик потрібен… — долинуло з люка. — Темно, як…

— Я додому! Я швидко! А ви — у швидку і в міліцію!..

Миха кинувся до під’їзду. Двох хвилин йому вистачило, щоб злетіти на четвертий поверх, забігти додому, крикнути мамі на кухню про те, що треба викликати «швидку» й міліцію, бо в люк провалилася дитина, вихопити з шафи ліхтарик і злетіти вниз по сходах.

— Льох, ну що там?

— Знайшов! — почувся приглушений Льохів голос.

— Іду до тебе!

Миха почепив ліхтарик на чоло і вже наполовину сховався в люку, коли раптом запитав молоду жінку:

— Ви кудись додзвонилися?

— Я… я… — розгублено забурмотіла та.

У відповідь Миха сердито загарчав, аж тут у вікно висунулася мама:

— Михасю, я лікарів викликала! І міліцію!

— Добре, мам!

— Що там у вас?

— Ма, потім! — І його голова зникла в люку.

Льоха вже стояв унизу, під люком, тримаючи на руках маленьку дівчинку.

— Ну, як вона? — запитав Миха, спускаючись по скобах.

— Жива, але, здається, непритомна. «Швидку» викликали?

— Та мамочка так перелякалася, що кнопки на мобілці знайти не може… Моя мама викликала…

Миха схилився над дівчинкою, освітивши її обличчя ліхтариком. Личко було забруднене каналізаційною нечистотою. Миха глянув униз, на свої ноги. Вони були майже до колін у теплій, мутній і смердючій рідині, — водою це аж ніяк не назвеш.

— Ох і гидота… — скривився Льоха й занепокоєно глянув на дитину: — Як же ми її піднімати будемо?

— Потрібні простирадло і мотузка. Стій тут, я миттю! — І Миха спритно поліз по скобах угору.

— Як? Як моя Наталочка? — крізь сльози запитала молода жінка.

— Усе минеться! — запевнив її Миха. — Чекайте тут! Я хутко!

Він знову кинувся додому. Біля дверей наткнувся на маму з татом, що вже зібралися бігти надвір.

— Потрібне якесь старе простирадло… Або покривало… Щоб потім можна було викинути. І мотузка…

— Що там трапилося? — стривожено запитав тато.

— Дитина в каналізацію впала!

— А як же…

— Тату, потім! Дівчинку треба звідти підняти!

Тим часом мама вже винесла старе простирадло і подала Михові:

— Ось… Тільки мотузки…

Стривай! У шафі є ремені, якими ми ме6лі переносили! — згадав тато. — Це навіть краще!

Він метнувся до шафи і в мить ока виніс ремені.

— Гайда! — сказав тато й кинувся сходами вниз.

За хвилину біля люка вже стояло двоє чоловіків, готових допомогти, і Льохова сестра Настя. Миха знову пірнув у люк. На батькову пропозицію спуститися разом, він заперечно похитав головою:

— Тату, ми з Льохою впораємось! Бо тобі костюм доведеться викидати… Та й туфлі, мабуть, теж…

— Але ж там дитина! — не здавався тато.

— Там усе під контролем! Тримай кінець.

Ремені зв’язали докупи. Один кінець залишився в руках у батька, другий опустили в люк. Уже спускаючись, Миха побачив вогні автівки, що завернула у двір.

— Льохо, як ви? Швидка приїхала!

Спритними рухами Миха туго обв’язав дівчинку попід руками простирадлом, Льоха надійно прив’язав до нього ремінь, і хлопці в один голос крикнули:

— Піднімайте!

Постраждала рушила вгору. За нею, притримуючи, щоб не вдарялась об стінки колодязя, поліз Льоха. Миха, почекавши, поки товариш вибереться з люка, теж почав дертися назустріч зоряному небу.

— Фу… Ну й сморід… — пробурмотів один з чоловіків, що стояли біля люка.

— Каналізація, як не як… Не шанелеві духи! — відказала Настя.

— Що-що? — не зрозумів чоловік.

— Шанель номер дев’ять! Духи такі! — прокоментував Миха, вибираючись із люка. — Французька класика!

— А-а… Так, так, це навіть не шинель…

Миха тільки рохнув, тут було не до сміху. Тим часом лікарка, молода мама й Настя, розв’язавши простирадло, почали клопотатись коло маляти. Мама знов було заголосила, але лікарка кинула на неї такий грізний погляд, що та одразу замовкла.

— Як же це ви, мамочко, так не догледіли? — дорікнув жінці один з чоловіків.

— Та я… Та як… Та ж темно! Наталочка бігала, бігала, а потім я дивлюся — не стало її. Я гуди, я сюди… І сама ледь не впала в цю діру! Спасибі хлопцям! Хлопчики, я для вас… Я вам…

У двір заїхала міліцейська машина. Миха кинувся вперед і замахав руками — побоявся, щоб машина не вскочила колесом у колодязь. Із автівки вийшов давній Михин знайомий, майор Ігор Борисович Слісаренко.

— Ну, здоров, Ватсоне! Раз ти тут, то і Холмс, і Настя теж десь недалеко. Я правий?

— Тут я, Ігоре Борисовичу, тут! Здрастуйте!

— Здоровенькі були, Ігоре Борисовичу, — привіталась і Настя.

Що у вас тут сталося? — запитав майор.

— Та ось, дівчинка в каналізацію впала.

— Це як? — не відразу зрозумів майор і озирнувся навколо. — А покришка де? І чому каналізація відкрита? Та ще в таку темінь!… Це ж кримінал!

Майор підійшов до машини «швидкої допомоги» і зазирнув у салон:

— Як дівчинка?

— Уже ніби все добре… Але ще трохи… Якби не хлопці, була б захлинулась, бідненька… — відповіла лікарка.

Мати дівчинки вже майже заспокоїлась. Зарадила цьому й Настя. Вона була поруч, весь час гладила нещасну матір по руці, щось заспокійливо бурмотіла, стискаючи за плечі.

— Як же це так! — несподівано голосно сказала молода жінка, почувши останні Слісаренкові слова. — Та я… Я на них у суд подам! Дитину мені мало не вбили!

— Годі вам, сідайте біля водія, поїдемо в лікарню. Там дитину оглянемо і будемо вирішувати, — сказала лікарка і рвучко зачинила двері «карети».

Молода мати слухняно відчинила двері в кабіну. А тоді раптом обернулася й сказала:

— Хлопці! Хлопчики! Спасибі вам! Довіку не забуду! Ви мені дитину врятували! Дякую!

Двері зачинилися, і «швидка» рушила, везучи водночас нещасну й щасливу матір і її дивом врятовану доньку.

Миха колом обійшов діру люка, потім увімкнув ліхтарик й оглянув усе в радіусі десяти метрів.

— Ігоре Борисовичу, а покришки таки нема! Думаю, що її вкрали.

От покидьки! — спересердя вигукнув Л ьоха. — У них що, ні мізків, ні совісті?! Залишили діру серед дороги!

— Та кому ця покришка треба? — здивувалася Настя.

— Ну, не скажи… Може, хтось хату будує, от і треба, — відповів Льоха.

— А може, на металобрухт, — додав Миха.

— Цілком можливо, — погодився майор Сліісаренко, — але які, все-таки, покидьки!

— Треба чимось діру позначити, аби ще хто- небудь не впав, — сказав Миха.

— Добре кажеш, сину! Яку-небудь гілку… коробку… Ану, глянь біля сміттєвих баків, — запропонував Михові батько.

Морочилися з півгодини, поки хоч якось вирішили проблему. Дорога була вузькою, по ній могла проїхати тільки одна машина. І тому що не пробували, виходило, що дорогу просто перегороджували. Зрештою, Мишко згорнув знайдену на смітнику велику картонну коробку так, що заткнув нею діру, як пробкою. Вона стирчала над поверхнею дороги сантиметрів на п’ять. Її добре було видно у світлі фар, і машини могли без труднощів проїхати над нею.

— Ну, водоканал, зажди в мене! — пригрозив кулаком майор. — Я вам завтра влаштую, начувайтеся!

Після такого грізного попередження майор сів у машину і поїхав до себе у відділення. Помалу всі розійшлися по домівках. Миха першою чергою сходив у душ і ретельно вимився. Переодягнувшись, зайшов на кухню. Мама з татом і далі обговорювали пригоду.

— Що це за люди! — обурювалася мама.

— А якби дівчинка загинула? Як так можна?

Та то кивав на знак згоди.

— Деякі людці, — сказав він, — заради грошей готові на все! І скільки там тих грошей… Скільки тієї покришки?

Миха мовчки пройшов до кімнати, сів за комп'ютер. Полазив по інтернету и знову вийшов на кухню.

— Тату, — сказав, — покришка від люка важить майже п’ятдесят кілограмів. А чавун приймають приблизно по півтори гривні за кілограм. Тож виходить, що за ту залізяку можна отримати сімдесят-вісімдесят гривень. А нова покришка коштує гривень сімсот. Отак…

— Нічого собі…

Миха подзвонив Льохові й розповів, що йому вдалося нарити в інтернеті.

— Гм… — гмикнув Льоха. — Це що ж виходить? Хтось організував собі бізнес на чужих життях? Скільки, ти кажеш, покришка одна важить?

— Півсотні кеге, десь так.

— Яким же це бугаєм треба бути, щоб таке тягати?

— Тут биком не обійтися! — хихикнув Миха.

— Тобто? — не зрозумів Льоха.

— Тут треба щонайменше мамонтом бути!

Обидва зареготали.

— З чого ви тут так весело іржете? — Миха почув у трубці Настин голос.

— Починаємо шукати мамонта! — відповів Льоха.

— Кого? — здивувалася Настя.

Обидва хлопці знову зареготали.

— Мамонта… — крізь сміх видушив Льоха. — Волохатого такого… У нього ікла завбільшки з тебе! Ха-ха-ха!

— Дурень ти! — гордо відказала Настя. — У мамонта не ікла, а бивні!

— Невже?! — вдав здивування Льоха. — І в якій розумній книжці ти це вичитала?

Настя витягла з рюкзака комікс із кольоровими малюнками для найменших і простягла Льохові:

— А ось тут написано! — Вона докірливо похитала головою і додала: — Читати треба більше!

Розділ 2

Ранок для Михи починався як завжди: звичайно, проспав, звичайно, все бігом… Він нашвидку перекусив і вискочив із квартири, мало не забувши замкнути двері. Батьки вже поїхали на роботу, а будильник до нього не зміг додзвонитися ні з першої, ні з другої спроби. І ось результат…

Миха вибіг на вулицю. Важкий рюкзак гупав по спині. Цієї ж миті із сусіднього під’їзду вискочили Льоха й Настя. Подивилися одне на одного і розреготались.

— Побігли, бо не встигнемо! Самі знаєте, як Логарифма любить, коли на її математику спізнюються! — сказала Настя, і всі втрьох квапливо рушили по доріжці.

Першою зяючу чорноту відкритого люка побачила Настя.

— Дивіться! — викрикнула вона, зупинившись від несподіванки.

— Хутчіш ходімо, на урок запізнимося! — підганяв її брат.

— Дивіться, он там! — не вгавала Настя, тикаючи пальцем убік. — Теж покришки на люку немає!

Ще одну темну діру на дорозі помітив і Льоха:

— Оба-на! Ще одна…

— Холмсе, ворушись! Точно на урок спізнимось! — поквапив друга Миха.

Не пройшовши й сорока метрів по Інтернаціональній вулиці, трійця завважила на дорозі ще один відкритий люк, потім ще… Усього, дорогою до школи, друзі нарахували шість незакритих люків. На самісінькому повороті на вулицю Тургенєвську, на якій була їхня школа, біля тротуару стояла машина. Лише підійшовши ближче, Льоха помітив, що машина не просто стоїть. Її праве переднє колесо потрапило у відкритий зливостік. Товсті чавунні ґрати, що захищають зливостоки під усілякого сміття, яке ледачі водії та несвідомі пішоходи викидають хто куди — водії під колеса, а пішоходи під ноги, — теж зняли. Водій, мабуть, не помітивши цієї діри, притиснув машину до тротуару. Колесо й провалилося. Сам господар стояв на тротуарі, за машиною, і комусь телефонував, відчайдушно жестикулюючи вільною рукою. Якби злодій зараз потрапив під цю руку, йому було б ох як несолодко! На лобі в чоловіка наливалася величезна синя ґуля. Поруч із водієм, бліда від переляку, стояла дівчинка років дев’яти- десяти.

— Нівроку… — похитав головою Льоха. — Добре, що помалу їхав!

— А дівчинка, імовірно, сиділа на задньому сидінні, — припустив Миха.

Настя глибоко зітхнула:

— Цього мамонта треба обов’язково знайти. Знайти, зняти штани і відшмагати, як Сидорову козу! Щоб іншим не кортіло!

— Його треба не відшмагати, — заперечив Ватсон, — а посадити років на п’ять. Оце буде правильно!

Друзі-детективи мало не запізнилися на перший урок. Щойно зайшли до школи — у гучних коридорах задзеленчав дзвінок. Настя кинулася сходами на другий поверх, хлопці — на третій. Далі був звичайний шкільний будень, хіба що на перервах багато говорили про чорні бездонні діри на дорогах. Як виявилося, покришки з люків було знято не тільки на Інтернаціональній, а й на вулиці Паризької Комуни та ще у двох дворах, — на щастя, в них більше ніхто не провалився.

Після уроків Миха й Льоха пройшлися по тих дворах. Перший двір був схожий на той, де жили хлопці: така ж вузька дорога вздовж довгого будинку, маленький дитячий майданчик, хіба що сміттєвих баків навпроти будинку не було. Вони стояли трохи поодаль і були призначені для сміття відразу з кількох будинків. Друзі все уважно оглянули, але нічого особливого не виявили. Щоправда, на дорозі було всього п’ять люків, а покришки чомусь зняли тільки з трьох. Якби ці люки були двома крайніми поспіль, то можна було б зробити висновок, що злодіїв щось налякало. Але люки були розташовані так: відкритий, закритий, відкритий, відкритий, закритий. В іншому дворі була схожа картина. Дорога йшла відразу уздовж двох будинків, розташованих буквою «Г». Покришки з люків були зняті теж не підряд, а вибірково. Така ж картина була й на вулиці Паризької Комуни.

— Дивно… — пробурмотів Миха й почухав за вухом. — Чому з одних люків покришки зняли, а з інших ні?

— Та хто його знає? — І собі здивувався Льоха, підійшов до відкритого люка, зазирнув у темряву, прислухаючись до дзюрчання каналізаційних стоків. — От негідники… Чесне слово, перестріляв би, козлів таких!

— Що, дівчинку згадав? — запитав Мишко.

— Ага… Мала запросто загинути могла. їй просто пощастило!

— Льохо, слухай! Є ідея.

— Ну?

— У нас же в Горобинівці металобрухт приймають?

— Так. На колишній шкіргалантерейній фабриці.

— Ось! Давай туди сходимо. Поговоримо з приймальником… Може, він щось підкаже? Ми ж у цьому питанні ні в зуб ногою!

— А що? Нормальна тема! Гайда!

І друзі попрямували до колишньої шкіргалантерейної фабрики. Взагалі-то, в Горобинівці, ще років з двадцять тому, працювало кілька великих підприємств: завод з виробництва цегли, меблева фабрика, завод з виробництва будівельних матеріалів, ще якісь підприємства… Але тепер це все було у напівзруйнованому стані. Шкіргалантерейна фабрика теж була занедбана. Крізь паркан проглядалися купи металобрухту і кілька кинутих напризволяще корпусів. Уже на підході до воріт хлопці побачили огрядну тітку в шубі, яка сиділа біля ваг і читала якусь книгу.

— Добридень! — ґречно привітався Миха, Льоха ж обмежився кивком голови. — Можна у вас дещо запитати?

* * *

Майор Слісаренко обідав. На столі у пласгиковій коробочці парувала щойно розігріга гречана каша зі шматочками м’яса, апетитно виблискувало вологими рожевими боками кілька редисок, лежало печиво, стояли баночка з медом і велике горня гарячого чаю. Голодний майор гучно втягнув ніздрями ароматні запахи й узявся за ложку. І саме тієї миті, коли він підніс до відкритого рота ложку з кашею і шматочком м’яса, пролунав дзвінок. Майор похлинувся від несподіванки слиною і злісно покосився на телефон. Діватись було нікуди — дзвонили із внутрішнього номера, і це міг бути або черговий, або начальник. Ні того, ні іншого ігнорувати не бажано. Тому з неохотою, але майор слухавку все-таки взяв.

— Слухаю! — сказав він, ковтаючи слину.

— Ігоре Борисовичу! Тут зателефонувала…

І черговий розказав таке, що майорів апетит як корова язиком злизала. Він тільки перевів подих і крикнув:

— їду негайно!

За мить на столі зостались безнадійно холонути і каша з м’ясом, й ароматний чай, а майор уже мчав по сходах, наче хлопчисько, перестрибуючи сходинки з п’ятої на десяту і застібаючи на ходу формену куртку. Ще за мить жовта службова машина, лякаючи перехожих гучною сиреною, мчала Горобинівськими вулицями. Один поворот, другий… Ось і будівля колишньої фабрики шкіргалантереї. Машина на швидкості влетіла в широко відкриті ворота і, скрипнувши гальмами, стала як укопана. Майор вискочив із салону і закричав:

— Де вони?!!

Огрядна приймальниця металобрухту підбігла до Слісаренка.

— А я їх до кімнати завела… Сказала, що в документи глянути треба, і замкнула їх там! Сидять як миленькі! У-ух, паразити!!! Через них дівчинка мало не потонула в каналізації! За ґрати їх років на десять, пройдисвітів таких! Придумали ж таке: покришки красти!

Слухаючи тітку-приймальницю, Слісаренко розстебнув кобуру і дістав пістолет. Підійшов до дверей, зупинився і крикнув:

— Гей, там у кімнаті! Раджу не опиратись! Стати обличчям до стіни, руки вгору! Хто буде опиратись, стріляю на ураження! Ясно?

— Ясно!.. — з-за дверей почувся глухий голос. — Опиратись не будемо!

Слісаренко поволі повернув ключ у замку і обережно прочинив двері. У кімнатці, високо задерши руки, обличчям до стіни стояли двоє.

— Ну що, голубчики, попалися? Зараз ви за все відповісте! Ану, повертайтесь обличчям до мене!.. Що???

* * *

— Що??? — вигукнув Льоха.

— Ігор Борисович?.. — пробурмотів шокований Мишко. — Оце так номер…

— Мишко! Льохо! Ви що тут робите?

— Це що ж?.. — прошипіла приймальниця. — Та ви, виявляється, одна банда-баланда?!!

— Мовчати! — наказав їй майор. — Так, Михасю, що тут сталося?

— Та я й сам нічого не розумію, Ігоре Борисовичу! Ми з Льохою вирішили поцікавитись у приймальниці стосовно здачі-прийому металобрухту. Ну… Чи приймають ці покришки від люків… Якщо так, то на яких умовах… Чи хто здавав такі покришки… Скільки це коштує… І взагалі… А вона, — Миха кивком голови вказав на огрядну приймальницю, — завела нас сюди… Сказала, що розцінки подивитися потрібно, а сама замкнула нас на замок. А потім ви з’явилися… З пістолетом!

Льоха всміхнувся самими лише краєчками губ, а майор похитав головою:

— Ну, хлопці, ви геть тупенькі! Знайшли в кого, а головне — коли — розпитувати про такі речі! Ніно Петрівно, спокійно! Це свої хлопці! Це вони вчора дівчинку з каналізації витягли. — І знову звернувся до хлопців.

— Ну, і що ви з’ясували?

— Та поки що нічого, — відповів Льоха. — Лише виявили, що покришки вкрали ще біля двох будинків. Та ще на Інтернаціональній зо два десятки. Просто жах…

Ніна Петрівна подивилася на хлопців, потім перевела погляд на майора:

— То це не крадії?

— Довго метикуєш, Петрівно! — широко усміхнувся майор. — Це не крадії! Це два найзнаменитіші детективи в Горобинівці: Миха Ватсон і Льоха Холмс! Сестри тільки тут не вистачає… Мадам Боанасьє, так, здається?

— Тут я, тут! — Несподівано десь згори пролунав дівочий голос.

— Настя?! — задерши голову, гукнув Льоха.

Так, це була вона, Настя Боанасьє, і вона сиділа на товстій гілці дерева й дивилася вниз. Настя кілька років займалася спортивною гімнастикою, тому залізти на дерево їй раз плюнути.

— Ти ж сам подзвонив мені і попросив прийти! Нас закрили… Нас закрили… — передражнила вона брата. — Треба з’ясувати, що відбувається…

— Так я ж не просив на дерево залазити!

— А як би я інакше з’ясувала, що тут коїться? Підійшла б запитати — мене б теж під замок, еге ж? Ось я й вирішила в такий спосіб

поспостерігати… — пояснила дівчинка і почала спускатися з дерева.

— Ну, колеги, з вами не знудишся! — усміхнувшись, сказав майор і по хвилі перепитав: — Отже, більше нічого не з’ясували?

— Ага, з’ясуєш тут… — Миха жартома набурмосився.

А Льоха перейшов до справи.

— Ніно Петрівно, скажіть, будь ласка, вам взагалі покришки від люка приймати в брухт доводилося? — запитав.

— Бог з тобою! — перехрестилася приймальниця. — Я що, сама собі ворог? Це ж справжня крадіжка і, значить, в’язниця!

— Але для чогось-то їх крадуть? — підійшла й пристала до розмови Настя.

— Настю, твоя правда, — погодився з нею Миха, — які б палаци хто не будував, я не думаю, що для будівництва може знадобитися стільки покришок. Ну, одна… Ну, дві… Але більше двадцяти?! А якщо не на будівництві, тоді де вони ще потрібні?

— Згоден, — погодився майор і допитливо глянув на приймальницю.

— Ну… — раптом зам’ялася та. — Якщо покришки поламані… Шматки покришок… Тоді, може, і приймаються. Але я навіть шматки не беру. Потрібен мені зайвий головний біль на старості!

— Ну, а якщо й приймете? — запитав Льоха. — Що буде?

— А буде відповідальність за статтею двісті тринадцять кримінального кодексу: порушення порядку здійснення операцій з металобрухтом, — відповів за приймальницю майор Слісаренко. — Ну й, окрім того, Ніна Петрівна абсолютно права — це банальна крадіжка. Отак-от…

— Ніно Петрівно, — запитав Миха, — а ще десь поблизу приймають металобрухт?

— У Бузі приймають… У Морзелі… Так, напевно, в будь-якому містечку чи селищі… Ну, а в столиці таких пунктів багато… Ми ж не тільки металобрухт приймаємо, а й макулатуру… пластикові пляшки… скло… Це справа корисна і потрібна.

— Ніхто й не заперечує, — усміхнувся майор, — звісно, що корисна. Поки вона законна. Гаразд… Ходімо, сищики… А якби не я на виклик приїхав? Відвезли б вас у міліцію і доводили б зараз, що ви не верблюди!

* * *

За годину Миха, Льоха й Настя сиділи за козлиним столиком. Справа здавалась темною і незрозумілою. Чому одні покришки крадуть, а інші ні? Куди здають ці покришки? І як їх крадуть? Як може зникнути покришка на дорозі, щоб цього ніхто не помітив? Адже не інопланетяни, врешті-решт, їх забирають на літаючих тарілках! Ну, і найголовніше запитання: хто той негідник, що піддає страшній небезпеці жителів Горобинівки?

Розділ З

Наступного дня, після уроків, Миха з Льохою поїхали в Бузу подивитися, що робиться на тамтешньому пункті прийому металобрухту. Нічого нового там вони не знайшли. Пункт був схожий на Горобинівський: так само розташований на якомусь закинутому підприємстві й так само приймала непотрібне залізяччя жінка — неохайна, непривітна і криклива. Щойно Миха заїкнувся про покришки від каналізаційних люків, тітка відразу почала кричати так, немов хотіла оповістити весь світ про початок ядерної війни. Льоха скривився і заткнув вуха, а Миха замахав руками, мовляв, уже ніхто нічого не питає. Але тітка не вгавала, а потім узагалі взялася за мобілку. Згадавши сумний досвід на приймальному пункті в Горобинівці, друзі вважали за краще негайно вшитися. Вони відійшли від воріт уже метрів зо сто, а тітка все не заспокоювалася.

— Ох і голосиста тітонька! — усміхнувся Льоха вже на зупинці маршрутки. — Досі у вухах дзвенить.

Миха поколупався пальцем у вусі:

— Не кажи… Чемпіонка з крику! Але годі про неї. Проїхали. Я ось що думаю. Темна якась ця справа! Просто не знаю, з чого почати! У нас, напевно, такого ще не було! Реально, не знаю що робити!

— Сто пудів! — погодився друг. — Я теж оце думаю… А може, ну його до біса, ці покришки?

Миха нічого не відповів.

Підійшов автобус. Посідали. Миха мовчав. Автобус вже в’їхав у Горобинівку й рухався по вулиці Міжнародній. Водій неголосно лаявся, об’їжджаючи загрозливі діри відкритих каналізаційних люків, з яких стирчали гілки, обвішані різнобарвним ганчір’ям. І лише тепер Миха відповів Льохові:

— Дулі з маком! Льохо, ми їх дістанемо! Треба подумати як. О’кей, вранці зустрінемося?

Уночі Миха спав кепсько. Крутився цілу ніч і заснув тільки під ранок. Йому наснилася величезна покришка від каналізаційного люка. Покришка усміхнулася, немов інтернетний смайлик, і сказала якусь дурницю:

— Якщо цінність звільнення зміниться, запланований час розпаду буде занадто коротким для отримання вигоди…

— Що-що?! — прошепотів уві сні Миха й прокинувся.

У голові продовжували звучати останні слова з незрозумілої фрази, сказаної чавунним смайликом: «…для отримання вигоди… для отримання вигоди…» Миха різко підвівся й сів на ліжку.

— Для отримання вигоди… — пробурмотів він голосно. — Ну, звичайно!

По дорозі до школи він розповів Льохові й Насті свій сон. Він так і не згадав усього хитромудрого речення, але його закінчення запам’ятав чудово.

— Розумієте, я коли почув слова про отримання вигоди, то зрозумів, з якого боку до цієї справи треба підступатися. Для чого крадуть покришки? Не заради ж самого чавуну, правда? їх крадуть, щоб отримати гроші. Отримати гроші можна, тільки здавши покришки в металобрухт. Якщо ті пункти прийому, де ми були, покришки не приймають, то, значить, є інші пункти, які такі покришки не лише приймають, але й платять за них гроші. Тому, щоб вийти на злодіїв, нам треба знайти такий нелегальний пункт. Або пункти…

— Молоток, Михо! Купу металобрухту не сховаєш…

— Але ж намагатимуться! — припустила Настя.

— Чому це? — не зрозумів Льоха.

— Так, Настю! — погодився Миха. — Якщо ці ділки приймають незаконний металобрухт, то, цілком можливо, в них і бізнес незаконний. І вони його будуть приховувати! У незаконного бізнесу не може бути законних перевірок? Тому їм по цимбалах, що то за металобрухт! Вкрадені покришки від люків, зрізані зі стовпів дроти, та хоч залізничні рейки! Усе! Починаємо шукати підпільні пункти прийому металобрухту. Знайдемо пункти — вийдемо на злодіїв. А справу назвемо так: «Полювання на мамонтів».

— І як ми ці пункти шукатимемо? — запитала Настя.

Тут вони підійшли до шкільного ґанку. Мишко почухав за вухом:

— Буду думати…

Після уроків, по дорозі додому, Миха розповів друзям, що спало йому на думку:

— Льохо, хто краде і здає незаконний брухт?

— Ну… Ці… Як їх? У кого грошей немає. Жебраки… Бродяги… Безхатьки…

— Ось! Для того, щоб ми змогли знайти підпільні пункти прийому металобрухту, нам треба стати… безхатьками!

— Тобто? — здивувалася Настя. — Що означає стати безхатьками? Це я повинна стати

бомжихою? Такою ж брудною, і щоб від мене смерділо на весь двір?! — Настю накрила хвиля обурення. — Оце вже ні! Та я… Та я двічі на день душ приймаю… Я…

— Настю, помовч, добре? — обірвав сестрин лемент Льоха. — Уяви собі, що це вистава в шкільному театрі. А ти граєш роль мінус Попелюшки.

— Це як? — Тут уже Миха здивувався. — Що означає «мінус Попелюшка»?

— Попелюшка — позитивний персонаж, правильно? А треба буде зіграти роль персонажа негативного. Ясно? Ось і виходить: мінус Попелюшка.

— Льохо, а вдома що скажемо? — вже спокійно запитала Настя.

— А те й скажемо. У школі спектакль, а ми вживаємося в образ.

Чистьоха Настя важко зітхнула й замовкла. Бажання взяти участь у такому цікавому розслідуванні переважило огиду.

* * *

Льоха дочекався, поки мама прийде з роботи. Вона навіть роздягнутися не встигла, як він ошелешив її заявою:

— Мам, мені в шкільному театрі дали роль безхатченка…

— Кого? — Мама з несподіванки сіла на пуфик. — Яку?

— Ну, бездомного… Пам’ятаєш, ці… Як їх?.. «Принц і бомж», о!.. Марка там якогось…

— Ото вже грамотій!.. Який бомж? «Принц і жебрак», а написав цю книгу Марк Твен, — хмикнула мама.

— Ой, мамо, там не тільки бомж, — вступила в розмову Настя, — там ще й бомжиха… Ну, тобто, жебрачка…

— Яка ще бомжиха? Ніяких бомжів у Марка Твена не було!

— Мамо, ти нічого не тямиш в катерах! — вставила Настя сімейний прикол. — Це римейк, розумієш? Мажору… ну, тобто принцу,

з одним безхатьком нудно, тому туди ввели ще й бомжиху!

— Так, дітки, стулили дзьобики! — твердо сказала мама. — Грайте в театрі кого завгодно: бомжа, бомжиху, Червоного вовка чи Сіру шапочку, тільки по вулицях так не вештайтесь! Зрозуміло? Тепер кажіть, що від мене треба?

— Ну… Прикид потрібен відповідний…

— Що потрібно? — не второпала мама.

— Відповідний одяг, — переклала Настя нормальною мовою братові слова.

— Ага… — усміхнулася мама. — Тобто мені в цьому театрі відведена роль костюмера? Ну, добре… Щось придумаємо.

За годину у квартирі Ремеслів стояло двійко юних бомжиків: хлопчик і дівчинка. Вони виглядали точнісінько, як жебраки, тільки від Насті пахло справжніми французькими парфумами, на які розщедрилася мама, аби хоч якось скрасити такий неприємний її оку образ доньки.

З Михою все було значно простіше. Почувши незвичайне синове прохання, мама тільки зраділа:

— Які молодці ваші вчителі! Це ж скільки часу треба витратити на таку постановку? Ви хоч на виставу покличете?

— Без питань! — Миха не хотів брехати мамі, але й правду сказати теж не міг.

Мама не схвалювала його детективних пригод, вважаючи, і небезпідставно, що це доволі небезпечно. А крім того, їй би, напевно, було не дуже приємно дізнатися, що син, перевтілившись у жебрака з її ж, маминої, легкої руки, тинятиметься містечком у такому непристойному вигляді. Покрутившись перед дзеркалом, Миха попрямував до виходу з квартири:

— Куди це ти? — здивувалася мама.

— Вийду на вулицю. Так, по-приколу! Ну, і в образ треба вжитися…

— Господи помилуй! — перехрестилася мама. — О, часи! О, звичаї!

— Мам, та годі тобі! Не переймайся так! Все добре! Ну, я пішов!

У такому вигляді мама дітей з квартири не випустила. Вона стала біля дверей і розкинула руки:

— Тільки через мій труп! — заявила вона. — А як сусіди побачать?! Що тоді про нас подумають?! Нізащо!!!

Переконати маму не вдалося. Переодягнувшись у звичайний одяг, Льоха з Настею вийшли на вулицю й посідали за козлячим столиком. За кілька хвилин до них підійшов жебрак у брудному хаботті, пройшовся туди-сюди, ніби щось шукаючи на землі, підійшов до столика, низько схилив голову, простягнув долоню і сказав несподівано писклявим голосом:

— Змилуйтесь… Відучора не їв… Дайте копієчку, га?

Льоха, не повертаючи голови, дістав з кишені яблуко і тицьнув прохачеві в руку.

— Ура! Вийшло! — несподівано пролунав Михів голос.

— Миха! — скрикнув Льоха. — Оце круто!

— Ватсоне, це геніально! — сплеснула в долоні Настя. — Рідна мама тебе не впізнає!

— Впізнає, впізнає! Вона мене й вирядила. Ходімо, походимо по вулицях. Тільки так… Я попереду, а ви трохи поодаль. Метрів за тридцять. Де безхатьки зараз можуть бути? Ось за такими столиками сидіти… А можуть на занедбаних підприємствах метал шукати… Гайда на цегельний завод. Пройдемось по Інтернаціональній, у дворах потиняємось…

І вони пішли блукати містом. На Інтернаціональній і в прилеглих дворах жодного безхатька не зустріли. Зате на цегельному заводі знайшли одразу трьох, що видирали з-під землі старий кабель. Два шматки кабелю, змотані в бухти, лежали біля напіврозваленої стіни. Миха повільно підійшов до бомжів.

— Усім хелоу! — привітався він. — А можна мені до вас? В кишені дуля без маку, а жерти хочеться…

Чолов’яги перезирнулися.

— Толку з нього… пацан зовсім, — сказав один.

— Пацан, — підтвердив другий, — але ж молодий, росте! Йому й жерти хочеться більше, ніж нам! Причалюй, малий!

І Миха приєднався до працюючих. Допізна вони витягали із землі старі дроти, скручували в бухти і складали коло стіни. Уже було пізно і, попри неперервну важку роботу, Миха неабияк змерз. Раптом у нього задзвонив телефон.

— У тебе що, є мобіла? — здивувався один з бомжів.

— Ну, є мобіла. А що?

— Гей, чуваки! Бідний-нещасний, а з мобілою! А нам бухла купити нема за що! Давай сюди мобілу, шмаркач! — І безхатько ступив крок назустріч Михові.

За роботою трійця встигла добре прикластися до пляшки, і це врятувало й Миху, і його телефон. Він різко смикнув кабель, кінець якого лежав біля його ніг. Кабель вдарив мужика по ногах, і той, і без того нетвердо тримаючись на ногах, похитнувся й упав горілиць.

— Мужики! Наших б’ють! — закричав інший безхатько, й теж метнувся до Михи.

Але Миха не стояв і не чекав, поки в нього заберуть телефон, а кинувся навтьоки. Чоловік був швидкий, він наздогнав Миху і вже готувався схопити його за куртку, та Миха надав ходу, стрибнув через сходинку і шмигонув у прочинені двері. Двері миттєво зачинились і влупили бомжа по лобі так, що він злетів зі сходинок і гепнувся на підлогу.

— Ноги в руки! — крикнув Льоха, і всі троє кинулись тікати із заводу.

— Спасибі! — на ходу, задихаючись, подякував Льохові Миха. — За те, що вчасно гримнув дверима! Ще трохи, і плакала моя мобіла! І кому це закортіло подзвонити о такій порі?

— Мені… — цокаючи зубами, сказала Настя. — Я вже задубла тут! От і вирішила тебе трохи поквапити…

— Тільки якось не подумала про наслідки, — всміхнувся Льоха. — А ти дізнався що- небудь?

— Якщо чесно — нічого. Металобрухт вони здають на шкіргалантерейці. Правда, кілька разів згадували про якийсь болт. Я спочатку подумав, що вони говорять про звичайний, залізний болт, а потім зрозумів — ні-і-і! Вони говорять про людину. Але хто він, цей Болт, я довідатись не встиг.

— Гм… Але це вже щось… Будемо шукати!

— Цілком можливо, що цей Болт ніякого відношення до металобрухту й не має, а може бути й навпаки…

Розділ 4

Минуло вже чотири дні з того вечора, коли у відкритий каналізаційний люк упала маленька дівчинка, а діри все чорніли на дорозі, що йде вздовж будинку, де живуть Миха Ватсон, Льоха Холмс і Настя Боанасьє. Неодноразові скарги мешканців до Горобинівського водоканалу успіху не мали.

— У нас немає грошей поставити покришки на люках навіть на дорозі! А там кожен день проїжджає тисячі машин! — відбивався від скаржників начальник. — Потерпіть трохи… Я вирішую це питання з міською владою.

Миха, щодень обходячи ці страшні діри, тільки головою хитав:

— Хіба люди так роблять?! Ні, тільки дикуни! Одне слово — мамонти!

Наступного вечора, розповівши мамі про неіснуючі репетиції шкільного спектаклю, Миха знову пішов «на лови». Льоху й Настю про свій похід не повідомив: надворі було досить холодно, і він не хотів, щоб друзі, особливо Настя, ловили дрижаки, поки він щось там десь там шукатиме. Поткнутися знову на цегельний завод Миха не ризикнув: боявся напоротись на вчорашніх знайомих. Трохи подумавши, він вирішив піти на колишню меблеву фабрику. Від їхнього будинку туди було хвилин двадцять ходу — коротким шляхом, через залізничний вокзал. Миха дійшов, а точніше, добіг до вокзалу, навіть нітрохи не змерзнувши, пройшов через підземний перехід під залізничними коліями, добіг до потрібного провулка й звернув праворуч. Ще здалеку він почув глухі удари. Миха вповільнив крок і озирнувся. Навколо нікого не було, якщо не зважати на самотнього перехожого, що метрів за триста неквапно крокував йому назустріч. Миха різко звернув до прохідної. Там зупинився, озирнувся, витягнув з кишені мобільний телефон і вимкнув його. Мить постояв, знизав плечима, підняв із землі поліетиленовий пакет, який вітром прибило до його ніг, загорнув у нього мобільний і сховав поміж розтрощеної цегли. «Так буде краще», — подумав Миха, рішуче крокуючи на прохідну.

* * *

Дзвінок стаціонарного телефону був як грім серед ясного неба. Льоха здригнувся від несподіванки, і хоч телефон стояв зовсім поруч, слухавки не зняв. Зазвичай, якщо мама була вдома, і до того ж на кухні, на дзвінок відповідала вона. Тато в сусідній кімнаті «висів» в інтернеті. Він був у навушниках, тож дзвінка не чув.

— Синку, тебе Максим Павлович! — гукнула з кухні мама.

Максим Павлович — це Михів батько. Від недоброго передчуття в Льохи похололо всередині. Він непевно взяв слухавку.

— Льошо, добрий вечір!

— Добрий, Максиме Павловичу!

— Льошко, ти не знаєш, де Мишко? Сказав, що пішов на репетицію, а вже початок десятої… Телефон його не відповідає. Кому там у школі можна зателефонувати й уточнити, чи все гаразд? До речі, а ти що, у виставі не задіяний?

— Ні, Максиме Павловичу! — намагаючись говорити так, щоб не було зрозуміло мамі, про що йдеться мова, відповів Льоха. — Я зараз своїм подзвоню і дізнаюсь, добре?

— Спасибі! Передзвониш мені, добре?

— Так-так, звичайно.

Куди це Миха влип?! Чому не подзвонив? Чому не сказав, куди пішов? Якщо сказав, що йде на репетицію, отже, перевдягнувся. Виходить, пішов кудись «вливатися»… Але куди?

Усе це блискавкою промайнуло в Льоховій голові ще до того, як він устиг покласти слухавку на телефон. Нічого не вдієш, треба когось кликати на допомогу. Льоха схопив слухавку, але за мить знову поклав на місце. Краще, якщо він подзвонить з мобілки, щоб розмови не чула мама. Він швидко одягнувся і рвонув до дверей.

— Синку, ти куди? — долинув мамин голос із кухні.

— Піду трохи провітритись…

Зі своєї кімнати висунулася Настя:

— Льохо, що таке? Щось трапилося?

— Миха десь пропав, — пошепки відповів той сестрі, — ти поки сиди вдома і нікуди не смикайся. Я подзвоню, раптом що…

— Проти ночі? У таку холоднечу? — голосно здивувалася мама на кухні. — Петю! Чуєш? Петю?! Знов у всесвітній мережі «завис»! Петре!!!

Мама роздратовано дзенькнула об щось ополоником і вийшла з кухні, витираючи руки фартухом, але Льоха вже, грюкнувши вхідними дверима, зник. На ходу він вихопив із кишені мобільний телефон і набрав номер Гасисвітла. У їхньому будинку, крім Михи, жили ще кілька однокласників, у тому числі й Миколка Братко, прозваний Гасисвітлом за те, що де треба й не треба ліпив своє «Гаси світло!», І Юрко Філімонов, він же Філімон.

— Гасисвітло, тривога! Мерщій до козлячого столика! — коротко сказав він і, нічого не пояснюючи, відключився й набрав номер Філімона.

Йому сказав те саме, вискочив з під’їзду й кинувся до столика. За якусь мить туди прибігли стривожені однокласники.

— Привіт! Що сталося?

— Хлопці, тут така ситуація. Ви ж знаєте, що ми взялися за справу про зникнення кришок з каналізаційних люків. Учора Миха закосив під бомжа, і ми пішли на цегельний завод. Там такі ж хлопці металобрухт збирають. А ми з Настею підстраховували. Але номер не пройшов. Настя невчасно зателефонувала Михові… Коротше, ледве звідти змилися. А сьогодні, скоріш за все, він знову «вливатися в колектив» пішов, тільки нікому не сказав. Ну, і зник…

— Гаси світло! Як це зник? — здивувався Миколка.

— Ну, як… як… Вдома нема, телефон не відповідає… Я думаю, нам треба швиденько пройтися… Пошукати його…

— Де пошукати? — запитав Філімон.

— Ну… На цегелку він навряд чи пішов… Гадаю, його треба шукати або на машторфі, або на будматеріалах, або на меблевій фабриці. Гасисвітло, ти чеши на машторф, ти, Філімоне, — на будматеріали, а я — на меблеву. Тільки обережно там! Ті бомжі, яких ми зустріли вчора, були мужиками дебелими й досить агресивними… Раптом що — дзвоніть. Ну, все, розбіглися!

Льоха біг до меблевої фабрики землі під собою не чуючи. «Ну, Ватсоне! Доберусь я до тебе! Невже важко було зателефонувати й попередити, куди пішов?» — не встигали за ним думки.

Він домчав до фабрики за десять хвилин. Зупинився за кілька метрів до того, що було колись прохідною, щоб відхекатися.

* * *

— Яночко, привіт!

— Говори голосніше! Я тебе погано чую, — відповіла подружка.

— Янко, тут таке діло… Миха зник.

— Голосніше кажи!

— Та не можу я! Не хочу, щоб мама чула.

— Я зараз до тебе прибіжу! Чекай…

— До мене не треба. Зустрінемося, де завжди.

Настя накинула куртку й підійшла до дверей. Аж тут мама:

— А ти куди? Спочатку Льоша, тепер ти? Ніч і холод надворі! Ви що, змовилися?

— Та ні, ма! Я з Янкою прогулятися… У неї щось настрій мінусовий… Заодно й свіжим повітрям подихаю на ніч…

— О, Боже! Ну, й молодь нині пішла! Усе секрети, все таємниці! А результат? Он, у дворі, три покришки з каналізаційних люків поцупили! І кінців не знайти! А все це таємниці ваші… Взяти б паска, та штани спустити… Чекай, Настю! Настю!!.

Але Настя вже не чула маминого буркотіння. Перескакуючи через одну сходинку, вона збігла з четвертого поверху й помчала до козлиного столика. Там спробувала сісти на лавку, але та була така холодна, що Настя тут- таки зіскочила з неї і застрибала на місці. Але вже за мить завмерла, вдивляючись у темряву вулиці: хтось біг до столика, але це була не Янка, бо та жила геть в іншому боці. За хвилину Настя впізнала Тасю Москаленко, дівчинку, з якою дружив Льоха.

— Тася? Ти звідки тут?

— Яна подзвонила! А могла б і ти!

— Тасю, не читай мені моралі! А, он і Янка біжить!

— Настю, я пару скакалок взяла, — тим часом повідомила Тася.

— Це ще навіщо? — здивувалася Настя.

— А раптом знадобляться? Пам’ятаєш, як тоді Пінгвіну ноги скрутили? Навіть крикнути не встиг!

— Добре вже! Взяла, то взяла. Хоча… Дай- но мені одну. Нудно буде — пострибаю! Яно, привіт!

— Привіт, дівчата! Настю, ти можеш нормально сказати, що сталося з Михою? — Яна, котрій подобався Миха, стривожено дивилася на Настю.

— Якби я знала, то вам би не дзвонила. Тут хтось поцупив покришки з каналізаційних люків… Ви ж у курсі? У нашому дворі дитина у відкритий люк упала! Ну… Ми вирішили знайти цих виродків.

І Настя коротко розповіла про вчорашні події на цегельному заводі і потім продовжила схвильовано:

— А сьогодні Миха кудись пішов, нічого нам не сказавши. Пішов, і все… Ми б і не знали, тільки його батя подзвонив… Михів телефон не відповідає… А головне, не зрозуміло, куди він пішов! Що йому в голову стрельнуло? Льоха пішов його шукати, але теж не

сказав, куди. Щоб батьків дарма не хвилювати. А мене не взяв…

Яна труснула кучерями:

— Правильно ти зробила, що нам зателефонувала! Дівчата, вмикайте мізки! Якщо вчора ви ходили на цегельний, то сьогодні…

— Тут вибір невеликий: машторф, будматеріали або меблева фабрика. Інших підприємств у нас немає, — перебила Яну Тася. — Я — на машторф. Хай тільки посміють Льошика зачепити! Я їм усім кумполи повідкручую!

— Добре, — погодилася Настя, — я на будматеріали, а ти, Яночко, на меблеву фабрику. Тільки нікуди не лізьте! Раптом щось підозріле — телефонуйте! До речі, телефони переведіть у віброрежим. А то буде, як минулого разу, — зателенькає, коли не треба! Все, розбіглися!

І дівчата розчинилися в холодній листопадовій темряві.

* * *

Миколка Гасисвітло стояв посеред колишнього цеху. Зайшов він туди майже навпомацки, така кругом була темрява.

— Оце-то гаси світло… Як же вони в такій тьмі єгипетській умудряються брухт збирати? Та, мабуть, ніяк. Значить, треба шукати, де горить світло…

Світло в такій темряві можна побачити здалеку. І найкраще — згори. Миколка увімкнув телефонний ліхтарик і роззирнувся. У слабкому світлі побачив товстенну стіну з великим проламом. По ньому Гасисвітло неспішно, дуже обережно, виліз на висоту другого поверху й звідти оглянув руїни машторфу — колишнього заводу з виробництва машин для видобування торфу. Кругом була суцільна темрява. Миколка спустився на землю і вимкнув ліхтарик. І раптом почув обережні кроки. Гасисвітло завмер. Кроки теж завмерли. Миколка тихо намацав ногою цеглину, підняв її. Хтось увійшов до покинутого цеху й теж зупинився. Запанувала тиша. Так тривало кілька секунд. Нарешті, Миколка не витримав:

— Хто тут? Відповідай, а то запущу цеглою!

— Ти спочатку сам назвись! А цегла в мене також є!

— Стривай-но… Щось мені голос твій знайомий… Мене Миколою звуть… Микола Братко.

— А… Це котрий Гасисвітло?

— Ага! А ти хто? — своєю чергою запитав Миколка.

— Тася я. Москаленко…

— А-а… Ти з Настею в одному класі вчишся?

— Це ти Миху тут шукаєш? — несподівано запитала Тася.

— Що-що? — розгубився Гасисвітло. — А ти звідки знаєш?

— Як звідки? Ми вас усі рятувати пішли. Я, Настя і Яна.

— Гаси світло, коротше… — Миколка не міг підібрати потрібних слів і замовк.

Тася дістала телефон, але Гасисвітло схопив її за руку:

— Не треба! Раптом у нього телефон задзвонить у непідходящий момент…

— Я Насті дзвоню, — сказала Тася й відвела Гасисвітлову руку вбік.

— Настю, привіт. Я знайшла Миколку Гасисвітла. Тут усе в нормі. Як у тебе?

— Поки ніяк. Я ще не дійшла. Хвилини за три… — відповіла Настя. — Рушайте до мене. А потім, якщо тут усе нормально буде, разом підемо на меблеву фабрику.

— Домовились. Миколко, ходімо на завод будматеріалів.

— Настя там?

— Уже підходить.

І вони поспішили, наскільки це було можливо в суцільній темряві. До заводу будматеріалів було хвилин п’ятнадцять швидкої ходи.

* * *

Юрко витягнув ліхтарика — його він прихопив із собою, коли забіг додому, щоб тепліше одягнутися — і вже хотів було увімкнути, аж тут почув десь неподалік легкий шерех і слабкий зойк. Схоже, хтось спіткнувся і скрикнув. Потім знову стало тихо. Але цього було достатньо, щоб зрозуміти: Юрко тут не сам. По дорозі проїхала машина — через діру, яка колись була вікном, освітила руїни. У приміщенні сусіднього чи то цеху, чи то складу майнула чиясь тінь. Юрко вже хотів був окликнути Миху, але осікся, згадавши Льохову розповідь про те, якими агресивними були безхатьки на цегельному заводі. Тихенько, контролюючи кожен крок, уважно вслухаючись у тишу холодного вечора, хлопець рушив у сусіднє приміщення. А тиша стояла така, що, здавалося, все відбувається в німому кіно. І тут під ногою хруснув уламок скла — наче вдарив грім під час нічної травневої грози. Юрко завмер. Раптом почув у повітрі легкий свист, а за мить відчув, як щось зв’язало йому ноги. Не встиг Юрко оговтатись, як його злегка штовхнули в спину.

— Ой! Що за…

Він упав на витягнуті руки, і тут же на спину йому хтось сів.

— Попався, хто кусався!

— Настя?! — Юрко впізнав голос Льохової сестри.

— Не зрозуміла… Філімоне, ти, чи що?

— А то ж хто… Та злізь ти з мене нарешті!

Настя зіскочила з лежачого Філімона, допомогла йому підвестися й розплутати ноги.

— Чим це ти мене так? — Він помацав тонку, але міцну мотузку.

— Це скакалка. Розкрутила і кинула тобі на ноги. Вона круг тебе й обмоталась…

— Спритно! Я б до такого не додумався… Ну, добре, дзвони Льохові.

Цієї миті почувся голос Гасисвітла:

— Агов, народ! Ви тут?

Розділ 5

Ніч. Темінь. Тиша. Чотири постаті наближалися до колишньої меблевої фабрики. За кілька кроків до напівзруйнованої прохідної Юрко дістав ліхтарик.

— Стривай, — Настя прикрила ліхтарик рукою. — Не треба видавати себе завчасно. Зайдемо всередину…

Настю обірвав чийсь крик. Розібрати було важко, що саме крикнув невідомий, але в інтонації чулася злість.

— Настю? Це ти, чи що? — почувся ззаду Янин голос.

— Яно? Ти оце тільки допленталась?

— Та, блін, у темряві не в той провулок звернула. Заблукала в рідному місті, розумієш…

— Добре, Янко! Потім. Філімоне, сюди ж Льоха пішов? — спитала в Юрка Настя.

— Так, Льоха, — відповів за Філімона Гасисвітло.

— Цікаво, куди він подівся? Якщо наші розрахунки правильні, то Миха теж десь тут.

А в глибині руїн той же голос знову щось вигукнув — нерозбірливо й сердито.

— Ходімо! — махнула рукою Настя, і вже вп’ятьох, одне за одним, вони поволі пішли всередину напівзруйнованої фабрики.

У цілковитій тиші пройшли дві порожні великі зали. Рухалися майже наосліп. Темрява була непроглядна. Нарешті, почули розмову. Настя піднесла руку, і всі зупинилися. Говорили неголосно, і розібрати, про що саме, було важко. Настя, махнувши головою, прошепотіла:

— Підійдемо ближче… Тільки тихо!

Пройшли ще один зал і врешті-решт побачили попереду слабке світло. Розмова стала чіткішою:

— Колися, навіщо сюди прийшов? То на цегелку тебе занесло… У Кактуса досі синяк не зійшов! Мобілу куди дів?

— Та ж кажу: залізо збирав… їсти нічого вдома… — почувся слабкий, але впізнаваний Михів голос.

— Ах ти брехло! — почувся інший голос. — На тобі!

Миха застогнав.

— Що?! — ледь чутно скрикнула Яна. — Мого Михасика бити?!! Ах, ви!!!

— Янко, стій!!! — пошепки закричала Настя, але та її не послухала і пішла вперед — тихенько, підступно.

— Облиште його! — раптом долинув з іншого боку зали Льохів голос. — Ідіть до мене, я все розповім…

— Мовчи там, шмаркачу!.. До тебе черга теж дійде! — грубо відповів хтось із безхатьків.

— Льошик?!! — на все горло заволала Тася. — Ну, капці вам, віслюки дерибаданські!!! — І кинулася в наступ слідом за Яною.

Біжучи, вона нагнулася і вхопила з підлоги шматок цегли. Якщо Яну ще можна було спробувати зупинити, то Таська перла, мов танк, а зупинити її — означало ризикнути потрапити під важкі гусениці. Решті нічого не залишалось, як кинутись услід за дівчатами.

Озброювалися на ходу — хто чим міг. Філімон вхопив важку дошку, Гасисвітло підняв з підлоги шматок іржавої сталевої арматури, Яна і Настя, за прикладом Тасі, взяли по шматку цегли в кожну руку. Весь цей галасливий натовп залетів у напівтемну залу і, не зволікаючи ні секунди, кинувся на трьох мужиків, що стояли навколо Михи. Той сидів на підлозі зі зв’язаними за спиною руками. Під стіною, трохи далі, так само зі зв’язаними руками сидів Льоха. Мужики з несподіванки аж присіли, а потім кинулися тікати хто куди.

— А-а-а!!! — Таська з криком запустила шматком цегли навздогін одному з безхатьків. — Повбиваю!!! Льошику!!! Льош!!! Вони тобі нічого не зробили?

Тася кинулася до Льохи, розцілувала його і спробувала розв’язати руки. Але вузол був занадто тугим.

— Філімоне! Гасисвітло! Хто-небудь! Допоможіть же! — галасувала вона.

В іншому кутку кімнати поруч з Михою сиділа Янка. Вона була притулилася до його щоки, але Миха скривився, і вона відсторонилася, не розуміючи, в чому річ.

— Михо, ти що?

— Боляче…

— Де боляче?

— Під оком… Вони мені в лице заїхали кілька разів…

— От сволота! Зараз, секундочку…

Вона теж спробувала розв’язати мотузку, якою був зв’язаний Миха, але, видно, обох полонених зав’язували одні й ті самі руки. Янка вчепилась у вузол зубами.

— Ну, от і все…

Гасисвітло з Філімоном тим часом звільнили Льоху. Нарешті всі зібралися разом.

— Що ж у вас тут сталося? Як ви обидва примудрилися потрапити в полон до цих пияків? — запитала Настя.

— Чесно кажучи, я й сам не зовсім зрозумів, — відповів Миха, розтираючи затерплі зап’ястки. — Я підійшов до отвору… Он там! — Він вказав рукою на майже невидимий у темряві отвір. — А на мене хтось ззаду…

— Ну… А я побачив, що Мишко сидить зі зв’язаними руками, і в мене мізки як вивітрились! Один на трьох кинувся! Ясна річ… ось і опинився…

— Ватсоне, ти подзвонив би додому, та? Батьки твої дуже непокояться…

— Та телефон… — почав Миха, але Яна його перебила і сунула в руку свою мобілку.

— На, подзвони з моєї.

— Та ні. Побачать, що я дзвоню з чужого номера. Відразу паніка почнеться! Ходімо звідси. Я свою мобілку на вході сховав. Льохо, а в тебе не відібрали?

— Не встигли! — Він поліз у внутрішню кишеню куртки й дістав телефон. — Ось…

— Добре! А тепер ви мені поясніть, як таким натовпом зібралися, і як вирахували, де я? — поцікавився Миха.

— Ні, Ватсоне, це ти нам поясни, чому ти сюди пішов, нічого нікому не сказавши? — Льоха призупинився, а Янка в темряві наткнулася на нього.

— Чому… Чому… Знову б стояли і мерзли на вулиці. Така холоднеча! Тому й пішов сам. А телефон із собою брати побоявся. Знову задзвонив би, коли не треба — обшукали б і забрали… Ну все, проїхали!

По цих словах Миха вийшов з приміщення колишньої фабричної прохідної, відшукав у цегляній тріщині загорнутий у поліетиленовий пакет телефон, і набрав мамин номер.

— Ма… Привіт! Та ти не хвилюйся!.. Так усе добре! Скоро буду вдома. Так… Ага… Бувай. — Він глянув на Яну. — Тепер усе гаразд. Можна й по домівках.

По дорозі додому говорили всі разом, тільки Миха та Льоха майже не розмовляли, оговтувалися після пережитого. Найбільше діставалося Тасі Москаленко.

— Тась, чуєш Тась… Круто ти цим віслюкам… як їх там… дери… бери… о, ти їм дала, коротше!.. Ха-ха-ха, — заіржав, як молодий жеребчик, Гасисвітло.

— Ех ти, тьма неосвічена! Не «дери-бери», а дерибаданські. Класиків читати треба!

— Щось я не врубаюсь… Яких ще класиків? — не зрозумів Гасисвітло.

— Класичних! Бо сам віслюком дерибаданським станеш, зрозумів! Хі-хі-хі! — захихотіла Таська, а за нею — Яна з Настею.

— А ці… Як їх… Від страху, мабуть, у штани наклали, ге? Уявіть, стоять собі спокійненько, а тут із темряви — Таська:

— Ах, ви! Віслюки дери… бери… — Філімон теж не зміг з першого разу вимовити, які це були віслюки, і знову зареготав. Його сміх підхопили всі інші. Навіть Таська не стрималась і теж розсміялася. Так, регочучи і згадуючи кожну мить небезпечної, але в чомусь і кумедної пригоди, дійшли додому. Миха пішов проводжати Яну, Льоха — безстрашну Таську. Детективи домовилися зустрітися завтра вранці, дорогою до школи.

Миха прийшов додому на початку одинадцятої. Мама не вийшла, а вибігла в коридор:

— Синку, та де ж ти?.. Як же ти?.. А це що?..

— Де?

— Під оком! Ось! — І мама ткнула пальцем на ліве Михове око.

Миха підійшов до дзеркала. Під лівим оком у нього розцвів розкішний синець.

— А… Це… Як його… Ну… Це грим! У виставі в бомжа синець, розумієш… Мені намастили, а змити не виходить… Грим бракований, чи що… Тепер буду, як дурень, з синцем…

* * *

Уранці Миха, Льоха й Настя зустрілися біля козлиного столика. По дорозі в школу обговорювали вчорашню пригоду.

— Ти як? — запитав Миху Льоха.

— Та в нормі! Зранку довелося маминою пудрою фінгал маскувати.

— А що, — усміхнулася Настя, — нормально запудрив. Майже не видно.

— Я старався… — Миха теж усміхнувся. — Я вчора довго не спав. Увесь час думав… Влитися в колектив збирачів металобрухту не вийшло… Дві спроби — два промахи. Та й, як виявилося, небезпечне це діло. Збирачі чужих до себе не дуже підпускають. Треба до цієї справи підійти з якогось іншого боку.

— Надумав що-небудь?

— Може, спробувати пошукати підпільні пункти прийому металобрухту просто так?

— Це як? — не зрозуміла Настя. — Що значить: просто так?

Льоха теж запитав:

— Справді, про що це ти?

— Горобинівка — це ж не мегаполіс. За кілька днів можна все містечко обійти. Розкрий очі, роззуй вуха… Купку металу заховати можна, але купу… Ось я і пропоную: розбити Горобинівку на маршрути. Пройти ними, уважно оглянувши всі приватні будинки…

— Обшук у них влаштувати, чи що? — здивувався Льоха. — Що значить — оглянути? Біля деяких такі паркани! Чорта з два там щось побачиш!

— А якщо пункт прийому не в Горобинівці? — додала сумнівів Настя.

— Ви обоє маєте рацію, — погодився Миха, але тут же запитав: — а інші пропозиції є? До речі, ті, в кого такі-от паркани, — Миха підніс руку, став навшпиньки і показав, які високі паркани він мав на увазі, — ті брухтом не займаються. Ну, то як?

Інших пропозицій не було. Миха подивився спершу на Льоху, потім на Настю.

— Отже, після школи сідаємо за карту Горобинівки й розподіляємо вулиці. А починаючи із завтрашнього дня, гуляємо по маршрутах.

— А парами можна? — тут-таки запитала Настя.

— А чому ні? Гуляй зі своїм Денисом, але засвітла. Увечері, коли темно, все одно нічого не побачите. Що шукати — зрозуміло. Тож — до справи!

— А може, вони якраз і працюють, коли темно? — знову запитала Настя.

Усі замовкли. Першим відреагував Льоха:

— Молодець, сестричко! Швидше за все, так і є! Га, Ватсоне?

— Цілком можливо, — Миха почухав за вухом, — але ввечері небезпечно…

— А ми ж парами! — задерикувато вигукнула Настя. — Ви ж справжні мужчини? Раптом що, захистите. Від усяких там віслюків дерибаданських! — І Настя лукаво глянула на Льоху.

— Та ну тебе! Таська, звичайно, дала жару… Але пожартували, й досить.

Коли після уроків компанія вийшла на вулицю й пройшла кількасот метрів, Настя здивовано скрикнула:

— Люки!

— Що люки? — не зрозумів Льоха.

— З покришками! — радісно вигукнула Настя.

І справді! Усі люки, попри які йшли друзі, були накриті покришками! Зайшли у двір — тут те саме! Усі люки закриті!

— Слава Богу… — пробурмотів Миха. — Нарешті!

Годину по тому всі зібрались у Михи й узялися до роботи з картою. У теплу пору року такі сходини влаштовувалися за козлиним столиком, але зараз було надто холодно. Раніше діти й не підозрювали, як багато вулиць в Горобинівці! І які вони довгі!

Коли нарешті юні детективи поділили вулиці між собою, Настя тут-таки подзвонила Денисові й запросила його на побачення «з користю».

— Як це, «з користю»? — поцікавився Денис.

— Зустрінемось — розкажу, — пообіцяла Настя.

Трохи поміркувавши, Миха подзвонив Яні, а Льоха — Тасі. І незабаром усі розбрелися по Горобинівці. Було ще світло.

Миха з Яною неспішно брели вулицею, забудованою приватними будинками. З півгодини вони йшли просто як знайомі, розмовляючи про те, про се… Нарешті Яна сказала:

— Мих, чуєш, Мих… Ми що, весь час так і будемо просто ходити?

— А що? Ти замерзла? Хочеш побігати?

— Михо, мені нудно!..

— Яночко, ну ти ж розумієш, що у нас не просто побачення? Ми розслідуємо…

— Та знаю я… Знаю! От тільки… Це ж усе одно побачення, так? А на побаченні треба дівчину це… ну…

— Ну?.. Що потрібно на побаченні?.. Не тягни кота за хвіст, Яно!

— Ну, на побаченні дівчину потрібно обіймати… цілувати…

— Стоп! — перебив її Миха. — Ану… Ходімо ближче до кущів… Он туди… — Миха показав щілину між густим кущем бузку і парканом.

— Ходімо! — зраділа Яна, і навіть побігла наперед, тягнучи Миху за руку.

Притулившись спиною до паркану, Яна простягла вперед руки і навіть закрила очі, але Миха, не помітивши приготувань дівчини до омріяного поцілунку, прикипів до щілини в паркані, пильно вдивляючись у двір.

— Михо!.. — вимогливо прошепотіла Яна і відкрила одне око. — Михо!

— Тихо, Яночко, тихо… Тут дуже цікаво…

— От дурень! — І Яна шморгнула носом.

— Ну й дурна ти в мене, Янко! — прошепотів Миха.

— Правда?.. Я в тебе?.. Дурна?.. — радісно прошепотіла та і знову закрила очі. — Ну й нехай…

Розділ 6

У дворі Миха побачив те, що вони всі так наполегливо шукали ось уже кілька днів: біля невеликого сарайчика складені одна на одну лежали дві покришки від люків. Миха роззирнувся — у дворі нікого видно не було. Рука потяглася до телефону.

— Ну, Михо!.. — прошепотіла Яна; вона все ще стояла із заплющеними очима в очікуванні поцілунку.

Миха похапцем клюнув її в щоку. Яна здригнулася й відкрила очі.

— І це… І це все?.. — розчаровано промовила вона.

— Яночко, сонце… Зажди трішки… Глянь, що ми знайшли! — палко прошепотів Миха.

Яна подивилася в щілинку між дошками.

— То й що?

— Як це «то й що»? Це ж покришки від люків!

— І куди вони подінуться? Втечуть, чи що?

Миха немов біг, біг і враз перечепився. Подивився на Яну і розсміявся:

— Ай правда! Нікуди цей чавун не дінеться! — Він, ніяковіючи, обійняв Яну й притулився своєю щокою до її. — Чавун, він і в Африці чавун!

У дворі раптом почувся чийсь гучний голос, Яна аж здригнулася від несподіванки. Миха прикрив її рот долонею. Якийсь чоловік, певно, господар, покликав іншого чоловіка:

— Гей, Володь! Ну що? Будемо вантажити?

— А чого чекати? Вперед!

Крізь щілину було видно, як два чоловіки взяли покришку й кудись понесли. Миха занервував.

— Дідько! Речдоки вивозять! Куди подінуться, куди подінуться… — передражнив він Янку і кинувся у провулок, у який виходили ворота з цього підозрілого подвір’я. Біля воріт стояв білий «Сітроен-Берлінга». Такий

собі вантажний легковик. Задні дверцята машини були відчинені. Тут же з воріт вийшли ті двоє, завантажили в машину покришку від люка і повернулись на подвір’я.

— Яночко, слухай уважно, — швидко прошепотів Миха, — негайно дзвони в міліцію… Нехай Ігор Борисович їде сюди. Давай, кабанчиком… Тобто цією… козою… Ну, ланню довгоногою… І Льохові подзвони. А я тут… що зможу…

Миха, пригнувшись, підкрався до машини. Викрутити ніпель з переднього колеса було неважко. Колесо неголосно зашипіло. Миха вкрутив ніпель назад і навколішки поліз до іншого колеса. Знову зашипіло… почулися кроки. Миха кинувся за ріг. Янка саме ховала телефон в сумочку.

— Ну що? — пошепки запитав Миха.

— їдуть… Михо, а ти мене так і не поцілував… Михо, чуєш?..

— Ах ти ж… Негайно виправляюсь…

Миха підійшов до Яни й обійняв її. Його губи ковзнули по вуху, щоці і торкнулися Яниних губ… Цієї миті почулася гучна лайка:

— Чорт забирайо! Володь! Колесо спустило!

— Яке?

— Та праве переднє! Про… й ліве переднє теж! Собача душа!!!

— Що, обидва відразу?! Так не буває!

— Не віриш, іди подивися!

Миха відірвався від Яни й припав до паркану.

— Михо!

— Стривай… Зараз, зараз…

— Ну, Михо! Так не чесно…

— Так, так, звичайно! Яночко… Ну, будь ласочка…

— Будь ласочка… — тихо відповіла Яна.

— Ти ж най-най… — продовжував шепотіти Мишка.

— Так, так… — зашепотіла Яна у відповідь, і в цей момент почулося гуркотіння автівки, що під’їжджала.

Миха полишив Яну й вискочив з кущів.

— Михасю! — Яна готова була заплакати.

Та що ж це таке! Через якісь покришки!!!

А Миха тим часом уже вітався з майором Слісаренком.

— Здоровенькі були, Ігоре Борисовичу! Ми в цьому дворі покришки від люків знайшли.

— Як це знайшли? Незаконне проникнення у двір? — насупив брови майор.

— Та ні, що ви! Просто випадково побачили…

Майор з сумнівом глянув на високий і міцний паркан.

— Що, ось так ішли й побачили? Крізь цей паркан?

І раптом майор запримітив притиснуту до паркану Яну. Вона стояла за кущем бузку, і в вечірньому світлі її сіра куртка просто зливалася з парканом.

— А-а… — з розумінням протягнув майор. — Тоді звичайно… Тоді можна… Здрастуй, Яночко!

— Здра… Здра… стуйте… — пробелькотіла та.

— Ну, ходімо! — І майор рішуче рушив до відкритих воріт.

Зайшовши у двір, він по-хазяйському озирнувся. Тут-таки із сараю вийшли чоловіки.

— Ви хто? Що вам треба? — здивовано запитав один.

— Майор Слісаренко, Горобинівське відділення міліції. Скажіть, будь ласка, що це за каналізаційні люки? — Майор вказав пальцем на люки, що ще лежали біля сараю.

— А що? — запитав другий чоловік.

— А те! — відрубав майор. — У мене є підозра, що саме ці покришки кілька днів тому були вкрадені з вулиць міста.

— Ось ці? Ха! Володю, де в тебе документи?

— Зараз, — відповів Володя і пішов у будинок.

За кілька хвилин він вийшов з текою і вийняв з неї касовий чек:

— Прошу, пане майоре. Я думаю, що цей документ зніме всі ваші підозри. Просто ми будівельники і зараз будуємо приватний будинок. Ці люки й покришки їдуть туди.

Слісаренко уважно оглянув чек, потім так само уважно прочитав те, що було на ньому надруковано. Скрушно похитавши головою, він потримав чек перед Миховими очима й повернув його власникові:

— Вибачте, сталося непорозуміння… Ви помилилися, містере Ватсоне… Тут усе законно.

Мишко розчаровано зітхнув:

— Ну що ж… буває… вибачте! — Янко, ходімо!

Він уже рушив до виходу, коли раптом озвався той, кого називали Володею:

— Юначе, хвилиночку!

Миха обернувся.

— Сер Ватсон, чи як там тебе… А спущені колеса, бува, не ваших рук справа, га, сер?

— Які ще колеса? — здивувався Слісаренко.

— А в мене обидва передні колеса несподівано спустили. Ось я й думаю…

— Моїх рук, — зізнався Миха, — треба ж було якось вас затримати до приїзду Ігоря Борисовича…

— Ясно, — зітхнув Володя. Він зайшов у сарай і повернувся звідти з ручним насосом. — На.

Миха важко зітхнув, але крити було нічим. Він мовчки взяв насос і рушив до машини. Слісаренко всміхнувся, поплескав Миху по плечу й пішов до свого авто.

— Спорт — здоров’я і сила, любий Ватсоне… — додав він на прощання.

До Михи підійшла Яна:

— Михо, а поці…

— Яночко, трохи згодом… добре?

Хвилин з двадцять Миха мозолився допотопним насосом. Він так розігрівся, що навіть куртку зняти довелось. Янка стояла поруч і дивилася то співчутливо, то з нетерпінням — коли вже все закінчиться і можна буде нормально поцілуватися. Нарешті Миха випростався й утер лоба:

— Все… Агов! Як вас там… Ідіть приймайте роботу!

З двору вийшов Володя, оглянув обидва колеса і хмикнув недовірливо:

— Зараз перевіримо.

Він поліз у багажник, витягнув звідти електронасос з манометром, приєднав шланг до ніпеля, а насос — до гнізда для прикурювана. Стрілка манометра тут же показала тиск у колесі. Володя включив насос.

— То це… — розгубився Миха. — У вас був електронасос, а ви мене змусили вручну?! Капець! І я тут мордувався, а ви…

— Це не я тебе змусив, — посміхнувся Володя, — а ти сам! Все, вільний! Далі я сам. А тобі наука буде: думай, перш ніж чинити комусь капості!

— Розумні ви занадто! — Миха махнув рукою. — Ходімо, Яно!

Вони пройшли три кроки, повернули за ріг, і тут дівчина просто вчепилася в Миху:

— Все! Вже нікого немає! Михо… цілуй мене. Михаську…

— Яно…

І тут громом луснув Льохів голос:

— Агов, Ватсоне! Ти де?!!

— А-а-а!!! — закричала Янка і кинулася бігти темною вулицею.

— О, Господи… — простогнав Миха й кинувся за нею. — Яно! Яночко! Та зажди ж ти!

— Михо, це ти? — з провулка вибіг Льоха, і Яна з розгону влетіла просто в його обійми. — Яно? А чому ти плачеш? Що трапилося? Ватсоне, ти навіщо Янку ображаєш?

— Я?! — здивувався Миха. — Я?! Ти що, Холмсе, з глузду з’їхав! Це її обставини образили. І трохи ти…

— Я?! — тепер уже здивувався Льоха. — Та мене тут узагалі не було!

— У тому-то й річ… У тому-то й річ, дорогий Холмсе…

Миха рішуче підійшов до Яни, взяв її за руку і силою розвернув до себе:

— Яночко, дорогенька… Ти вже пробач їх…

— Кого? — схлипнувши, запитала дівчина.

— Та обставини ці… — І Мишка притис її до себе й міцно поцілував у губи.

— А… що… як… ви… — геть розгубився Льоха.

За мить він збагнув, у чому річ, а збагнувши, зрозумів, чому став на заваді він сам і, мабуть, не тільки він… І щиро, від душі, розсміявся.

— Ну, народ!.. Ну ви даєте… Добре, Михо, це все класно, але розкажи, що тут сталося? Навіщо мене покликали?

Миха коротко розповів.

— Що ж, перший млинець грудкою, — закінчивши розповідь, визнав він, — але нічого. Будемо шукати далі. А зараз — додому. Темно вже… Та й холодно.

Але додому треба було ще дійти. З півгодини, не менше, йшли до Яниного будинку.

Попрощавшись із дівчиною, друзі поплентались до свого дому.

— І ти віриш у те, що таким ось чином можна знайти викрадачів? — запитав Льоха, коли вони вийшли на Міжнародну.

— А що, є інші варіанти? — відказав Миха запитанням на запитання.

— Це, як я пам’ятаю, ти вже колись казав. Менше з тим, інших варіантів поки справді немає.

— Саме так: поки! Ой!..

При цих словах Михова ліва нога провалилася у яму. І хтозна, що було би далі, якби поруч не йшов Льоха, за куртку якого Миха встиг вчепитися правою рукою.

— Нічого собі… — сказав Миха, дивлячись під ноги.

Просто перед ним зяяв убивчою чорнотою відкритий каналізаційний люк! Хлопці перезирнулися. Миха повернув голову й подивився на дорогу. Попереду, метрів за п’ятдесят від них, їхала машина. Ні кольору її, ні марки видно не було, тільки червоненькі вогники мерехтіли в темряві.

— Попередити б якось… Провалиться ще… Гей! Гей! — закричав Льоха і кинувся за машиною.

Але водій, мабуть, не чув і не бачив хлопця, що біг навздогін, бо, навпаки, додав ходу, і машина зникла в нічній темряві. Миха, уважно дивлячись собі під ноги, швидко наздогнав Льоху.

— Ну й знахабніли вже ці збирачі брухту! — кинув Миха.

— Й доби покришки не простояли… Ходімо подивимося, — запропонував Льоха.

— Та ну їх… Щось я втомився. Подзвонімо в міліцію. Слісаренку дзвонити вже пізно, треба в чергову частину.

Як і слід було чекати, черговий такій новині не зрадів:

— Що?!! Знову?!! А хто дзвонить?

Миха назвався.

— А-а-а… Цей… як тебе… Бостон, чи що?..

— Ватсон, — поправив міліціонера Миха. І по хвилі про всяк випадок додав: — А якщо офіційно, то Михайло Мукоїд. Добре було б ці дірки якось позначити, бо так і вбитися можна. Я щойно сам мало в люк не шурхнув… Це ж просто на Інтернаціональній!

— А ви самі… — почав черговий.

— А ми самі додому йдемо! — твердо відповів Миха. — Нам ще уроки на завтра робити треба.

— Ну, — процідив крізь зуби Льоха, — все одно спіймаємо! Еге ж, Михо?

Той тільки скреготнув зубами.

Зайшли у свій двір.

— Уважно дивись під ноги, — попередив Миха, — може, в нас теж покришки свиснули!

Порада була не зайвою. Люк, з якого почалася вся ця історія, теж зяяв чорною дірою.

— Та як же так! Невже ніхто не бачив, як їх знімають? Це ж не порожню пляшку з узбіччя підібрати! Це ж п’ятдесят кілограмів!!! — Закричав роздратований Льоха.

— Ходімо глянемо, що діється «в Парижі».

Вони зламали довгу гілку, встромили в люк і пішли на вулицю Паризької Комуни. Там покришки були на місці.

Розділ 7

Уранці, як завжди, друзі зустрілися біля козлиного столика.

— Добрий морнінг! — ще здалеку привіталася Настя. — Невже справді покришки знову поцупили?

— А ти глянь біля третього під’їзду, — хмикнув Миха.

Настя обернулась, але звідси діру розгледіти не змогла.

— По дорозі побачиш, — сказав їй брат, — гайда в школу.

Деякий час ішли мовчки. Настя, побачивши на вулиці відкриті люки, голосно обурилася.

— Шукатимемо підпільні пункти прийому, — мовив Миха. — Нічого іншого не залишається… Ой, диви! А цю покришку не зачепили… І он ту теж! Дивно…

— Справді… — Льоха здивовано дивився на люки. — Одні крадуть, інші лишають… а чому? Дивись, а ґрати зливостоків теж потягли! От люди!

— Це не люди! Це мамонти… — сухо буркнув Миха.

Після уроків домовилися дві години посидіти вдома і зробити уроки, а потім знову податися на пошуки підпільного пункту прийому металобрухту. Льохові з Тасею дісталася вулиця Шевченка. Щоб дійти туди, треба було перетнути вулицю Паризької Комуни. Коли дісталися до «Парижа», Льоха застиг, як укопаний, — люки знову дивилися в небо чорною порожнечею. Хлопець схопився за мобілку:

— Алло! Михо! На Паризької Комуни теж покришки свиснули! От козли!

Вулиця Шевченка хоча й пролягала майже центром Горобинівки, але була недоглянута, як буває майже завжди, коли на вулиці переважають приватні будинки. Ще здалеку Льоха побачив навстіж розкриті ворота гаража. Вони виходили просто на вулицю, тому заглянути всередину гаража було неважко. Те, що Льоха побачив, змусило його заціпеніти: там лежала гора металобрухту! Тася вчепилася за Льохову руку:

— Льох! Ми їх знайшли! — гаряче прошепотіла вона. — Ми їх знайшли!!!

Льоха встиг розгледіти в купі металу шматки іржавих труб, металеві двері, автомобільні запчастини, навіть прим’ятий самовар, але заповітних кришок не побачив. Раптом у гаражі з’явився господар цього металевого звалища, він, певно, зайшов у гараж через задні двері, що вели на подвір’я.

— Ну? Чого витріщилися? — не дуже привітно запитав він. — Метал хочете здати? То здавайте. А ні — то йдіть, куди йшли…

— А ви приймаєте метал? — абсолютно безглуздо запитала Тася, й отримала таку ж безглузду відповідь:

— А тобі що, панночко, повилазило? Не бачиш? — Господар зробив широкий жест правицею, показуючи на купу брухту.

— А що, ви будь-який метал приймаєте? — запитав Льоха.

— Будь-який, — підтвердив господар, — і кольоровий, і чорний… Сталь, чавун, мідь, алюміній… Всякий.

— Ага… — Льоха ніяк не міг зважитися на запитання про покришки від люків, пам’ятаючи, до яких наслідків це призводило.

Тут до розмови пристала Тася. Вона околяса не ходила, а спитала просто в лоб:

— Ну, а якщо залізяки палені?

— Що значить палені? — вмить насторожившись, запитав господар.

— Ну, там кабелі, дроти… Труби… Покришки від люків… — неголосно перелічив Льоха.

Господар спідлоба подивився на Льоху, виглянув на вулицю, озирнувся і відповів похмуро:

— Можна й це. Тільки дроти без ізоляції, випалюєте її самі. А покришки тільки биті.

— Як це — биті? — не зрозуміла Таська.

— Як, як… На шматки!

— А їх що, можна розбити? Як?! — здивувалася дівчина.

— А як нормальні люди б’ють? — хмикнув господар. — Ломом. Супроти лома нема прийому, ясно?

— Ого… — похитав головою Льоха. — Це ж як попітніти треба, щоб залізяку розбити?

— А ти думаєш, грошики легко заробляються? — усміхнувся господар.

— Воно-то так… — погодився Льоха. — Ну, добре, все зрозуміло… Тась, ходімо!

— То що, лом привезете? — кинув господар навздогін.

— Аякже! — буркнула Тася, не обертаючись. — Тільки-но сусідка коляску від немовляти звільнить, відразу й притарабаню…

— Тась, не ляпай! — смикнув подружку Льоха. — Я дзвоню Михові.

Миха разом з Янкою підійшли хвилин за двадцять. Льоха з Тасею чекали на них у дворі спортшколи, сховавшись за деревами. Побачивши парочку, що наближалася, вийшли назустріч.

— Ну… І що ви знайшли?

Льоха, не кажучи ні слова, кивнув у бік відкритого гаража. Миха перейшов вулицю, зазирнув у гараж, оглянув там усе уважно і повернувся до друзів.

— Однак, нахаба! — всміхнувся він. — Не криючись, приймає!

— А, може, в нього є ліцензія? — запитав Льоха.

— Ні… Ні лабораторії… Ні автомобільних ваг… На такий приймальний пункт ліцензію б не видали! Треба поспостерігати…

Вирішили підключити до цієї справи і Настю з Денисом, щоб не було так загайно по часу. Подзвонили їй, і Настя, разом зі своїм другом, теж підійшла до спортшколи.

— Може, з Тарасюком поговорити? Щоб дозволив у коридорі почергувати? Дивись, вікно якраз на гараж виходить. І не так помітно, ну й… не так холодно, — запропонувала Настя. — Зиновій Володимирович, думаю, поставиться з розумінням, не відмовить…

— Тоді гайда! Ти ж його знаєш, — погодився Льоха. — Щось мені теж на холоді дубіти не хочеться.

Усі зайшли в спортшколу. О третій годині дня тут був суцільний гармидер! Шум, крики, біганина… У залі дзвінко лупили по м’ячу волейболісти, грюкали важким м’ячем по підлозі баскетболісти… З розчиненої зали на другому поверсі долинали гучні вигуки боксерів… Словом, процес ішов на всю котушку!

— І де шукати твого Тарасюка? — запитав Льоха.

— Як де? — здивувалася Настя. — Він же директор! Що ж, по-твоєму, він повинен у залі з м’ячем скакати? В нього свій кабінет.

Аж тут, наче зумисне, зі спортзали вийшов директор Тарасюк. Він був у футболці та спортивних трусах. Усі, крім прибитої подивом Насті, не те, що засміялися, а нестримно зареготали! Тарасюк здивовано подивився на Друзів:

— І що ви знайшли смішного в моїй скромній фігурі?

— Ні, Зиновію Володимировичу, це не через вас! Зовсім навіть навпаки. Ми прийшли до вас у дуже важливій справі.

— Ну, раз у важливій, то ходімо в кабінет.

Як був, у трусах і футболці, директор сів у крісло, попередньо витерши спітніле обличчя рушником.

— Слухаю вас.

Миха спокійно розповів усю історію зі зникненням покришок і пояснив, що їм потрібно від директора.

— Ну що ж, — сказав Тарасюк, закінчуючи розмову, — я б цю наволоч власними руками!.. Сам мало не влетів машиною в таку діру! І куди тільки міліція дивиться?!. Так що можете стежити. Черговій я скажу, щоб вас не чіпала і впускала, коли треба. Тільки давайте домовимося: якщо помітите щось підозріле — самі нікуди не лізьте! Повідомте мене чи міліцію. Згода?

— Згода, — за всіх відповів Миха.

— Ну, а з майором Слісаренком я домовлюся.

— Дякуємо, Зиновію Володимировичу, ми самі, — сказав Льоха.

— Навіть так? — здивувався Тарасюк.

— Навіть так, — підтвердив Миха, — ми з ним добре знайомі.

— Ага! — вставила свої п’ять копійок Настя. — Ми навіть позавчора з ним на «ти» розмовляли.

— Ти? На «ти»?! З майором?!! — здивувався Тарасюк.

Він добре знав майора і не міг собі уявити, щоб той допустив таке панібратство. Щоб дівчина, навіть не дівчина, а дівчинка, говорила з ним на «ти»?!.

— Та, ні… Навіщо ж я… Це він зі мною на «ти», — поправила директора Настя.

— А-а… — заспокоївся Тарасюк. — Зрозумів… Що ж… Ми домовилися.

Зиновій Володимирович підвівся з крісла і хотів був поправити краватку, але, не знайшовши її на шиї, згадав, що він у спортивній футболці й трусах, раптом зніяковів і знову різко сів у крісло.

Друзі вирішили, що першими будуть чергувати Настя з Денисом. Усі пішли, а вони зайняли позицію біля вікна.

Минуло кілька хвилин. Настя ні на мить не відводила погляду від гаража. Денис же, заклавши руки за спину, спочатку повернувся до вікна спиною, спершись на підвіконня, потім пішов і став з іншого боку від Насті. Нарешті поклав руку їй на талію і спробував трохи притиснути дівчину до себе. Настя Денисових залицянь не прийняла, заглянула йому в очі і сказала несподівано твердо:

— Ден! Ми на завданні!

— Та що тут такого?..

— Денисе, мене тут кожна собака знає… Незручно якось.

— Тю, я ж тільки в щічку…

Настя кинула швидкий погляд на коридор. Нікого…

— Ну, хіба що в щічку… Стоп! Дивись!

До гаража під’їхав легковик. Водій вийшов з машини і зайшов у відчинені ворота. Через хвилину вийшов і знову сів за кермо. Настя розслабилася, повернулася до Дениса, підставила щоку, але погляду від вікна не відривала. Тим часом водій кілька разів смикнув машиною туди-сюди, і, нарешті, прилаштувався до відкритих дверей гаража багажником. Сумнівів не залишалося — він збирався або щось вантажити, або вивантажувати. Настя кинула Денисові:

— Запиши номер машини, а я на розвідку. — І помчала по коридору.

І ось вона вже йде вулицею. Весела дівчинка, правда, занадто допитлива… Підійшла до машини, зазирнула у відкритий багажник, потім зробила крок назад, щоб її не було видно з гаража, вихопила мобільних і зробила кілька знімків того, що там лежало. А потім пішла собі далі, забігла у двір спортшколи і зникла в приміщенні. Ще за хвилину Настя стояла на своєму колишньому місці біля вікна.

— Ну? — запитав Денис.

— Я про всяк випадок сфоткала багажник. Начебто нічого забороненого… Потім роздивимося на компі. Номер машини записав?

— Так. Ось. — Денис простягнув Насті папірець.

— Добре…

— Настю, а зараз? Тільки в щічку… Ну, Настю!..

— Добре, тільки… Ой, це ви, Зиновію Володимировичу? Стільки дітей сьогодні в школі… Просто дивовижа!

Денис важко зітхнув і зціпив губи.

— Твоя правда, Настунько! Дітей сьогодні багато, і це добре! Годі днями за комп’ютером сутулитися! Треба рухатися, — Тарасюк, на ходу завваживши біля гаража машину з відкритим багажником, на секунду затримався біля детективів і задумливо хмикнув: — Хм… І як побачити те, що він привіз? Машина ж усе закриває!

— А я вже там була й побачила, — всміхнулася Настя.

Директор лише знизав плечима, усміхнувся в пишні вуса й пішов далі у своїх директорських справах. За цей час машина розвантажилася й поїхала.

— Настю…

— Стривай, Денисе. Я ще раз збігаю і гляну, що там вивантажили. Бо господар все

гамузом на купу скидає, і потім нічого не розбереш…

Настя знову вискочила з будівлі, і, підстрибуючи, побігла до гаража.

— Дівчинко, тобі чого? — запитав господар, коли Настя заглянула всередину.

Настя скорчила наївну фізіономію:

— Це ви залізяки приймаєте, так?

— Ну, приймаю…

— А якщо я старий фен принесу, ви мені на новий грошиків дасте?

— Ні, не дам.

— А чому? Он за дурні обрізки труб даєте… Ага… І за батарею опалення теж… А фену всього три роки! Майже новий!

— Дівчинко, не мороч мені голову! Я приймаю залізо, а фен це дурниця, не залізо, ясно?

Настя вдала, що сердиться:

— Самі ви дурниця! — розвернулася й пішла собі.

За кілька хвилин вона знову стояла в коридорі, поруч із Денисом.

— Пусто…

— Настусю, це в цього дурня пусто! А в нас…

Під вікнами з’явилися Льоха з Тасею — це йшла зміна.

— Ну, от і дочекалися! — сказала Настя і, несподівано для себе самої, цьомкнула Дениса в щоку. — Я ж казала, що все буде добре!

Розділ 8

Льоха з Тасею вже півгодини стриміли біля вікна. За весь цей час до гаража підійшов тільки один чоловік, який привіз на тачці якийсь агрегат, здаля схожий на стару швейну машинку. Цей музейний експонат наших сищиків не зацікавив. Таська кинула меткий погляд по обидва боки, несподівано обняла

Льоху, міцно до себе притисла й поцілувала в губи.

— Ой… Тась, а якщо хтось побачить… — розгублено сказав Льоха, машинально витерши губи.

— Льошику, ти абсолютно правий!.. І тут не може бути ніяких сумнівів!.. Ну що, чекаємо далі?..

Льоха лише плечима знизав. А що тут скажеш?.. Він обперся ліктями об підвіконня і приготувався до довгого очікування невідомо чого. Тася поклала йому руку на спину, а щокою притулилася до плеча. І раптом у густих сутінках Льоха запримітив слабкі вогні підфарників темної машини. У гаражі загорілося тьмяне світло. Машина зупинилася біля гаража багажником назад, і з неї вийшов водій.

— Я пішов! — Льоха рушив до виходу.

— Ні! — заперечила Тася. — Підемо разом! Наче гуляємо собі… Так менш підозріло!

Парочка хутко вискочила зі школи, перебігла двір і вже за хвилину статечно прогулювалася вулицею. І здавалося, цій парочці до того, що відбувалося в гаражі, діла ніякого немає. Проходячи повз гараж, Льоха крадькома зазирнув усередину і остовпів: на вагах лежала купа уламків! За їх формою можна було без сумніву судити, що це були розбиті круглі металеві покришки! Таська теж побачила, що за брухт лежить на вагах, і схопила Льоху за руку.

— Льохо! Ти це бачиш?!. — схвильовано дихаючи Льохові у вухо, прошепотіла дівчина.

— Бачу, Тась, бачу…

Льоха швидко сфотографував номер машини. Потім обережно, щоб ніхто не помітив витягнуту руку з телефоном, сфотографував купу металобрухту, а тоді ще й саму машину. А далі, відійшовши метрів на десять убік, набрав Миху.

— Ватсоне… цей., коротше… є!.. — збуджено сказав він другові

— Що?.. Що є?.. — нетерпляче запитав Миха.

— Привезли биті покришки!

— Точно?

— Точніше не буває! Я сфоткав.

— Біжу!

— А Слісаренко?

— Дочекайся мене… Я вже один раз насосом попрацював! Більше не хочу!

— Чекаю!

Миха, мабуть, летів, як куля, змащена салом. Уже хвилин за десять, у тьмяному світлі самотнього вуличного ліхтаря Льоха побачив темну фігуру, яка стрімко наближалася й у якій він без зусиль упізнав свого друга. За ці десять хвилин приймальник розрахувався з водієм машини, і той поїхав. Приймальник звільняв ваги, кидаючи на загальну купу металобрухту уламки покришок.

— Ну що, викликаємо міліцію, — сказала Таська. — Льошко, дзвони, бо я цьому іроду сама як…

— Тасю, охолонь! Нас зараз цікавить не приймальник брухту. Він нікуди не дінеться. Зараз треба вийти на того, хто покришки краде.

— А це без питань, — Льоха витягнув мобілку. — Я машину сфоткав. Номери записані… А знайти тачку не проблема…

— Тоді ходімо до тебе, роздивимось фотки на компі. Машина яка?

— Сірий «Ланос»…

Друзі покинули пункт спостереження і поспішили додому. Спочатку йшли швидко, майже бігли, а потім Миха почав сповільнювати крок, усе частіше запускаючи п’ятірню в потилицю. Льоха, який знав, що означають оті його почісування, відразу запитав:

— Михо, щось не сходиться?

— Льох, я ніяк не можу збагнути, як це вони так покришки крадуть, що їх ніхто жодного разу не помітив?

— Це питання двадцяте! — махнула рукою Тася.

— Я теж так думаю, — погодився з Тасею Льоха. — Зловимо злодія — розберемося в його невидимій технології…

— Мені здається, що не все тут так просто…

У відповідь Льоха тільки глянув на Таську й знизав плечима:

— Побачимо…

Удома не було нікого, Настя пішла на тренування, батьки ще не повернулися з роботи. Льоха швиденько під’єднав мобільний телефон до комп’ютера і перекачав фотографії. На моніторі уважно роздивилися шматки металу. Сумнівів не залишилося — це були биті круглі покришки. Правда, фотки вийшли не дуже якісні, тому що в гаражі було темнувато, але круглі краї уламків було видно досить чітко. Тепер потрібно було встановити власника машини. Розглянули на моніторі й машину. Льоха нічого не наплутав: це справді був «Ланос» сірого кольору. Миха уважно подивився на номери і почухав потилицю.

— Що? — запитав Льоха.

— Десь я цей «Ланос» бачив… Номери… Розумієш, це рік мого народження. Я десь якось ішов і звернув увагу… І ще подумав, такий класний номер випав на таку сіреньку машинку… От якби на «Мерседес»… Ну, або хоча б на «Ауді»… але ж ні! На «ланос»… І хто це на такій машинці приїхав у такий «крутий» заклад… Стоп! Біля фітнесклубу я її бачив!

— Біля якого фітнесклубу? — тут-таки запитав Льоха.

— Біля «Азиру», ось якого!

— Біля нашого «Азиру»? — перепитала Таська.

— А якого ж іще? — підтвердив Миха. — Коло базару, через дорогу… Я цей «Ланос» бачив саме там…

— А може, зателефонуємо майору? — запропонував Льоха.

— Я вже один раз насосом працював! — уперто заперечив Миха. — Почергуємо коло «Азиру».

— А якщо машина там опинилася випадково? І більше ніколи там не з’явиться? — заперечила Тася.

— Отоді й будемо звертатися до майора. Все! По хатах! Втомився я щось сьогодні… Та й домашку ще не доробив.

Миха пішов, а Тася ще залишилася. Вирішивши не чекати ліфт, Миха неквапом спустився по сходах і вийшов на вулицю. Вже зовсім стемніло, і було по-зимовому холодно. Сірий «Ланос» не давав йому спокою. Подумавши хвильку-другу, Миха все ж вирішив перейти дорогу й оглянути стоянку біля фітнес-клубу. Що його змусило так вчинити, він і сам не розумів. Холодно. Темно. Хотілося їсти. А він подався оглядати стоянку! Можливо, це і є та сама інтуїція, на яку покладалися всі знамениті сищики?

Стоянка була освітлена великими вікнами фітнес-клубу. Ще здалеку Миха побачив сірий «Ланос», що стояв одразу біля дверей. Миха зупинився і труснув головою, немов хотів прогнати ману. Потім підбіг до машини і подивився на номер.

— Є! Вона! — подумки зрадів він і подивився на двері.

Біля дверей стояв охоронець, який вийшов на перекур.

— Нічого собі… — про себе всміхнувся Миха. — Начебто острівець здорового способу життя, а тут тип під самими дверима смердить сигаретою…

Миха підійшов до охоронця, той пильно глянув на нього і строго спитав:

— Тобі чого, хлопче?

— Скажіть, а чий цей сірий «Ланос»?

— Нашого завгоспа. А що?

— Та так, нічого…

Власник машини був встановлений, але це ще нічого не прояснювало. Миха не міг собі уявити, щоб завгосп такого недешевого закладу крав каналізаційні покришки.

— Маячня якась… Якщо власник фітнес- клубу дізнається, що завгосп краде покришки,

його ж за дві секунди виставлять з роботи! Навіть, якщо тільки запідозрять, і то в нього будуть великі неприємності… А якщо знову насос? Ні… Треба перевірити приймальника брухту, а тут без Слісаренка не обійтися!

Була вже майже восьма вечора, і турбувати майора після роботи Миха не хотів, тому вирішив іти додому. Переходячи вулицю, зупинив погляд на чорній товстій гілці, що стриміла з відкритого люка, й важко зітхнув:

— Невже, невже хомосапієнси можуть бути такими безголовими! Ні… Це не люди… І ніякі не розумні!..

* * *

Уранці, дорогою до школи, Миха розповів Льохові й Насті про вчорашні відкриття. Проходячи повз черговий люк, який, щоправда, був закритий, Миха несподівано зупинився.

— Ти чого це? — здивувалася Настя.

Миха задумливо ткнув пальцем на люк і пробурмотів:

— Диви… Не взяли… — І поліз п’ятірнею в потилицю.

Льоха із сумом похитав головою:

— Ватсоне, у тебе скоро твоя покришка поїде! Йдемо до школи! Хутчіш!

Та у відповідь Миха пробубонів якусь чергову головоломку:

— Технологія невидима, а взяли не всі… Але їх же не бачать! Або не змогли…

— Михо! — Льоха смикнув друга за плече. — Йдемо, кажу! Бо спізнимося!

— Га?.. А-а… Так, так… — Миха немов прокинувся. — Звісно, йдемо!

* * *

Відразу після уроків подзвонили Ігореві Борисовичу й попросили під’їхати до спорт- школи, де з ним і зустрілися.

— Ну? Що нарили нового? — діловито запитав майор.

Друзі розповіли про вчорашні події. Сьогодні двері гаража були зачинені. У двір зайшли через хвіртку. Постукали у двері. На стук вийшла господиня, жінка років п’ятдесяти. На прохання майора покликати господаря жінка відповіла, що його немає вдома. Поїхав, мовляв, до столиці.

— Як прізвище господаря? — поцікавився майор.

— Болтов. Сергій Болтов, — відповіла господиня.

Миха здригнувся.

— Як ви сказали?

— Болтов, а що?

— Ігоре Борисовичу, на хвилинку…

Майор на знак згоди кивнув, і вони відійшли вбік. Господиня підозріло дивилася на них.

— Ігоре Борисовичу! Коли я з бомжами на цеглярці возився, вони там якогось Болта згадували. Може, Болтов і є Болт?

Майор підморгнув і повернувся до господині:

— Будьте ласкаві, відчиніть нам гараж.

— Це ще навіщо? Сергій сторонніх туди не пускає!

Майор додав голосу офіційності:

— Ви що, хочете, щоб я з’їздив по ордер на обшук?

Господиня стисла губи, але принесла ключ. Відімкнули двері й зайшли в гараж. Не треба було й світло вмикати! Навіть у напівтемряві було чудово видно, що приміщення абсолютно порожнє!

— Це що? — здивовано запитав Слісаренко. — Такий жарт?

— Ігоре Борисовичу… — розгубилися друзі. — їй Богу, ще вчора ввечері тут гора металобрухту лежала! Своїми ж очима бачили!

— І де вона, ваша купа?

— Скажіть, будь ласка, — звернувся Миха до господині, — а господар сьогодні звідси нічого не вивозив?

— Звідки я знаю! — відповіла та й відвернулася, кинувши на прощання: — Ось повернеться, в нього й питайте!

Коли сищики й майор вийшли на вулицю, Миха запропонував:

— Давайте спробуємо розпитати у сусідів? Може, вони що бачили?

Це було логічно, і Слісаренко заперечувати не став. Пішли по сусідах. Але, як на зло, ті кілька сусідів, які могли бачити зі свого двору той гараж, або були на роботі, або робили щось удома, й нічого підозрілого в будинку приймальника металобрухту не бачили.

— А може, в спортшколі попитати? — запропонував Льоха.

Зайшли в кабінет до Тарасюка. На запитання майора про гараж, Тарасюк не задумуючись відповів:

— Так там сьогодні вранці машину вантажили. Металобрухтом…

— Ну ось, — полегшене зітхнув Льоха, — а ви кажете — жарт… Був там металобрухт! І биті покришки були!

— Схоже на те… — погодився, нарешті, майор. — А зараз усе відвезли кудись… швидше за все, до столиці.

— Але ж завгосп… і покришки… — пролепетав Льоха.

— Завгосп є, покришок немає, — скрушно похитав головою Миха.

— І пред’явити нам ні завгоспу, ні господареві гаража — нічого! — підтвердив Мишкові міркування майор.

— Що ж… Будемо чекати. Поспостерігаємо за гаражем… Поспостерігаємо за завгоспом… Покришки ж нові все одно коли-небудь поставлять, а, значить, цей тип знову їх вкраде.

Але зараз все змінилося: ми знаємо, де його чекати, — Миха подивився на Слісаренка, немов питаючи, чи правильно він виклав ситуацію.

— Ну, в принципі, слушна думка, — погодився майор, — щоправда, за однієї умови…

— Якої? — в один голос запитали Миха й Льоха.

— Якщо покришки краде саме завгосп.

Розділ 9

Справа про крадіжки покришок з люків у Горобинівці набула скандального розголосу. Місцеві газети, немов змагаючись між собою, лаяли: організації, яким належали незакриті каналізаційні отвори, за те, що ті їх довго не накривають; міліцію за те, що та так довго не може впіймати злодіїв; міську владу за те, що та не може змусити ні тих, ні інших як годиться виконувати свої посадові обов’язки…

Начальник міського відділу міліції викликав майора Слісаренка «на килим» і влаштував йому справжній рознос.

— Підніміть на ноги громадськість! Підключіть усіх своїх співробітників! Усі вихідні всім співробітникам, доки не впіймаєте злочинців, скасовую! І майте на увазі, майоре Слісаренку! Якщо впродовж тижня злодії не будуть упіймані, ви знову станете капітаном! Я особисто зірву з вас майорські погони!!!

Після такого розносу майор всерйоз узявся за справу. Люками в місті опікувалось кілька господарів. Міськводоканал, який обслуговував водонапірну мережу та каналізацію. Міськтеплоенерго, яке мало стосунок до мережі, по якій подавалася гаряча вода й опалювалися будинки. Газівники, енергетики, зв’язківці… В усіх були свої підземні комунікації, свої люки, а значить, і покришки до них.

Трохи поміркувавши, майор поїхав у міськводоканал, вирішивши, що найбільша кількість люків припадає саме на цю організацію. Там, зустрівшись із начальником, він попросив якомога швидше закрити діри на дорогах.

— Розумієте, — переконував начальника майор, — ми не зможемо зловити злодія, поки не буде кришок! Накрийте люки хоча б на Інтернаціональній. Це головна вулиця міста, там великий потік машин. Не дай Боже що- небудь станеться, вам же, першою чергою, й відповідати! Злодій спробує їх викрасти, тут ми його і схопимо!

Начальник відбивався, як міг:

— А ви розумієте, — заперечував він, — що в мене немає на це грошей? Другі покришки вкрали, а ви все вухами ляскаєте! Де я вам їх візьму? Мені ж покришки ніхто не подарує!

— Піймаємо злодія — я особисто подбаю, щоб з нього стягнули всі ваші збитки! — заприсягся майор.

Так вони сперечалися з півгодини, поки майор все-таки переконав начальника міськводоканалу оформити в банку кредит і негайно закупити покришки для відкритих люків. Піддався начальник тому, що майор пообіцяв виставити на Інтернаціональній вулиці спеціальний наряд, який буде стежити за цими триклятими покришками.

— І нехай стежать цілодобово! А зі злодіїв треба стягнути ще й відсотки за кредит! І за моральний збиток!

— Добре, добре! Стягнемо за все на світі! І за ваші відсотки, і за мій моральний збиток! — пообіцяв Слісаренко.

Вийшовши з будівлі міськводоканалу, майор порився у своєму телефоні й знайшов Михів номер. Той саме виходив зі школи, коли в нього зателенькав мобільний:

— О! Слісаренко! — сказав він Льохові і приклав мобілку до вуха. — Слухаю, Ігоре Борисовичу!

— Михайле, ти говорив про якісь фотографії, що ви зробили в гаражі? — запитав Слісаренко. — Що це за фотки?

— Ну… Там машина і металобрухт, який вона привезла.

— А де ви зараз? — знову запитав майор.

— На шкільних сходах…

— Чекайте мене там. Я зараз під’їду.

— Добре! — Миха повернувся до Льохи. — Зараз Слісаренко приїде. Звелів чекати його тут.

Хвилин за п’ять до школи під’їхала міліцейська «Шкода». З машини виліз майор, знайшов поглядом юних колег і здаля помахав їм рукою. Льоха з Михою підійшли до машини.

* * *

Директор школи Владислав Васильович підійшов до вікна, щоб закрити кватирку. Те, що він побачив, змусило його здригнутись! У

міліцейську машину сідали Михайло Мукоїд й Олексій Ремесло.

— Хай йому грець! — обурено вигукнув директор. — Ще цього бракувало! І що тепер накоїли ці два шибеники! Там ще Насті бракує!

Сказав — і як накаркав. Бо саме в цей момент зі школи вийшло кілька дівчат, у тому числі Настя, Тася і Яна. Побачивши, що Льоха з Михою сідають у міліцейську машину, Яна труснула Настю за плече:

— Настю, глянь!!!

Настя здивовано подивилася на Яну, а та вказала їй на міліцейське авто. Тася теж повернула голову в той бік. Дівчата тільки побачили, як за Льохою і Михою закрилася дверцята, і машина рушила з місця.

— Льохо!!! — загорлала Тася й кинулася вниз по сходах.

— Михо!!! — немов відлуння, відгукнулися Яна й Настя і кинулися за Тасею.

Але машина вже від’їхала.

— А-а-а!!! — горлопанила Тася. — Ментозаври Льоху з Михою пов’язали!

З пам’яті ще не стерся випадок, коли Миху підставили, і він, абсолютно незаслужено, потрапив до міліції. Тому школа миттєво вибухнула протестом. Навколо подружок тут-таки почали збиратися школярі. І як би не старався директор вплинути на цей процес, нічого в нього не вийшло. Усі його заклики розійтися викликали зворотний ефект: за кілька хвилин біля входу в школу стояло чоловік сто.

— Що? Що трапилося? Як пов’язали? За що? Миху й Льоху? — запитання градом посипалися на подружок.

Усе спробувала пояснити Тася:

— Льоха з Михою розслідують справу про крадіжку покришок. їх крадуть — і в металобрухт… вони ж важкі… Ось Льоха й Миха розслідують. А їх менти за це в машину! Ганьба ментам!!!

Натовпом покотились Тасьчині слова:

— Покришки крадуть… А тут Льоха й Миха… А їх у міліцію…

Зробивши коло юрбою, це уривчасте й зовсім не зрозуміле пояснення повернулося до дівчат доповненим і перекрученим:

— Льоха й Миха крадуть покришки, а вони важкі… І менти їх пов’язали… А вони важкі, просто непід’ємні! І коштують дорого… А Льоху й Миху в міліцію ні за що… А зараз із них будуть вибивати зізнання, що це вони покришки крали…

— Що?!! — заволала Таська. — 3 мого Льошки будуть щось вибивати? Та я сама з них що завгодно виб’ю! Дівчата! Хлопці! Гайда до міліції! Ми їм зараз покажемо, де раки зимують!!!

— Хлопці, чоловіки ви, чи хто?!! — окрилена Тасиними словами, загорлала й Настя. — Дівчата! Влаштуємо їм марш порожніх каструль!!!

Директорові вмовляння на школярів не подіяли, навіть ще більше розбурхали натовп.

Юрбище потяглося до виходу зі шкільного двору. Стояв неймовірний гул, немов гримів штормовий морський прибій. Натовп скандував: «Ганьба!», «Геть!» — і ще багато чого, що часто можна почути по телевізору. За кілька хвилин вулицю Інтернаціональну було перекрито, утворився чималий затор.

У той момент на тротуарі з’явився Миколка Гасисвітло. Він забув у школі зошит з математики. Виявив це вже вдома. Вискочивши з під’їзду, Миколка побачив Миху, Льоху й майора Слісаренка, що розглядали якісь фотографії. Привітавшись, Гасисвітло побіг до школи.

Миколка, побачивши розлючений натовп і впізнавши серед крокуючих своїх однокласників, звісно ж, вирішив дізнатись, у чому річ. На чолі натовпу йшли Таська, Настя і Яна. Час від часу вони підносили руки, і натовп починав скандувати образливі для міліції гасла. Гасисвітло підбіг до дівчат:

— Що трапилося? Куди ви всі йдете?

— Ти що, не знаєш? — вигукнула Настя. — Миху й Льоху заарештували! І зараз вибивають з них зізнання в тому, що це саме вони крали покришки з люків!

— Льоху? Миху? Коли?!!

— Півгодини тому! Я сама бачила, як їх у машину пакували! — відповіла Настя і з запалом вигукнула: — Свободу Ватсону іХолмсу!!!

І натовп тут же її підтримав:

— Свободу Ватсону і Холмсу!!! Свободу Ватсону і Холмсу!!!

— Настю! Ви всі здуріли?! Я їх щойно бачив біля нашого будинку! І майор Слісаренко разом з ними. І машина… Я підійшов, привітався… Ніхто їх там бити не збирався… Начебто… Вони розмовляли цілком мирно…

— Що?!! — накинулася на Миколку Таська. — Ти!.. Тебе спеціально міліція підіслала! Щоб нашу демонстрацію розігнати, так? Міліцейський прихвостень!!!

— Тась! Що ти верзеш?!. У тебе мобіла є? То подзвони Льохові! А ти, Янко, своєму Михові!

Або ти, Настю… У вас що, геть дахи позносило?!!

Дівчата перезирнулись. А й справді… Як вони раніше не додумалися зателефонувати? Настя набрала Льохів номер. Послухала й підозріло подивилася на Миколку:

— Зайнято…

Миколка усміхнувся і кивнув головою на Тасю, яка так і прикипіла вухом до телефону.

— Ще б пак… Тут деякі вже висять на дроті…

За мить Таська припинила розмову, запхала мобільний у кишеню і розгублено озирнулась:

— Це… Льоха зараз підійде… з Михою… І з цим… з ментом… тобто, з майором…

Усі три подруги одночасно обернулися і подивилися на розбурхану юрбу. Першою зорієнтувалася Настя. Вона несподівано піднесла руки вгору, тримаючи в одній телефон, і щосили закричала:

— Вони нас злякалися!!! Вони відпустили хлопців! Ура!!! Ми їх перемогли!!!

Натовп тут-таки вибухнув радісними криками і почав розходитись. Подружки поспішили додому. Ще здалеку вони побачили біля фітнес-клубу міліцейську «Шкоду» і, не змовляючись, побігли до неї.

* * *

Майор Слісаренко, за спиною якого стояли Льоха та Миха, зайшов до завгоспової комірчини.

— Пан Савчук? Андрій Олександрович? — запитав майор.

Завгосп відірвався від паперів, розкладених на крихітному столику, і сказав:

— Ну, я Савчук. Далі що?

— Це ваша машина? — трохи суворіше запитав завгоспа майор і поклав на стіл темнувату фотку сірого «Ланоса».

— Моя… — здивовано відповів завгосп і виструнчився. — В усякому разі, номери мої.

— І це ваш металобрухт? — Поклав майор на стіл другу фотку.

— Ну… Як його… загалом і в цілому… якщо можна так сказати… — зам’явся ще більше здивований завгосп.

— То ви його здавали, чи не ви? — продовжував наполегливо майор.

— Ну… словом… так… я здавав… — нарешті погодився завгосп.

— Тоді якби поясните наявність у ньому ось цього? — вже зовсім грізним тоном поставив наступне запитання Слісаренко і тицьнув у фотографію пальцем.

— А-а… — розгубився завгосп, розглядаючи фотку. — Ну… — м’явся, не знаючи, що сказати. — Ви ж розумієте… Зарплата маленька… А тут це…

— Збирайтеся, поїхали! — скомандував майор.

— Куди?! — ще більше розгубився завгосп.

— До нас. У відділення. Далі бесіду будемо вести під протокол. — Слісаренко взяв фотографії зі столу і поклав у папку.

— Та годі вам… Ви що? За двісті кілограм старого заліза відразу до відділення… Протокол…

— А те, що через вас дитина ледь не загинула — це що, не рахується?

— Через мене?! — здивувався завгосп. — Це ж як???

— Як?!. Сам же покришки з люків цупив, а тепер дурня клеїть! Як — запитує! — обурився Льоха. — Дівчинка через тебе в каналізацію провалилася! Якби не ми з Ватсоном, вона б узагалі втопилася!

— І ще машина на діру наїхала! — Додав Миха. — Добре, що ніхто не загинув!

— Заждіть, заждіть! До чого тут каналізація? Так! Я здав у металобрухт з десяток старих дисків від штанги. Три були поламані… Клуб закупив нові штанги… У них прогумовані круги — щоб не так сильно гриміли… А старі я здав… Треба було, звичайно, ці гроші оформити за прибутковою накладною і здати в касу… То я здам… Це ж копійки…

— Диски зі штанги?! — сплеснув руками Миха. — Йо-пе-ре-се-те!.. Який же я бовдур! Як же я відразу не здогадався…

Льоха закрив очі й схопився за голову:

— Повний капець!.. Оце-то невезуха!

Розділ 10

Уранці Миха, Льоха й Настя зустрілися за козлиним столиком. Усі троє почувалися препаскудно. Вчорашній конфуз у школі, а ще більше — із завгоспом фітнес-клубу надовго зіпсував усім настрій. Але в школу треба було йти, уроки ніхто не скасовував. Посиділи, позітхали й пішли.

— Дивись, дивись! — раптом радісно вигукнула Настя. — Покришки знову поставили!

Миха зійшов з тротуару на дорогу й наступив на новеньку покришку. Наступив і зупинився, щось уважно на ній розглядаючи.

— Ватсоне, ти що? Ворушися, — поквапив товариша Льоха і враз замовк, помітивши, що Миха тягнеться долонею до потилиці.

— Ану, почекайте мене хвилинку! — Миха розвернувся й побіг до перехрестя вулиць Інтернаціональної і Паризької Комуни. Повернувся хвилин за десять, захеканий і здивований.

— А в «Парижі» люки не накрили. Дивно… — І знову почухав потилицю.

Такі жести, з Льохового досвіду, нічого доброго злочинцеві не віщували. Льоха з Настею перезирнулися.

— Михо, що таке? — знову запитав Льоха.

Але Миха, ніби не чуючи друга, раптом знову побіг, але вже вперед, і зупинився тільки біля наступного люка. Потім підбіг до іншого, і так біг від люка до люка по всій Інтернаціональній аж до самої школи. Коли Льоха з Настею наздогнали його, Ватсон стояв на перехресті із заплющеними очима й чухав потилицю.

— Михо, що таке?

Миха мовчав. Він думав. Знаючи, що втручатися в цей відповідальний процес нікому не варто, Льоха дав йому спокій і став поряд. Настя знизала плечима:

— Даруйте, хлопці, але в мене перший урок — математика. А Логарифма, самі знаєте. Бувайте.

Минуло хвилин п’ять. Миха розплющив очі й немов прокинувся:

— Час? Ще не спізнилися? Тоді ходімо!

І друзі поквапилися до школи.

Миха йшов якось дивно. То справді поспішав, то знову ніби засинав на ходу, бурмочучи собі під ніс щось дивне:

— Не все… Забрали не все… Ось у чому справа! Невидима технологія… Це коли інші не бачать… Раз — і немає… Раз — і немає…

— Михо, ти взагалі-то в нормі? У тебе, часом, дах не поїхав? — стривожився Льоха. — Що ти там бурмочеш?

Друзі підійшли до школи, і в цю мить голосно задзеленчав дзвінок. Цей звук розколошкає кого завгодно, не тільки замисленого Миху! Друзі кинулися сходами, звідти по коридору і сходами на другий поверх. До класу вони зайшли разом з учителькою. Та з докором похитала головою, але не сказала нічого. Урок минув звичайно, і після дзвінка всі вийшли в коридор, на перерву. Льоха з Михою підійшли до вікна. Говорив Льоха, Миха здебільшого відмовчувався і дивився у вікно. Дорогою проїхав вантажний мікроавтобус. Зупинився на мить, висадив пасажира, і поїхав собі далі. Хтось підвіз знайомого… Але на Миху ця картинка подіяла геть незрозумілим чином — він запустив собі в потилицю п’ятірню і пробурмотів:

— Боже мій!.. Який же я телепень!.. Як я відразу не здогадався?..

Льоха напружився. Із самого ранку Миха чухав собі потилицю аж надто часто, а тут ще й це!

Наступним уроком була історія. Оксана Петрівна, вона ж Конячина, вона ж учитель історії, вона ж… Утім, це не так уже й суттєво. Суттєво те, що Оксану Петрівну всі побоювалися. Свій предмет вона любила, вважала його не просто важливим, а найважливішим, тому на її уроках належало старанно навчатися і не коїти дурниць. А тут… Просто посеред уроку Миха раптом підвівся з-за парти і сказав:

— Оксано Петрівно, вибачте, але нам треба терміново піти. Льохо, вставай!

— Ш-ш-що?.. — від подиву Оксана Петрівна навіть почала заїкатися.

— Вибачте, будь ласка, але час не терпить. Льохо, до кого сказав? Бігом!

І обидва хлопці встали, зібрали портфелі й рушили до дверей.

— Вибачте, — вже у дверях ще раз вибачився Миха, — але це справді надзвичайно терміново…

— Та я Владиславові Васильовичу… Та я… Та ви… — зовсім розгубилася Конячина.

Клас зі страху притих. Треба ж було розуміти, з якого уроку зважилися піти Ватсон з Холмсом! Наслідки такої нахабної витівки могли бути найнепередбачуванішими.

Льоха отямився тільки після того, як вони вийшли на шкільне подвір’я.

— Ти що, зовсім звихнувся? Вона нам таке життя влаштує!

— Льох, стривай! Не торохти! — Миха дістав телефон. — Алло! Ігоре Борисовичу? Добрий день! Так, це я… Треба терміново побачитись. Терміново, Ігоре Борисовичу! Та тому, що якщо ми не поквапимось, то нові покришки… Так, уже накрили. А те, Ігоре Борисовичу, що їх можуть знову поцупити! Кожної миті! Ми на перехресті Інтернаціональної і Паризької Комуни. Приїжджайте…

— Слухай, ти хоч мені можеш пояснити, що відбувається, та? — обурився Льоха. — Зірвався з уроку. Мене зірвав! Конячина нам…

— Льохо, зачекай хвилину… Зараз Слісаренко приїде, і ми все обговоримо. Я сам ще в процесі… — і Мишко постукав себе кулаком по тім’ячку.

Слісаренко приїхав швидко. Справа з покришками вже давно позбавила його спокійного сну, а тепер не лише сну, а й повноцінного життя! Він вискочив із машини й кинувся до юних детективів:

— Ну, Михайлику, що цього разу надумав? Знову який-небудь завгосп?

— Ігоре Борисовичу, спокійно… Давайте розберемося поки що з Інтернаціональною.

Миха дістав з рюкзака зошит, розгорнув на чистій сторінці і взяв ручку:

— Сьогодні поклали нові покришки, так?

— Ну, так… До речі, на Паризької Комуни теж нові покришки поклали, — доповів майор.

— Так? — І Миха вкотре за сьогоднішній ранок почухав потилицю. — Як це? Ми ж уранці дивилися…

— Ще ввечері… А що? — здивувався Слісаренко.

— Тоді тим більше… — загадково сказав Миха, а Льоха лише кивнув головою, не розуміючи, до чого хилить його друг.

А Миха тим часом продовжував:

— Ми можемо відрізнити нові покришки від старих?

— Що за безглузде запитання? — Майор уже почав трохи нервувати. — Це що? Ти мене сюди притягнув, щоб запитати таку дурницю?

— Так, саме для цього! Ігоре Борисовичу, давайте проїдемо по Інтернаціональній, тільки повільно, від покришки до покришки… Льохо, а ти головою крути навсібіч. Ма

ло там що…

— Ігоре Борисовичу, їдьмо, — попросив і Льоха, — я ж його знаю… Він вже до чогось докопався!

— Ну, гаразд, — поступився майор, — поїхали.

Вони зупинилися метрів через тридцять. У цьому місці було відразу дві покришки: одна з лівого боку дороги, а інша з правого. Обидві нові.

— Ось! — вигукнув Миха і додав поки що лише йому одному зрозуміле: — На обох дірки.

— Ти про що? — І майор, і Льоха дивились на Миху, як на інопланетянина.

— Покришки нові? — запитав Миха.

— Нові, — погодилися і майор, і Льоха.

— І перед цими покришками теж були нові, ге ж?

Обидва погодились і цього разу.

— Отже, й на тих були ось такі дірки! — І Миха нахилився, вказуючи пальцем на невелику дірочку на кришці. Дірка була сантиметр чи півтора в діаметрі.

— Ну… мабуть… — непевно погодився майор.

— А для чого ці дірки? — продовжував ставити несподівані запитання Миха.

— А що тут думати? Щоб зручно було люки відкривати! — втрутився в розмову Льоха. — Раз гачком! І підняли!..

— Добре, — погодився Миха, — їдемо далі…

Сіли в машину і проїхали ще метрів п’ятдесят. Майор вже не розпитував Миху, а сам уважно дивився на дорогу, вишукуючи покришки.

— Он! Он вона! — вигукнув Льоха.

Зупинилися біля покришки і вийшли з машини. Одразу було зрозуміло, що ця покришка — стара. Вона була брудною й сіруватою.

— Покришка стара? — вчергове запитав Миха.

— А тут дірки немає… — сказав майор. — Тобто, ти хочеш сказати, що крадуть тільки ті покришки, на яких є отвори?

— Схоже на те… Але в цій справі є ще одна загадка: ніхто не бачив злодіїв! Невидима технологія крадіжки!

— А дірки тут до чого? — не зрозуміли ні майор, ні Льоха.

— От і я мало голову не зламав, поки розгадував цю головоломку. У нашому дворі покришки можна було вкрасти і вночі. Всі сплять… Ніхто не бачить… Під’їхала машина, вийшов один, а швидше за все, двоє… і їм однаково, чи є на кришці дірка, чи нема. Вони можуть підчепити її за вухо… Ось бачите, у покришки два вуха. За одне з них підважують покришку тонким ломиком і піднімають. Я сам бачив, як це робиться. А потім вже руками, і в багажник… Але це у дворі. Ну… На Паризької Комуни теж можна… Але на центральній вулиці, де завжди хтось іде або їде, такий фокус занадто ризикований.

— Ну, так. Хто-небудь би їх точно побачив! — погодився майор.

— А далі! Далі що?! — не витримав Льоха.

— Далі? Сідайте в машину, поїдемо, подивимося інші люки й покришки.

Поїхали далі. Миха продовжував позначати люки на схемі вулиці в зошиті. Усього їх виявилося сорок вісім штук. На двадцяти двох були нові покришки.

— І що далі? — зацікавлено запитав майор.

— А ось що… дивіться сюди. З люків, які розташовані по центру вулиці, покришки практично не крадуть. Крадуть переважно ті, що розташовані по ходу машин. Оце з правого боку… — Миха показав ручкою на схемі. — А оце з лівого…

— І що?

— А те, що викрадачів ніхто не бачив! От уявіть собі: їде машина, і раптом зупинилася посеред дороги! Вона ж усім проїзд загородить. Її всі помітять! А так, їде собі машина, зупинилася на хвилинку біля узбіччя…

Нікому не заважає… Кому щось є до того, що зупинилася? Може, водієві треба по телефону поговорити… Постояла трохи, і далі поїхала… З машини ніхто не виходив… Двері не відкривались… Хто що запідозрить? Але після машини люк залишається без покришки!

Або зливостоки без решітки!

— Стривай… А дірки на покришках тут причому? Як вони власне покришки крадуть? — здивовано звів брови майор.

— Дірки? А притому! Гадаю, у них така технологія, яка не дозволяє красти покришки без дірок. Це можна вважати встановленим фактом. Так. Бо ось же вони, покришки без дірок! Всі на місці!

— Ну, далі, далі!.. — вривався терпець майорові.

— Далі… — невизначено відповів Миха, дивлячись кудись за спину майора. — Далі, якщо не помиляюсь, ми побачимо, як вони це роблять!

Майор і Льоха обернулися. По вулиці Інтернаціональній, приблизно за дві автобусні зупинки, у їхній бік їхав вантажний мікроавтобус або, як їх називають, бусик. Дорога була порожня, і вони добре його бачили. Ось бусик пригальмував, дисципліновано увімкнувши знак аварійної зупинки — жовті миготливі підфарники. Постояв хвилинку і рушив далі.

— Тобто… Ти припускаєш… Це бусиком крадуть? — майора все ще гризли деякі сумніви. — А чому саме бусиком?

— Двадцять дві покришки — це як мінімум тонна вантажу. Покажіть мені легковик, який такий вантаж відвезе. А вантажопідйомність бусиків — три тонни і більше.

— Ну, звичайно! — вигукнув майор. — Як же я сам до цього не додумався!

— Авжеж! У підлозі зроблено отвір. Спинилися, щоб отвір був над люком, підчепили гачком покришку — і в машину. Ось тому вони й не можуть красти покришки без дірок. Елементарно, майоре! Ну, і, крім того… Я подумав, що люки на Паризької Комуни не встигли накрити новими покришками, але ви сказали, що їх накрили ще вчора. Значить, до ранку їх вже встигли вкрасти. Тепер на черзі — Інтернаціональна. Ось вони і їдуть…

— Чорт забирай… Ну, Миха! Ну, голова! Зараз ми їх візьмемо! У машину! Хутко!

— А що… — хотів запитати Мишка.

— Хутко, я сказав!

Усі миттєво вскочили в машину. Тепер уже ні Миха, ні Льоха не розуміли, що задумав майор. А той крутив кермо, уважно дивлячись на дорогу. Нарешті, він круто повернув праворуч і сховав машину у провулку.

— За мною!

Усі троє вискочили з машини.

— Я в формі, тому на вулицю показуватись не буду.

— Ага… Не хочете злякати? Тому й машину сховали?

— Ну, так! Он нова покришка, бачите? Якщо він тут зупиниться, то ми його й візьмемо на гарячому!

За кілька хвилин до люка під’їхав малопомітний сірий бусик і пригальмував, зупинившись просто над люком. Щось ледь чутно дзенькнуло. Тієї ж миті з провулка вибіг Слісаренко разом з друзями-детективами. Слісаренко з усієї сили смикнув за дверну ручку, але двері виявилися замкненими зсередини. Він рвонув двері кабіни — те саме. За кермом нікого не було. Усередині салону пролунав крик:

— Менти! Газу!

— Стояти! Міліція! — закричав Льоха.

За кермом з’явився водій. Скреготнула коробка передач, машина рушила. Слісаренко вихопив пістолет і вистрелив спочатку в переднє колесо, а потім у заднє.

— Глуши мотор! Відчиняй двері! Виходь! Інакше буду стріляти! — І для переконливості майор пальнув угору

У машині лайнулись, скреготнув замок, і двері повільно відчинилися.

— Ой… Та це зовсім не мамонти… Це ж мамонтиці! — сказав Льоха.

— А причому тут мамонти?.. — не зрозумів майор. — І ма… мамонтиці?..

З машини вийшли дві жінки!

— Отакої… — забурмотів майор. — Ніколи б не подумав, що таку справу можуть робити жінки! Як же ви?.. Через вас же люди могли загинути! Ви про що подумали?

— А про нас хто-небудь думає?! — закричала одна з жінок. — А ви пробували самі двох дітей піднімати?!

Друга жінка сіла на сходинку бусика й заплакала.

— А ось ви знаєте, хто такі мамонти? — зненацька запитав Миха.

— Як це, хто? — розгубився майор. — Мамонти, вони і є мамонти.

— Мамонти — це нецивілізовані слони.

— Нецивілізовані слони? Таки справді… Неголені… нечесані… Ха-ха! — змірявши швидким поглядом затриманих викрадачок каналізаційних кришок, реготнув Слісаренко.

— От мамонти теж… Не думали один про одного — і врешті-решт вимерли! Ось і вони… — Миха кивнув на жінок. — їм же байдуже, що буде з їхніми розумними побратимами, якщо ті навернуться у відкритий люк?

— О-о-от! Отже, нецивілізовані! А раз підіймають таке важке — значить, слони. А нецивілізовані слони — це мамонти. Отак! Як, до речі, й ті, хто про них повинен був подбати і цього не зробив.

Так закінчилося полювання на мамонтів.

На допиті жінки зізналися, кому і скільки здали кришок з каналізаційних люків. Поскаржилися на нужду, яка змусила їх розпочати такий брудний бізнес. Приймальника металобрухту, що все це організував, «накрили» в цей самий день.

Не можна сказати, що після цієї історії в Горобинівці зовсім припинили красти покришки з каналізаційних люків, але кількість крадіжок значно зменшилася. Ну, що тут скажеш… Мамонти, вони ж теж не відразу вимерли. А так, поступово. Тому що про інших мамонтів не думали…

Ну, й насамкінець про головне: Оксана Петрівна пробачила Миху та Льоху за те, що вони так безпардонно пішли з її уроку.

Хіба ж вона могла відмовити самому майорові Слісаренку!..

Як же то захопливо — бути детективом! собливо, коли ти школяр, а новий розшук просто сам іде тобі до рук. Але ж, як виявляється, страшенно небезпечно: стеження, гонитви, крадіжки і викрадення — усе, як у справжньому дорослому житті. Невгамовна трійця школярів, юні детективи з Горобинівки — Льоха Холмс, Миха Ватсон і Бонасьє викриває злочини, які виявились не по зубах навіть професійним слідчим. Ба більше, юні детективи помічають такі загадки і таємничі події, які, хоч і не обходять дорослих, проте можуть вартувати життя!

Кенінґова колекція. Справа № 1

Чорні археологи. Справа № 2

Як уполювати чупакабру. Справа № 3

Кіднепінг. Справа № 4

Справа честі. Справа № 5

Щурячий підступ. Справа № 6

Жіноча справа. Справа № 7

Полювання на мамонтів. Справа № 8

Державна справа. Справа № 9

Червоний півень під дахом. Справа № 10

Чорний ворон. Справа № 11

серія «Дитячий детектив»

Переклад Степана Андріійовича (з російської)

Оформлення Світлани ЄркО, Олени Ваніфатової, Федора Сергеєва

Художній редактор: Світлана Єрко

Редактор: Сашко Дерманський

Коректор: Тетяна Марцінко

© ПП «Видавництво «Теза». Видання, оформлення, оформлення серії, 2016.

ББК84.4УКР6 УДК 821.161 Авт. знак. Е84

154 стор. 84x108/32 Ум. друк. арк. 8,4

ІSВN 978-966-421-118-2

ISВN 978-966-421-097-0 (серія «Дитячий детектив»)

Content

Олександр Есаулов
Полювання на мамонтів. Справа № 8

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10