Олександр Есаулов

Державна справа. Справа № 9

Роздід 1

Не всяка премія радує

У дворі радісно загавкала Бечка. Яна глянула у вікно: з роботи повернувся тато. Дівчинка кинула оком на годинник — лише шоста вечора. Зазвичай тато приїжджав не раніше, ніж о пів на восьму.

— Щось він сьогодні ранувато… — вголос подумала Яна, але зраділа й вибігла на поріг. — Гатку, привіт! А чого ти сьогодні так рано?

Яна обняла тата й тут-таки відчула легкий запах спиртного.

— Тату, ти що, пив? — запитала вона, трохи відсторонившись.

— Ой, доцю… Привід був такий, що просто гріх не випити. Наша фірма уклала дуже вигідну угоду, і мені дали велику премію.

— Справді? — радісно здивувалася Яна. — Дуже велику?

— Ось таку! — І тато розвів руками, як це зазвичай роблять рибалки, коли прибріхують, яку велику рибу вони впіймали. — Ну й, звичайно, ми з колегами зайшли в кафе відсвяткувати це діло.

— З колегами? — лукаво примружилася Яна. — Чи ж не з тими, які приходили на цуценят подивитися[1]?

— Усе ти знаєш! — усміхнувся тато. — Так, саме з ними, з Василем Андрійовичем і Андрієм Степановичем. Ми так… недовго… Мама вже вдома?

— Рано ще…

— Невже? — здивувався тато. — А котра година?

— Ой, татку… Я так бачу, що ви сиділи дуже… недовго… Але плідно!

Тато всміхнувся і не досить твердо ступив на поріг.

— Та годі тобі… Ти, головне, не думай брати мене за приклад! Може, погодуєш? їсти хочу… Сирої гречки насип — і ту з’їм!

— Ну, навіщо ж сирої… — розсміялася Яна. — Ходімо, борщу поїси.

Яна пішла на кухню, дістала з холодильника каструлю з борщем і поставила на плиту. Нарізала чорного хліба, дістала кілька малосольних огірочків, відрізала шматочок сала — і все це апетитно розклала на тарілці. А як інакше? Тато нечасто просить його погодувати!

— Молодець, доцю! — побачивши сервірований стіл, сказав тато. — Ти теж премію заслужила!

Тато поліз у кишеню і дістав звідти пачку грошей. З неї витягнув дві купюри по двісті гривень і подав Яні.

— На! Купи собі, що захочеш!

— Ого! Спасибі, татусю! Клас!!!

Раптом у дворі сердито загавкала Бечка. Ні та то, ні Яна не сумнівалися: це був хтось чужий. Дівчинка глянула у вікно, але хто саме стояв біля хвіртки, не розпізнала.

— Тату, ти їж, а я піду подивлюся.

Тато, киваючи, промимрив щось незрозуміле.

Яна підбігла до хвіртки й відкрила її.

— Тітко Нюсю! Андрійко! — І Яна кинулася на шию тітці, а потім обняла свого двоюрідного десятирічного братика.

Тітка Ганна, або ж тітка Нюся, рідна батькова сес тра, жила в Києві. Іноді, коли її чоловік їхав у відрядження, вона з сином на вихідні приїжджала в Горобинівку, в гості до родичів.

— Тітонько, заходьте! Андрійчику! Бечки не бійтеся, вона своїх не займає. Бечко, свої! Бачите?

Бечка підійшла до тітки Нюсі, обнюхала її, потім те саме зробила з Андрійком, подивилася на кожного знизу догори, вильнула хвостом і пішла до себе в будку. Яна повела тітку з племінником у будинок.

— Тато вже дома, він премію отримав, а мами ще немає. Ото тато зрадіє!

Батько зрадів, коли побачив дорогих гостей.

— Сестричко! Аннусю! Андрійку! Он як виріс! Ану, мерщій за стіл…

Але тут втрутилася Яна:

— Тату, зачекайте трішки! Зараз прийде мама, тоді всі разом за стіл і сядемо.

Яну підтримала й тітка Нюся:

— Правильно, Яночко! А то вийде якось… не по-людськи.

Тітка поставила на кухонний стіл чималеньку торбину.

— Ось! Я тут трохи домашнього привезла.

— Янко, чуєш Янко, а можна мені в інтернет? — смикнув сестру за руку Андрійко.

— Авжеж! Ходімо! — Яна повела Андрійка до своєї кімнати.

Гроші, що дав тато, вона поклала на поличку над монітором, погладила Андрійка по голові й сказала з усмішкою:

— Раптом що, я тебе покличу.

Мама прийшла на півгодини раніше: тато їй зателефонував і повідомив про гостей. Нарешті всі зібралися за столом. Яна кілька разів кликала Андрійка, але той намертво завис в інтернеті. Довелося притягнути його до столу за руку.

Вечеря вдалася. Усі багато сміялися, ласували смаколиками, привезеними тіткою, і знову сміялися. Біля столу сиділа Бечка — як справжній член родини — і теж вдавала, що сміється, розкривши пащу й висолопивши язика.

Спати лягли пізно. Яна довго крутилася з боку на бік, думки про те, на що б витратити подаровані татом чотириста гривень, не давали «моги заснути. Купити нову кофтинку? Сумочку? Спідничку?..

Прокинулася дівчинка з чудовим настроєм. Спочатку не зрозуміла, чому їй так добре і радісно, потім згадала: вчора тато видав їй премію! Цілий ранок Янина душа співала! Вона насилу дочекалася десятої години. Саме тоді відкривався найбільший у Горобинівці торговельний центр. Одягнувшись і схопивши з полички гроші, дівчинка вискочила з дому.

Яна тривало блукала відділами, приміряючись то до спідниці, то до блузки… Зрештою, вона вибрала дуже гарну сумочку. Оглянувши її зусібіч, дівчинка задоволено вирішила:

— Беру! Те, що треба!

Вона пройшла до каси й подала касирці гроші. Та взяла обидві купюри, розгорнула віялом й опустила руку з грошима нижче прилавка. На її обличчі раптом промайнула тінь занепокоєння. Жінка зробила рукою ще якийсь не зовсім зрозумілий рух. Усе це тривало кілька секунд, яких виявилося достатньо, щоб до каси підійшов охоронець:

— Лізо, викликала? Що трапилося?

Касирка піднесла руку з Яниними грошима. — Фальшива! Світиться на ультрафіолеті.

Дівчина широко відкрила очі. Покупці, що стояли за нею в черзі, з острахом перезирнулися і перейшли на іншу касу.

— Як фальшива? — запитала Яна. — Цього не може бути!

Касирка простягнула охоронцеві гроші.

— Кульок дай, — попросив той.

Ві н акуратно розкрив поданий касиркою пакетик, і вона вкинула туди обидві купюри.

— Точно одна? — запитав охоронець.

— Не сумнівайся! — відповіла касирка.

— Ходімо! — І, побачивши, що Яна хоче забрати з собою сумочку, висмикнув її і залишив на касі. — Це ще не ваше!

Розгублена Яна дістала з кишені мобільний телефон.

— Тату! У мене забрали в магазині гроші! Сказали, що вони фальшиві! Так, я в торговельному центрі…

Охоронець не дав їй договорити. Він висмикнув з рук дівчинки телефон і відімкнув його.

Вам заборонено телефонувати! Пройдіть за мною!

Яну завели в невелику кімнату, де за столом сидів чоловік років сорока в сірій формі.

— Що трапилося?

Охоронець поклав перед ним пакетик з двома двохсотгривневими купюрами.

— Ось. Одна з них фальшива! — доповів він.

— Та ну? Помолодшали фальшивомонетники! Га, Володю?

— Ага, Сергію Вікторовичу! Ще зовсім дівча, а туди ж!

— Які фальшивомонетники? Що ви мелете? — обурилася Яна. — Це тато премію отримав і дав мені гроші, щоб я собі щось купила.

Але той, кого назвали Сергієм Вікторовичем, уже підняв телефонну слухавку.

— Алло! Добрий день! Черговий? Ми тут для вас сюрприз приготували… Як хто? Давиденко з торгового центру. Так… У нас розповсюджувачка фальшивих грошових знаків. Молоденька зовсім, дівча… А куди вона дінеться? Звичайно, зачекає!..

Хвилин за двадцять до кімнати зайшов старший лейтенант міліції, а відразу за ним і Янин тато.

— Доню…

— Ви хто? — обірвав тата Сергій Вікторович.

— Це мій тато! Він зараз усе вам пояснить.

— Що трапилося? — насупившись, запитав тато. — І взагалі! Хто вам дав право затримувати неповнолітніх дітей?

— Ви тут не дуже! — втрутився старший лейтенант. — Це в неї вилучили фальшиві гроні і? — запитав він у сірого дядька.

Сергій Вікторович кивнув.

— У неї! Ось… — Він подав міліціонерові поліетиленовий пакетик, у якому лежали дві купюри по двісті гривень. — Одна нормальна, а одна фальшива. Тут навіть експертизи не погрібно. І так все зрозуміло…

Старший лейтенант зміряв Яну зневажливим поглядом

— Скажи, будь ласка, а звідки у неповнолітньої така велика сума грошей?

— Тато дав! — зухвало вигукнула Яна. — Він учора премію отримав. Таку, що ви і гадки не маєте!

— Яку премію? Донечко, ти щось плутаєш. І Ііякої премії я не отримував.

Я па на мить заніміла від здивування.

— А-а… А це? — Вона тицьнула пальцем у політиленовий пакет. — Ти ж сам мені дав… Вигягнув з отакенної пачки грошей… — Яна показала пальцями, якої товщини була пачка. — І дав… І сказав ще, що я теж заробила премію.

— Донечко, я просто дав тобі гроші. Витягнув з гаманця і…

— Так! — припинив їхню суперечку старший лейтенант. — Пропоную зараз поїхати до вас і подивитися цю пачку грошей. Якщо там усі гроші справжні, питань не буде. Ну, а якщо ні… То самі розумієте… Стаття сто дев’яносто дев’ята кримінального кодексу… У кращому разі — від трьох до семи… У гіршому, правда, до дванадцяти з конфіскацією майна. Ось так… Тому раджу гарненько подумати, як вас там…

— Петро Іванович Костенко.

— Саме так, Петре Івановичу. То була премія?

— Тату!

— Не було.

— Тоді їдемо до нас. Будемо розбиратися у відділку, — твердо закінчив старший лейтенант.

Він засунув пакетик з грошима в кишеню і підштовхнув Петра Івановича до виходу.

— Полегше! Ви чого штовхаєтесь? — обурився тато.

— Будете виступати — взагалі наручники одягну.

До кімнати зайшов ще один міліціонер з погонами сержанта.

— Пане старший лейтенант, довго ще? — запитав.

— Бери цього і пакуй! — скомандував старший лейтенант.

— А дівчина? — запитав сержант.

— Нехай іде собі… Куди вона дінеться?

Петро Іванович повернувся до Яни:

— Доню…

— Жодних розмов! — гаркнув на нього сержант і штовхнув у спину. — Ворушися! Розвелося тут фальшивомонетників… Плюнути нікуди!

Тата повезли. За ці півгодини настрій у Яни розвернувся на сто вісімдесят градусів. Ось лише щойно вона зайшла в торговельний центр абсолютно щаслива! У передчутті стати володарем чогось такого, чого раніше у неї не було… Такого, чого немає в інших дівчат… І, крім того, купленого за власним вибором. Не за маминим, не за татовим, а чого їй самій захотілося, те вона й купила! І це було найвагомішим приводом для прекрасного настрою. І раптом усе розвалилося! Гіркоти ще додавала татова загадкова поведінка. Чому це раптом він відмовився від того, що говорив учора? І якщо це не премія, то звідки у нього ціла пачка грошей?

Розділ 2

Хто? Де? Коли?

Додому Яна не зайшла, а забігла. Стривожені мама й тітка зустріли її на порозі ворохом запитань, першим з яких було: де тато?

— Тата забрала міліція, — коротко відповіла Яна, а сама кинулася до вішалки, знайшла татів піджак і без зайвих вагань залізла у внутрішню кишеню, з якої тато вчора дістав пачку грошей.

— Гей! Гей! Чи не забагато ти собі дозволяєш? — обурилася мама.

Яна, не слухаючи маму, кинулася до шафи і взяла з полиці великий пластиковий конверт, ву якому тато зазвичай зберігав документи і гроші.

— Яно! — скрикнула мама. — Що відбувається?

Але й у конверті грошей не виявилось. Яна перевела подих, сіла в кухні на стілець і коротко, але емоційно розповіла все, що трапилося в магазині півгодини тому. Мама й тітка були шоковані.

— Як це премію не давали? Він же сам вчора хвалився? — Мама розгублено розвела руками.

— А її справді немає, — відповіла Яна, — я ж при тобі перевірила. Там же ціла пачка грошей була, а тепер дуля з маком! Немає…

На кухню забіг Андрійко.

— Ма, є що-небудь поїсти?

— А ти все ще в інтернеті висиш? — строго запитала тітка Нюся. — Очманієш ще від цього іптернету! Сідай, я тобі борщику насиплю.

Андрійко прилаштувався за столом і заходився старанно працювати ложкою. У дворі загавкала Бечка.

— Я гляну, що там таке, — мовила Яна.

Вона вийшла на поріг і зараз же вбігла назад до хати:

— Мамо! Міліція! З татом…

Першим у дім зайшов старший лейтенант міліції, слідом за ним зайшов тато, а потім ще сержант і якийсь дядечко в цивільному.

— Старший лейтенант Бараболя, — відрекомендувався старший лейтенант. — Тут мешкають Костенки?

— Тут, — ледве кивнула мама, — а що?

— Як що? — здивувався лейтенант Бараболя. — Обшук у вас зараз робитимемо. На предмет виявлення фальшивих грошей та обладнання для їх виробництва. А ви, даруйте, хто?

— Дружина… Мама… Костенко Наталя Олександрівна.

— А я сестра. Я в гості приїхала… На день.

— Сержанте, збігай по понятих.

А потім почався справжнісінький «жах- жах!», як назвала все це мама. У хаті перевернули все догори дриґом, але тієї пачки грошей так і не знайшли. І в тата в гаманці, і в великому конверті гроші були, але в нормальній для сім’ї кількості. Ці гроші, всі до останнього папірця, перевірив той самий тип у цивільному, що зайшов у будинок останнім.

— Тут усе нормально, — оголосив він наприкінці перевірки. — Всі гроші справжні.

— Яно Костенко, ви казали про пачку грошей. Цілуй пачку! І де вона? — вимогливо запитав дівчинку старший лейтенант, краєм ока глянувши на зблідлого від хвилювання тата.

Яна була збентежена. Що відповідати? Адже пачка грошей була, вона ж її бачила, як зараз бачить оцього мерзенного міліціонера, який завдав сім’ї прикрощів, а то й біди. Але коли пачка зникла, значить, тато, певно, її сховав, а коли сховав, значить не дарма. Невже там були фальшиві гроші? Але тоді що ж виходить: тато дав їй фальшивки, чудово усвідомлюючи, що її за це можуть забрати в міліцію?.. Маячня…

— Ну?! — продовжував наполягати старший лейтенант і ступив крок до Яни.

— Я… Я не знаю… — пробелькотіла та.

— Не тисніть на дівчинку! — майже скрикнула мама і теж ступила крок уперед, ставши між донькою і Бараболею. — Майте совість! Вона ж іще дитина!

— Гаразд… — буркнув старший лейтенант і наказав. — Поїхали!

— А Петрусь? — Мама кинулася було до тата, але тут уже сержант став між нею і татом і гру6о смикнув того за руку.

— У машину! У камері буде сидіти ваш Петрусь. Поки все не згадає!

Міліція, нарешті, поїхала, забравши із собою тата і залишивши по собі цілковитий безлад. Мама заплакала, Яна теж схлипувала, тітка Нюся обох утішала, й лише Андрійко, з головою занурившись у комп’ютерне потойбіччя, не помічав того, що коїлося в будинку.

Аж тут Яна спохопилася:

— Що ж це я? Ну, й дурепа! — І похапцем витягла з кишені мобільний телефон.

***

Миха блукав інтернетом. Ще б пак! Це ж тільки початок серпня. Канікули, щоправда, вже перетнули свій екватор, але до кінця ще далеко. Сьогодні він встав аж по дев’ятій, а остаточно прокинувся лише на кухні, випивши горнятко гарячого чаю і з’ївши медове печиво. Опісля він потягнувся ліниво, крекнув на додачу й пішов до своєї кімнати повисіти в інтернеті. І тут задзвонив телефон. Телефонувала Яна.

— Михасю! Біда! — почув він у слухавці. — Тата міліція забрала.

— Не зрозумів… чийого тата?..

— Мого тата! — уточнила Яна і заскиглила в слухавку.

— За що? — здивувався Миха.

— За фальшиві гроші.

— Що за нісенітниці? Так… спокійно! Та не плач, заради Бога! Ми зараз прийдемо. Тобто, прибіжимо… Все, бувай!

Миха тут-таки зателефонував Льохові.

— Льохо, до зброї!

Що там знову? — ліниво відповів той.

— У Яни батю заарештували!

— Як?! За що?!

— Нічого не знаю! П’ять хвилин, козлячий столик! Давай, кабанчиком!

— Ага!

За п’ять хвилин у бік Яниного будинку спішно крокували Миха, Льоха й Настя. Ще за п’ятнадцять трійця вже була у Яни вдома, оглядаючи безлад, якщо не сказати погром, вчинений міліціонерами.

— Це що тут було? — здивовано запитав Миха.

— Як після землетрусу, — додав Льоха.

Настя нічого не сказала, тільки підійшла до подружки й обійняла її. Яна, схлипуючи, плуга по розповіла про ранкові події.

Тітка Нюся спершу зацікавлено подивлялася на хлопців, потім повернулася і запитально глянула на маму Наталю. Та, нахилившись до її вуха, сказала неголосно:

— Це не прості хлопці. Це дуже розумні хлопці, й вони справді можуть допомогти.

Тітка Нюся із сумнівом подивилася на Миху, потім на Льоху, а перевівши погляд на Настю, скептично посміхнулася.

— Так-так! Можуть! А ви не знаєте, то й не кажіть! — несподівано викрикнула Яна, помітивши цю посмішку.

Тітка Нюся знітилась.

— Тихо! — твердо мовив Миха. — Ходімо в альтанку. Треба подумати і все обговорити.

У цей час до кімнати зазирнув Андрійко:

— Ма! Чай уже готовий?

— А це що за юний джентльмен? — усміхнувся Льоха.

— Це мій синок. Андрійком звуть.

— Ма, я чаю хочу! І взагалі… поїхали додому, га? Тут же спокійно погратися не дають. То міліція, то ці… — Андрійко неприязно подивився на нових гостей і зачинив двері.

* * *

Перший в альтанці заговорив Миха:

— Розкладімо все по поличках. Якщо припустити, а, як я розумію, в цьому сумнівів немає, що Петро Іванович фальшивими грошима не промишляє, то залишається один шлях: цю фальшиву двохсотку йому підкинули. Так?

— Звичайно, не займається! — аж підскочила Я на. — Як ти міг таке подумати?

— Тихо, Яночко, тихо! Я розумію, що ти знервована… Але ми зараз обговорюємо ситуацію. — Миха почухав потилицю. — Звідси запитання перше: хто підкинув? Запитання друге — де? Запитання третє — коли? І запитання четверте — скільки? Яно, ти точно пам’ятаєш, що у тата була пачка грошей?

— Товста пачка. — уточнив Льоха.

— І яких грошей? — додала Настя.

— У тата була товста пачка грошей. Які гроші — я не роздивилася. А пачка була… ну… ось така… — і вона показала пальцями, яка приблизно була пачка.

— А потім Петро Іванович сказав, що у нього цієї пачки не було? — запитав Льоха.

— Ну, так! Каже: яка пачка? Я тобі гроші з гаманця діставав. Але ж не я була напідпитку!

— Стоп! — піднесла руку Настя. — Отже, ти напідпитку не була… Чи не хочеш ти сказати, що тато був під мухою?

Усі зацікавлено подивилися на Настю. Миха застережливо підніс руку:

— Яночко, тільки правду! Ти ж розумієш, як це важливо? Ну? — І накрив її руку, що лежала на столику, своєю долонею.

Яна подивилася на Миху, схлипнула і опустила голову:

— Ну… Він і справді був нетверезий. Вони з друзями обмивали премію в якомусь кафе. Він ще з роботи прийшов раніше, ніж зазвичай. Вони там випили, але не так, щоб зовсім… Однак запах був.

— Стоп, стоп… З якими друзями? — перебив Яну Миха.

— А пам’ятаєш, коли Беччиних цуценят шукали? Вони теж тоді до нас приходили. Василь Андрійович й Андрій Степанович.

— Авжеж! Пам’ятаємо таких! — усміхнулася Настя. — їх Бечка теж не любить.

— Може, з них і почнемо? — запропонував Льоха.

Миха похитав головою. Яна дивилася на нього, як хворий дивиться на ліки, що дають останню надію на життя. Миха заплющив очі й зітхнув:

— Я думаю, що правильніше було б спочатку поговорити з Ігорем Борисовичем. Майор повинен бути в курсі справи, що там, і як. Може, Петра Івановича ось-ось мають випустити? Може, вже розібралися, в чому річ? А може, вже й випустили?

— Уже, так? — схопилася з місця Яна.

— Заспокойся, Яночко! Це тільки припущення, розумієш? — Миха дістав телефон, набрав номер і приклав палець до губ: — Тихо!.. Алло! Ігоре Борисовичу? Доброго дня! Ви на роботі? Ми з Льохою заскочили б, га? Дуже важлива! Для нас, принаймні. Добре, спасибі. Вже їдемо!

Миха сховав мобілку в кишеню.

— Ну, що, майор нас чекає… Яно, будь вдома й нікуди! Настю, приглянь за Яночкою, добре?

— Як? А я не… Так нечесно! — почала обурюватися Настя, але, глянувши на Яну, тут же замовкла і слухняно кивнула головою. — Так, звичайно! Побуду…

* * *

Хлопці швидко простували до міськвідділу міліції. Черговий був попереджений заздалегідь, тому без зайвих запитань пропустив друзів до майора. Ввічливо постукали в двері й увійшли до кабінету. Майор відвів погляд від паперів, що лежали на столі, й усміхнувся:

— Давно не бачились, містере Ватсоне й містере Холмсе! Що за невідкладна потреба привела таких видатних детективів до простого мента? Прошу сідати!

— Здрастуйте! Нам, якщо сказати чесно, не до жартів. Ваш старший лейтенант Бараболя заарештував Петра Івановича Костенка нібито за збут фальшивих грошей. — Миха, а за ним і Льоха сіли. — Петро Іванович — Янин батько. Ви її знаєте. Це Настина подружка. Пам’ятаєте, у неї якось цуценят викрали[2]?

Усмішку зі Слісаренкового лиця мов вітром здуло. Він уважно подивився на Миху, а потім на Льоху.

— По-перше, не заарештував, а затримав. До з’ясування обставин. І що ж ви хочете?

— Ігоре Борисовичу, ну… якось… Ми ж давно одне одного знаємо! — Льоха зробив невизначений жест рукою. — Та не міг Петро Іванович такою хімією займатись! Ми в це просто не віримо! Тут якась помилка!

— Підробка і збут фальшивих грошових знаків — особливо тяжкий державний злочин! І тут усі емоції, чутки, сумніви треба відкласти подалі! Це державна справа! Розумієте? Державна! Тому тут важливі тільки факти! А факти такі…

Ігор Борисович підвівся з крісла, пройшовся кабінетом у тяжкій задумі й далі вів:

Те, що я вам зараз скажу, — інформація для службового користування. Але, як ти, Олексійку, щойно сказав, — ми давно одне одного знаємо, і я сподіваюся на вашу розсудливість. Останні чотири місяці в Горобинівці невідь-звідки з’являються фальшиві гроші. Ми вже з ніг збилися, але знайти джерело появи фальшивок не можемо. їх небагато, проте вони є. А тут це… І ще. Дуже дивною є розбіжність у свідченнях Яни та її батька. Яна стверджує, що була пачка грошей, а сам Костенко це категорично заперечує. Чому? Може, це була пачка фальшивих грошей? Ну? Що ж ви мовчите?

Друзям і справді нічого було сказати. Михові, коли Яна сказала про пачку грошей, і самому спадало на думку те саме. Просто маячня якась! Ну, отримав премію, то навіщо це приховувати?

Миха, а слідом за ним і Льоха встали.

— Ну, що ж, Ігоре Борисовичу… Ми, звичайно, розуміємо… Справа дійсно державного значення. Тільки ми впевнені: Петро Іванович тут ні до чого. І ми це доведемо! Льохо, ходімо.

— Хлопці, не лізли б ви в це діло! Це вам не телефони у дівчат забирати[3]! Тут крутяться серйозні гроші, і злочинців ніщо не зупинить, розумієте ви це? Ніщо!

— Нас теж, — твердо відповів Миха.

— Єдине, що я можу для вас зробити, це оформити затримання Петра Івановича понеділком.

— Не зрозумів… — пробурмотів Миха. — У чому перевага, коли ви напишете в паперах, що Петро Іванович затриманий у понеділок?

— Є перевага, Михайлику, є. Ми маємо право затримати його на три дні. Тобто, у понеділок Петра Івановича треба буде везти до суду і визначати подальші дії. Я не сумніваюся, що суд вирішить взяти його під варту, бо виготовлення і збут фальшивих грошей, підкреслюю, дуже серйозний злочин. А тоді звільнити його пуде значно складніше. Ясно вам? Ось такі-от · крани… А так, виходить, що часу в нас буде до че тверга. Розплутаємо цю справу — і Петра Івановича Костенка буде звільнено без усяких ускладнень. А от якщо справа потрапить до суду. годі я повністю втрачаю контроль над ситуацією. Все буде так, як вирішить суддя…

Розділ 3

Собака, касирка

і лейтенант Бараболя

Друзі вийшли з міськвідділу міліції й повільно пішли по тротуару.

Поговорили… — буркнув Льоха, зі злості плюнувши на землю. — Та й уся музика.

Що не кажи… А дещо важливе ми все- таки дізналися, — задумливо проказав Миха й почухав за вухом.

Що, наприклад?

А от що! У Горобинівці ходять фальшиві гроші — це перше. Якщо ми знайдемо джерело, звідки вони з’являються, то доведемо невинність Петра Івановича, а отже, звільнимо його. І друге: дуже важливо вивести кінці з цієї пачки грошей. Якщо гроші в пачці справжні, всі питання відпадуть. Головне — з’ясувати, куди ця пачка поділася? І чому? Ну, і час для розв’язання цього питання ми маємо до четверга. А це теж втішає. Повертаймося до Яни.

Бечка навіть носом не повела, коли скрипнула хвіртка, — вона давно вважала Миху та Льоху своїми. Відтоді, як вони покинули альтанку, минуло понад годину, але Настя з Яною й далі сиділи там. Ба понад те, до них приєдналася мама Наталя. Побачивши хлопців, Настя схопилася на ноги:

— Ну?

За Настею на підхопились і Яна з мамою:

— Що там?

— Поки що нічого, але дещо ми все-таки від Слісаренка отримали. Маємо час до четверга. Якщо ми до четверга справу не розплутаємо, то Петра Івановича віддадуть під суд. Подальший перебіг справи спрогнозувати важко… Тож починаємо. Але ви, тітко Наталю, і ти, Яночко, не переймайтесь аж занадто. Я буду не я, якщо ми цю справу не розплутаємо! Так, Льохо?

За мість Льохи відповіла Настя:

— Ще б пак!

— Тітко Наталю, як називається фірма, де працює Петро Іванович?

— Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтозбут". Це в столиці, на Олександрівській, двадцять два.

— Ого! В самісінькому центрі, — зауважив Льоха.

— Так… Петрусь постійно лається, що машину поставити ніде. Він навіть останнім часом почав їздити на маршрутках. Там метро поруч, тож добратися не проблема.

— Ну, що ж, поїдемо до Петра Івановича на роботу, — сказав Миха.

— Тьотю Наталю, кому з його друзів ви більше довіряєте?

— Ти це про кого? — не зрозуміла Янина мама.

— Я про колег Петра Івановича: Василя Андрійовича й Андрія Степановича. Ми повинні комусь із них довіритись, у нас просто виходу немає, от тільки кому?

Тітка Наталя задумалася на мить, а потім знизала плечима:

— Я не знаю, кого вибрати… З обома Петрусь дружить давно… Ні, не знаю… Наче, обидва — нормальні хлопці…

З цим друзі й поїхали. Якийсь час їхали в маршрутці мовчки, а потім Льоха порився в кишенях і дістав монетку.

— Орел — Василь Андрійович, решка — Андрій Степанович, — сказав він, підкинув і зловив монетку. — Решка. Говоримо з Андрієм Степановичем.

— Льохо, ну, ти вже зовсім! — похмуро всміхнувся Миха. — Тут не до жартів! Ми ризикуємо свободою Петра Івановича, ти що, не розумієш?

Миха відвернувся і в задумі задивився у вікно. Вздовж дороги тягнувся густий сосновий ліс. Промайнула корова, поруч з якою на моторолері сиділа бабуся-пастух.

— Яка сучасна бабця, га! — несподівано розсміявся Миха, але тут-таки вмовк і, так само несподівано, додав: — Добре! Погодимося з вибором долі…

Але тут-таки виникла інша проблема. Прізвище Василя Андрійовича вони знали, — Фом’юк, а от прізвища Андрія Степановича немає. Кого, питається, шукати? Подзвонили Яні, та запитала в мами. Прізвище з’ясували — Уманський, За півгодини друзі були вже на прохідній «Нафтозбуту». На прохання щодо того, як можна поговорити з паном Уманським, охоронець, глянувши на друзів, зневажливо скривився, але зняв телефонну слухавку і набрав номер:

— Алло, Андрію Степановичу! Це охорона. До вас тут двоє пацанів просяться. Кажуть, терміново треба переговорити. Хто такі? — звернувся він до хлопців.

Скажіть: Льоха Холмс і Миха Ватсон.

— Хто?!. Ви що, прийшли сюди цирк улаштовувати?!.

— Як сказано, так і доповідайте! — твердо, навіть із погрозою відповів Миха.

— Це… Андрію Степановичу… Вони тут… Як його… Словом, Холмс і Ватсон… Ага… Один точно Миха… А тебе як? — Охоронець івгрнувся до Льохи.

Льоха.

— Так, Андрію Степановичу. Зрозумів. — Охоронець поклав слухавку на телефон і отетеріло подивився на друзів. — Третій поверх, триста восьмий кабінет.

Друзі дійшли коридором до кімнати триста вісім. Це виявився кабінет начальника управління з якихось-там досліджень. Андрій Степанович, побачивши друзів, підвівся й вийшов з-за столу:

— Ну, здрастуйте, друзі-детективи! Давненько про вас нічого не чув! Чим я можу зарадити?

— Андрію Степановичу, ви знаєте, що сталося з Петром Івановичем?

— А що… З ним щось сталося? А я бачу, що його на роботі чомусь іще немає…

— Андрію Степановичу, ситуація така, — почав Миха, — що говорити нам треба тільки відверто. Ми намагаємося йому допомогти.

— Що? Як?.. О, Господи! — розгубився Андрій Степанович. — Та не тягніть ви! Кажіть же!

І друзі коротко розповіли Андрієві Степановичу про ранкові події.

— От і виходить, що фальшиві гроші могли бути в тій злощасній пачці преміальних, які отримав Янин тато і від яких він тепер чомусь відхрещується. Якби знайти ту пачку грошей і перевірити їх, то ми б довели міліціонерам, що вони помиляються, підозрюючи Петра Івановича в розповсюдженні фальшивих коштів. — закінчив Миха.

— Ви можете внести бодай якусь ясність у це питання?

Андрій Степанович схопився з крісла і забігав по кабінету:

— Я ж попереджав! Я ж казав, що це до добра не доведе!

— Що саме, Андрію Степановичу?

— Ви чули що-небудь про зарплату в конвертах?

— У конвертах? Це як? — не зрозумів Льоха.

— З кожної виплати грошей своїм працівникам підприємство повинно платити державі значну суму податків. Для того, щоб цього не робити… Ну, щоб заощадити на цих виплатах, придумують різні незаконні штучки. Тобто, фактично Петро отримав досить пристойну премію, а за документами він не отримав нічого. Це і називається: зарплата в конвертах, або чорна готівка. Ось і виходить: якщо він визнає, що ці гроші отримав, то підставить керівництво «Нафтозбуту» під значні штрафи, а то й кримінальну відповідальність. А не визнає — підставить себе. Оце втрапили!..

— Але Петра Івановича можуть посадити в тюрму! — вигукнув Миха.

— Керівництво «Нафтозбуту» теж! І тут нічого не вдієш, тому що довести документально, що Петро отримав премію, — неможливо!

Миха на мить задумався, Льоха закусив губу. З одного боку — питання з премією прояснилося, з іншого — все ще більше заплуталося.

Хлопець обхопив голову руками:

— Збожеволіти! Цього ще бракувало! Льохо, я просто не знаю, як діяти далі!

— Андрію Степановичу, а з Василем Андрійовичем поговорити можна? Може, він що- небудь бачив? Або чув? Ну, коли ви премію того… Обмивали…

— Ні, він уже, напевно, вдома. Він з понеділка у відпустці, от і пішов раніше.

— А адресу його ви можете дати?

— Та можу! Для таких детективів — запросто! Запам’ятаєте чи запишете?

— Запишемо, — відповів Миха. — Людська пам’ять — інструмент ненадійний.

— Твоя правда! — реготнув Андрій Степанович. — Пишіть.

Він подав Михові папірець і ручку й продиктував адресу:

— Вулиця Василевича, сім.

— Чудово! Льохо, гайда!

Вони вийшли з приміщення «Нафтозбуту» й попрямували до метро. Миха йшов наче сліпий. Весь час об щось перечіплювався, хлопця заносило то праворуч, то ліворуч, він бурмотів щось незрозуміле і час від часу хитав головою. За кілька хвилин Льоха не стримався і запитав:

— Михо, що з тобою? Тобі зле?

— Льох, ти ж знаєш, як я ставлюся до Яни.

— Знаєш же? Ну от… І я не можу допомогти її батькові! Як ти думаєш, що я можу зараз відчуваги? Я просто не знаю, з якого боку за цю справу вхопитися! І тому відчуваю себе цілковитим нікчемою!

— Михо, не психуй! Обміркуймо все добряче! І Іовинен же бути якийсь вихід! Давай спробуємо знайти цих фальшивомонетників! Знайдемо їх — звільнимо Петра Івановича! — Льоха розсік повітря рукою.

— Я к же їх шукати? Як?!!

***

За годину Миха з Льохою зайшли у двір будинку номер сім на вулиці Василевича.

Роззирнулися. Двір як двір. Невеликий дитячий майданчик з пісочницею та гіркою, гойдалки… Все, як завжди.

— Квартира сорок чотири… Це мав би бути другий під’їзд, другий поверх… — швидко прикинув Миха і подивився на Льоху.

— Ходімо! — погодився той.

Звичайно, на другий поверх ліфтом не поїхали. Коли піднімалися сходами, на другому поверсі грюкнули двері.

— Із сорок четвертої… — прошепотів Льоха, котрий ішов першим і встиг побачити, з якої квартири вийшов чоловік.

Чоловік був не сам. Поруч із ним на короткому повідці йшла чимала собака, як дві краплі води схожа на Бечку. Хлопці притислися до стіни, пропускаючи їх повз себе. Зачекавши, доки Фом’юк вийде з під’їзду, обидва кинулися вниз.

— А він за ці два роки й не змінився зовсім, — тихо сказав Льоха, — я його відразу впізнав.

— А от він нас ні, — зауважив Миха, — бо ми молоді організми, ростемо, видозмінюємось, так би мовити… Що ж, спостерігаємо…

А спостерігати було за чим. Фом’юк постійно озирався, придивляючись підозріло до кожного куща, до кожних розчинених дверей у під'їзді й мало не до кожної кішки та собаки. Миха з Льохою перезирнулися.

— Підозріло… Чого він так боїться? Він же із собакою! — прошепотів Льоха.

І не просто із собакою, а з бернським зененхундом, а ця собака нікому не дасть скривдити господаря!

Отак, весь час озираючись, Фом’юк пройшов дві зупинки, а потім зайшов у двір триповерхового будинку, підійшов до під’їзду, поговорив з кимось по домофону і разом із собакою зник за сірими залізними дверима. Друзі походили по двору. Ні лавки, ні дитячого майданчика… Дворик зовсім крихітний, і вештатись тут, не накликаючи на себе підозри, було неможливо. Вийшли на вулицю, походили там. Миха міркував:

— Поводиться він дивно, погодься… Чого він боїться? І навіщо зайшов до когось додому із обакою? От особисто тобі сподобалося б, який хтось до тебе у квартиру приперся разом з таким здоровенним псом?

— Та ти що! Моя мама відразу б зомліла! Ти ж знаєш, який у неї нюх… А від собаки ж пахне, сам розумієш… — Льоха всміхнувся. — Ні, мені б такий візит явно не сподобався.

— Стоп! — раптом вигукнув Миха. — Чорт забирай! Як я відразу не догнав! Ну, звичайно!

***

— Ото вже ні! Дзуськи! — Настя туди-сюди міряла альтанку широкими кроками. — Ми не будемо сидіти, склавши руки! Час летить!

Яна з надією подивилася на подругу. Мама пішла в будинок, тому вони могли говорити цілком відверто. Настя закусила губу й сіла поруч з подругою:

— Янко, мені ось що спало на думку. Дивись… Ти взяла з дому гроші й пішла в магазин. По дорозі в магазин хтось твої гроші брав у руки?

— Та ні… З якого дива я їх комусь давала б?

— Правильно! А тепер згадуй дуже старанно. Ти зайшла в магазин, вибрала… Що ти там вибрала?

— Сумочку.

— Класна сумочка?

— Чиста шкіра. А застібка яка! Просто бомба!

Шкода… Та зараз це не важливо. І далі ти пішла куди?

Я к куди? До каси.

— Ось! — Настя змахнула рукою, немов збиралася вгатити кулаком по уявному столу. — Ось! А далі згадуй уважно! Дуже уважно! Що було потім?

— Потім… Потім… Касирка взяла гроші, а потім якось опустила руку вниз… Буквально на кілька секунд… А потім іще щось зробила… Там, під касою… Мені видно не було, що саме вона там робила.

— Ось! — Настя підняла вказівний палець. — Розумієш? Між домом і касиркою ніхто до грошей не торкався, правильно? А торкалася тільки касирка! Значить, якщо у тата були гроші справжні, то…

— Авжеж! Я в цьому не сумніваюся! — вигукнула Яна.

— То касирка запросто могла їх підмінити! — зробила висновок Настя.

— Тоді навіщо вона викликала охорону? — Яку взяли сумніви щодо Настиних міркувань.

— Щоб очі замилити й відвести від себе підозру, невже не зрозуміло? Підмінила одному… Другому… Третьому… А на четвертого викликала охорону, мовляв, дивіться, яка я пильна! І хто її після цього запідозрить?

— Ну… Ніхто, звичайно! — змушена була погодитися Яна.

— Ось! А я про що! Мені здається, що за цією касиркою треба уважно поспостерігати. Спокійненько… Без галасу… Але дуже пильно. Йдемо, начебто, погуляємо… Щоб мама твоя не хвилювалася.

Яна побігла додому. Незабаром вибігла вже переодягнена, зачесана і з сумочкою через плече.

Біля входу в торговий центр подружки розділилися. Настя непокоїлася, що коли раптом касирка впізнає Яну, а так воно, звісно, й буде, то Настя не зможе за нею нормально стежити. Так усе й сталося. Яна зайшла в торговий зал, підійшла до полиць з цукерками, що знаходилися поруч з потрібною касою, і там застигла. Дівчинка не могла відвести погляду від людини, через яку, по суті, її тато був затриманий. Касирка теж помітила Яну, краєм ока кілька разів на неї насторожено поглянула, а потім, не стримавшись, сказала неприязно:

— Ну? І що ти тут забула? Йди звідси!

— Де хочу, там і стою! — різко відповіла Яна. Іди звідси, фальшивомонетнице!

— Сама ти фальшивомонетниця! Підсунула мені фальшиві гроші, а потім ще й ґвалт учинила! Ти думаєш, я кругла дурепа? І не розумію нічого? — Яна, як кажуть, завелася з півоберта.

Настя готова була заприсягтися, що після Яниних слів у касирчиних очах зблиснув вогник страху. Вона тієї ж миті опустила ліву руку під робочу поверхню. Зі свого боку Яна не могла бачити, але Настя чітко бачила, як цією рукою касирка натиснула червону кнопку. Тут же до каси підбіг охоронець.

— Заберіть цю… — касирка тицьнула пальцем на Яну. — Вона заважає мені працювати. Стовбичить тут… Кричить… Божевільна!

Охоронець взяв Яну під руку й повів до виходу. Настя й далі ж уважно стежила за касиркою, вдаючи, що вивчає асортимент товарів, викладених на полицях. Черговий покупець підійшов до касирки, вона взяла в нього гроші й опустила нижче робочої поверхні. Настя зосередилася і пильно та уважно провела поглядом…

* * *

Старший лейтенант Бараболя нервово вистукував пальцями по столу. Ну і впертим ж ви явився цей Костенко! Хоч кіл йому на голові теши, а він знай своє торочить: ніяких фальшивих грошей у нього немає і ніколи не було! Старший лейтенант вже серйозно подумував привести у відділок ще й доньку цього Костенка, з якої, власне, все й почалося, але його зупиняло те, що дівчинка була неповнолітньою. А кому потрібен зайвий клопіт?

Костенко поглянув на тоненьку теку, що лежала перед його очима. Минав четвертий місяць відтоді, як у Горобинівці з’явилися фальшиві гроші. І за цей час їх виявляли не тільки в Горобинівці, але й на периферії, і навіть подекуди в столиці. Потроху — то в одному місці купюра, то в іншому, але вже четвертий місяць! Точніше, першу підробку виявили три місяці тому, а скільки вони ходили до того — невідомо. Стільки часу, а тека з матеріалами цієї найважливішої справи досі найтонша! А чому? Та тому, що в ній підшиті тільки протоколи вилучення фальшивих двохсотгривневих купюр. Далі справа не рухалася. I ось тільки з появою цього Костенка з’явилася хоч якась запіка: пачка грошей, про які говорила його донька. Але пачку не знайдено, і які в ній були гроші — справжні чи фальшиві — не встановлено. Та оскільки підозрюваний так затято від неї відхрещується, то треба думати, що воші фальшиві! Звісно, Костенко не збирався підставляти доньку, але сп’яну, мабуть, переплутав купюри й дав їй одну справжню, а одну фальшиву. І попався! Молодець, касирка! Проявила пильність.

Старший лейтенант набрав внутрішній номер: Костенка мені на допит!

Розділ 4

Про користь походів на базар

— Ти про що? — зупинився Льоха.

Миха квапливо роззирнувся. Біля автобусної зупинки сиділа бездомна дворняка, схожа на вівчарку. Досить велика і дуже брудна.

Миха усміхнувся:

— Он сидить собака, бачиш? Піди й погладь його.

— Ще чого! Щоб він мене гризнув? — Льоха здивовано глянув на друга.

— Отож! Ніхто просто так до чужого собаки не підійде, бо побоїться, що він може його вкусити.

— І що?

— Як що? Фом’юк на цьому собаці переносить фальшиві гроші! Зрозумів? Певніше за все, знизу, на нашийнику, прикріплена маленька коробочка. З хутра її не видно, а просто так туди ніхто не полізе. Сам же кажеш: а раптом гризне? І повідець он який короткий… Щоб не бігав далеко, а був увесь час поруч. Отак!

— Ну, Ватсоне! Ти геній! Я б у житті не здогадався! І що тепер?

— А звідки я знаю? Треба якось цю теорію перевірити.

— Може, Слісаренку подзвонити? Нехай приїдуть…

Миха усміхнувся:

— А якщо теорія хибна? Засміють… Треба якось самим… От тільки як?

У цей час двері під’їзду відчинилися, і на вулицю вийшли Фом’юк із собакою. Льоха облизав пересохлі губи.

— Елементарно, Ватсоне! — І побіг просто до Фом’юка. — Василю Андрійовичу! Здраствуйте! А ми вагаємося, ви це чи ні…

Чоловік здивовано подивився на Льоху, потім на Миху, і знизав плечима:

— Даруйте… Ми знайомі?

Авжеж! Ця собацюра — одна з цуценят, що ми з Михою знайшли. Пам’ятаєте? Ну… В Горобинівці… Коли в Петра Івановича цуценят викрали!

— А! Ви… Ви Льоха, правильно? А ви… Ви… здається, Миха?

— У-у… Яка велетенська вимахала! — Льоха нахилився до собаки.

Та нервово дивилася то на нахиленого Льоху, то на Миху, який підійшов до господаря.

Можна її погладити? — Льоха простягнув руку до собачих вух.

— Ні-ні, — Фом’юк відвів убік Льохову руку.

Миха напружився. Льоха, немов нічого не транилося, усміхнувся.

— Її краще гладити не по голові, а знизу… По підборіддю. Ось так… — І Фом’юк показав, як треба гладити собаку. — Тільки обережно. Вона зараз трохи нервується.

Льоха погладив собаку, подивився на Миху, ледь помітно хитнувши головою, і ще раз погладив товсту потужну шию.

— Як виросла! Майже доросла собака… — усміхнувся Миха.

— Можна навіть сказати, зовсім доросла. Ось, водив на в’язку до пса. Ніколи не думав, що це такий головний біль — мати псицю. У неї коли тічка починається, то з нею вулицею спокійно пройти не можна! Щира правда! Хоч з палицею ходи. Кожен пес реагує! Вони ж самицю за сто метрів чують… Навіть кинутися можуть! Що ж… І самиця теж… Вона ж цуценят хоче! Природа вимагає, що поробиш?

— А-а… — протягнув Миха, кинувши на Льоху багатозначний погляд. — Тоді все ясно.

— Не зрозумів? — широко розкрив здивовані очі Фом’юк. — Що ясно?

— Ні… Нічого такого. Так, до слова…

На тому розмову й завершили. Василь Андрійович із зененхундихою пішов в один бік, а друзі в інший. Якийсь час ішли мовчки, а потім Миха, посміюючись, промовив:

— Викликали б міліцію на собаче весілля… Ото сміху було б!

— Ага! — погодився Льоха. — А старший лейтенант Бараболя за свідка з боку нареченої!

І обидва зайшлися щирим реготом. Посміялись і замовкли.

— Так… І сміх і біда, — зауважив Льоха, — і що далі?

— Ми обидва таки довбні! Про найголовніше у Василя Андрійовича не запитали!

— І справді! Зациклилися на псюрі… А про ге, як премію обмивали, геть забули! — І хлопці що було духу рвонули за Фом’юком.

Парочка — двоногий і чотирилапа — вже завиднілися з-за спин перехожих, коли Миха несподівано стримав Льоху, вхопивши за руку.

— Стривай! — мало не пошепки проказав він, задихаючись.

— Що ще? — Льоха, відсапуючись, тримався за живіт.

— А раптом він усе набрехав?

— Хто набрехав? Що набрехав? — не зрозумів Льоха.

— Фом’юк! Може, він там… Ну, де він був… Коробочку з нашийника зняв? І назад собі пішов… Нам спагетті на вуха навішав, а ми до нього з такими запитаннями…

— Дурдом, чесне слово… А що ж робити?

— Ох-ох-ох… — сказав Миха, кинувши прощальний погляд на парочку, що віддалялася. — Такої справи у нас іще не було… Ходимо, як трясовиною: то лівою ногою можна шубовснути, то правою…

Вони розвернулися й пішли до метро. За годину вся компанія, включаючи Янину маму, сиділа в альтанці.

— Ну… Що стосується собак, то Фом’юк,  у принципі, сказав вам цілковиту правду, — прокоментувала мама Михову розповідь. — Цілком можливо, що він дійсно водив Авгу на в’язку. У два роки собака вже вважається дорослою, хоча краще це робити у два з половиною.

Авга — так звали те цуценя, яке два роки тому Фом’юк купив у Петра Івановича.

Коли мама пішла приготувати чай, Настя розповіла про їхній з Янкою цохід у торговельний центр і про скандал з касиркою. Не забула вона згадати і про вогник страху, який, — і Настя була цього певна, — спалахнув у касирчиних очах, коли Яна обізвала її фальшивомонетницею.

А потім, — вела далі Настя, — вона у чергового покупця взяла грошики, опустила руку трохи нижче прилавка і сунула в прилад. Там фіолетова лампочка засвітилася… Такі прибори у всіх великих магазинах стоять. Посвітить лампочка на грошики, і відразу ясно — які фальшиві, а які справжні. Ось навіщо вона руку з грошима вниз опускала! Ясно, Янко?

— Послухай, сестричко! Тебе ж по-людськи просили не займатися самодіяльністю! Теж мені… Ременем би тебе по одному місцю!

Вечоріло. Був уже початок восьмої, важкий день добігав кінця. Як не старалися Льоха з Михою, нічого з’ясувати не вдалося. Тітка Наталя принесла чай в альтанку. Чаювання було мовчазним і сумним.

* * *

Наступного дня, — а це була субота, — мама розбудила Льоху, коли ще й не дніло — о восьмій ранку:

— Синку, прокидайся!

— Ну, що таке… — невдоволено забурмотів Льоха. — Канікули ж… Що, і в канікули вдосталь поспати не можна?

— Вставай, вставай! Тата терміново на роботу викликали. Щось у них там сталося, а мені треба на базар сходити. Сумки важкі будуть… Сама не подужаю. Огірки мариновані любиш? От і вставай! Ну, і джинси тобі подивимося. Потім доспиш.

Сопучи й буркочучи про порушення прав дітей та їх утиски за віковою ознакою, Льоха все ж сповз із ліжка. Мама, слухаючи цей напівсонний, напівжартівливий лепет, усміхалася.

— Отак, добре! Бо зранку хороші огірочки розберуть, і все! Залишаться одні капці. Любиш зелені капці? Ні? То ворушися!

Спершу пішли дивитися джинси. Годинник показував майже дев’яту, торгівля була в розпалі.

— Сорочки… Спідниці!.. Мило, мило!!! Усіляке й різне!!! Сало… Сало… Нитки!.. Голки!.. Апарат для вимірювання тиску!..

Крики лунали зусібіч, але мама на них не реагувала. Вона чітко знала, куди й навіщо йшла.

Вони підійшли до намету, у якому висіла незліченна кількість джинсів різноманітних кольорів і фасонів. Продавчиня заусміхалася і зробила крок назустріч. У сусідньому наметі продавалися куртки. Льохові сподобалася одна з них, І він підійшов ближче, намагаючись її роздивитися. Спиною до нього стояв покупець, який впорав собі куртку. Він одягнув її на себе і простягнув продавчині три купюри по двісті гривень. Продавчиня дала сто гривень решти, й покупець пішов геть, але якось незвично ШВИДКО Він майже біг уздовж рядів. Жінка кинула услід покупцеві здивований погляд, потім подивилася на отримані гроші, розгорнула їх віялом і зарепетувала:

Ой… Гей… Гей! Гей!!! Стій! Тримайте його, люди добрі! У нього гроші фальшиві!

Льоха з несподіванки на мить застиг на місці, як укопаний, а потім кинувся за покупцем, але той завернув в інший ряд і вибіг крізь хвіртку на вулицю. Льоха вибіг слідом за ним, але підозрілий покупець мов крізь землю провалився. Поряд із входом спокійно йшла молода пара з візком, і більше нікого. Льоха кинув уважний погляд на молодого батька. Начебто, не схожий… Хлопець повернувся на базар, побігав між рядів і повернувся до намету з джинсами, де на нього чекала мама.

— Куди тебе понесло? Тобі що, нема чого робити? — почала дорікати вона синові. — У нас свого діла, що не переробиш! На ось, поміряй, — подала синові джинси.

— Мамо, зачекай! Ну, одну хвилиночку! — І Льоха підійшов до крамарки, яка торгувала куртками. — Скажіть, будь ласка, а чому ви вирішили, що ці гроші фальшиві.

— Так сам подивися! — Вона простягнула Льохові всі три купюри.

Спочатку, розглядаючи папірці, він нічого особливого не помітив і знизав плечима, а потім побачив: на всіх трьох купюрах були однакові номери: АЕ 8050290.

— Ох ти ж… Це ж… Як же це…

— Льохо! Олексію! Ти будеш врешті-решт джинси міряти?! Скільки на тебе чекати?!

— Зателефонуйте в міліцію! Запитайте там майора Слісаренка. Обов’язково зателефонуйте! — Льоха рушив був до матері, коли навздогін почув роздратований голос продавчині.

— Ага… Ще б пак! Тут тільки куртку втратили, а там ще й крові поп’ють!

Льоха знову повернувся до продавчині:

— Вибачте, дайте мені, будь ласка, одну фальшивку. Я сам передам її майорові Слісаренку.

Та знизала плечима й віддала хлопцеві купюру.

З базару Льоха приніс додому нові джинси, два важезні пакунки з огірками та фальшиві двісті гривень у кишені. Під пильним маминим поглядом він одягнув джинси й пройшовся в них туди-сюди по кімнаті. Однак щойно мама вийшла на кухню, Льоха тут-таки непомітно вислизнув з квартири. Вже з вулиці він зателефонував Михові й викликав його до козлячого столика.

— Михо, я його бачив! — такими словами Льоха зустрів друга.

Кого його? — не второпав Миха.

— Фальшивомонетника!

— Де?!

— На нашому базарі!

І Льоха розповів Михові про те, що з ним сталося, коли він купував джинси, потім витягнув з кишені фальшиві двісті гривень і показав другові.

— Ось! — сказав багатозначно.

— Оце так… — Миха дещо навіть розгубився, почувши Льохову розповідь. — А це…

— Та сама фальшивка, крізь яку й вариться добра каша! У торговки випросив.

Миха покрутив у руках фальшивку, уважно розглядаючи її зусібіч.

— Ти його запам’ятав? — нарешті запитав він.

— Я його в обличчя не бачив. Розумієш, я стояв ось так. А він… Стань ось сюди… Ага. Вдавай, що ти одягаєш куртку. Ні, не так! Цією рукою… Ні, кажу! Іншою…

— Але мені так незручно, — заперечив Миха.

— Стривай, стривай… А тепер вдавай, що дістаєш з кишені гроші й віддаєш торговці… Та-а-ак… Блін!.. Михо, він шульга! Він усе робив лівою рукою! Довге, давно не стрижене волосся, джинсова куртка, шульга…

— Прикмети, прямо скажемо, не дуже… Але вже хоч щось, — зробив висновок Ватсон.

— Слісаренкові подзвонимо? — запитав Льоха.

— Із чим? За статистикою, майже кожна десята людина — шульга. Ну, а про те, скільки мужиків не стрижеться вчасно і носить джинсові куртки — я взагалі мовчу.

Важко було щось заперечити. Друзі обмінялися поглядами і спохмурніли. Миха запустив п'ятірню в волосся на потилиці, важко зітхнув І запропонував:

— Сьогодні відпочиваємо. В усякому разі, що ще сьогодні можна зробити, я не знаю.

Серпневий день був у розпалі. Літня спека вже поступилася місцем просто теплу. Сонце не палило, а ніжило. Вітерець трохи ворушив листя на деревах. У лісі, напевно, готувалися до вилазки на поверхню полчища… та що там полчища, — цілі армії усіляких грибів, до яких обидва друзяки були охочими збирачами. Словом, недарма цей період називають оксамитовим сезоном. Оксамит, він і в Африці оксамит! Але весь цей феєричний настрій грубою чорною рискою перекреслював один-єдиний факт: Петро Іванович сидить у камері! І щось зробити для його звільнення друзі поки що неспроможні!

Розділ 5

Курорт світового значення

В обідню пору всі зібралися у Яни в альтанці на нараду. Льохову розповідь про пригоду на базарі сприйняли по-різному. Яна зраділа: значить, фальшивомонетники все-таки є! Очевидно, що її тато до цієї справи не причетний. І варто тільки зловити цих злочинців, як усі халепи закінчаться. А мама ж, навпаки, розлютилася на міліцію:

— Досить того, що вони справжніх злочинців не ловлять, то вони ще й невинних людей хапають! — скипіла вона.

— Заспокойтеся, Наталю Олександрівно. Заради Бога, заспокойтеся. Обміркуймо все спокійно! Має ж бути врешті-решт якийсь вихід! Треба спробувати знайти цих фальшивомонетників! Знайдемо їх — звільнимо Петра Івановича, — Льоха рубонув повітря рукою.

— Тю… Шукати шульгу, який тобі стрівся на базарі? Ти ж навіть його обличчя не бачив! Як же його знайти? Обійти весь базар і попередити: побачите шульгу — тягніть до міліції? Так, чи що? — відмахнувся Миха.

— Стривай, притримай коней… Від усіх інших купюр фальшива відрізняється тільки номером. А що, як… — І Льоха виклав несподіваний план.

Робота закипіла. Три години працювали на комп’ютері, потім дещо роздрукували й взялися за ножиці. До вечора вони обдзвонили всіх друзів, кого тільки можна було застати вдома, і до шостої біля козлячого столика зібралося чоловік п’ятнадцять.

— Ось що, друзі, — почав Миха, — якщо хтось раптом ще не знає, то скажу: міліція затримала Янчиного батька. Його підозрюють у виготовленні та розповсюдженні фальшивих грошей.

— Свині! — вигукнула Яна.

Миха поклав руку їй на плече і вів далі:

— Щоб довести його непричетність до цього злочину, нам потрібно зловити справжніх фальшивомонетників. Учора Льоха випадково побачив одного з них на базарі. Бачити-то він його бачив, але тільки зі спини. Про нього ми знаємо тільки те, що він середнього зросту, з довгим волоссям, а головне, що він шульга. І ще одне: в нас є одна фальшивка. Ось вона.

Миха поклав на столик підроблену двохсотгривневу банкноту.

— Як бачите, — вів Льоха далі, — вона дуже схожа на справжні гроші, але торговка виявилася пильною й звернула увагу на те, що на всіх купюрах однакові номери.

— Ми з Льохою подумали, — знову взяв слово Миха, — і прийшли до висновку, що найлегше розраховуватися фальшивками на базарі. Ну… Звичайно, якщо їх небагато.

— А що? — втрутився в розмову Миколка Гасисвітло. — На базарі ультрафіолетових приладів, як у магазинах, немає!

— Авжеж, — підтримав його Сашко Рудик. — Хто там ті гроші розглядатиме? Купили — й добре! А грошики — відразу в кишеню!

— Ага, — докинула Настя, — а решту дали справжніми грошима!

— Отож-бо, — кивнув Миха. — Виходить, продавець не тільки віддав товар безкоштовно, а ще й подарував злочинцям решту. І ось який хід ми придумали. Номер фальшивих грошенят нам відомий. Ми роздрукували ось такі пам’ятні записки.

Миха взяв у руки аркушик і прочитав:

— Увага! На базарі з’явилися фальшиві гроші! Це купюри в двісті гривень з номером АЕ8050290. Можливо, що всучити вам її спробує молодик років двадцяти п’яти, з довгим волоссям. Він — ШУЛЬГА!!! Будьте уважні! Якщо побачите гроші з таким номером — хапайте покупця і зчиняйте ґвалт, телефонуйте до міліції або за телефоном (далі Миха вказав телефони — свій і Льохів)! Пам’ятайте, що у першу чергу ці покидьки обкрадають вас!

— Ми просимо, — продовжив Льоха, — допомогти нам звільнити Яниного батька. Для цього потрібно спокійно, без галасу, роздати всім торгашам оці папірці. Кожному розповісти й пояснити, що передусім вони допомагають собі, а вже потім — нам. І повторюю: без ніласу! Щоб злочинці нічого не запідозрили. Інакше нічого не вийде.

— Операцію «Базарний капкан» починаємо завтра о восьмій ранку. Нічого, нічого! — Миха махнув рукою, випереджаючи незадоволені голоси. — Доспите, коли ми цих нікчем зловимо. І взагалі… друзі, робимо добру справу! Людину і неволі визволяємо! Тож потерпіть. Для оперативності пропоную поділитися всім на трійки.

— Яно, перепиши всіх… Ось папір… і номери телефонів не забудь.

Яна заходилася складати список, додаючи до кожного прізвища номер телефону. Тут же призначили старших у кожній трійці, записали в телефони номери одне одного, домовилися про сигнали тривоги й місце збору. На всю цю організаційну роботу згаяли майже годину, зате, коли провели так би мовити репетицію, вийшло все чудово. Протягом лише однієї хвилини всі п’ятнадцятеро отримали потрібну інформацію. На тому й розійшлися.

Миха сів за козлячий столик і важко зітхнув. Поруч з ним примостилася Яна, навпроти сіли Льоха й Настя.

— Шкода, Таськи немає. Вона б тут зайвою не була! Ге, Льохо? — усміхнулася Настя.

— Ну, так… Ну… Вона б цих віслюків… Які там у неї віслюки?..

— Дерибаданські… — засміявся Льоха. — Зате приїде з відпочинку сповнена сил! Тоді нехай стережуться всі фальшивомонетники світу! Всім гаплик буде!

Туг уже засміялися всі гуртом, згадавши, як Тася з цеглою в руці накинулася на збирачів металобрухту[4].

***

У маленькій камері було похмуро й задушливо, незважаючи навіть на те, що цьогорічний серпень не був спекотний. У ній сиділо шість чоловік. Коли лягали на нари, то лежали, немов сардини в консервній бляшанці. Навіть повернутись так, щоб не зачепити сусіда, не вдавалося. Один дядько, товстий, давно не голений і не стрижений, хропів так, що й вуха затикай — ніяк не допоможе. Та найбільше Петра Івановича Костенка гризло те, що він нічого не міг удіяти. Не міг зізнатися, що отримав цю кляту премію, бо дуже підведе рідний «Нафтозбут» і його керівництво. Тому й на допиті він уперто затявся й повторював одне й те саме: «Нічого не знаю! Ніякої премії не отримував! Звідки взялася фальшива купюра — не знаю».

Петро Іванович із сумом подивився на заґратоване вікно.

— Господи! Ну, коли це все скінчиться? — Він обвів поглядом тісну кімнатку, а потім зробив для себе найнесподіваніший висновок: — А все ж письменники й кіношники брешуть у своїх детективах! Посидів би хто-небудь з них кілька днів у цій камері, вони б зовсім про інше писали й знімали свої фільми! Премія… премія… Ось і преміювали відпочинком… На курорті світового значення…

Розділ 6

Гігінтично гігантський гігант

До суду залишалося лише чотири дні. Багато це чи мало? Дивлячись для чого… Для розслідування такої складної справи, напевно, мало. Катастрофічно мало!

Ранок почався з того, що Миха, Льоха, Настя і Яна за п’ять хвилин до восьмої були біля козлячого столика. Тут же із під’їзду кулею вилетів Миколка Гасисвітло і загорлав на весь двір:

— Піастри! Піастри!

Настя з несподіванки здригнулася, а Льоха ошелешено подивився на однокласника:

— Алло, гараж! Ти чого горлопаниш, наче тоні пальця дверима приплющили?

— Ну, народ! Гаси світло! Сільвер заговорив!

— Який ще Сільвер? — здивувалася Яна. — І чому він раніше мовчав?

— Папужку так звуть, — пояснив Миха.

— Аякже… папужка… — удавано образився Гасисвітло. — Не папужка, а папужисько! Нівроку я домагався, щоб він сказав хоч що- небудь! Усе марно! А тут вранці раптом як закричить: «Піастри! Піастри!» Я так і остовпів!

Усі зареготали:

— Звідки ж він це слово почув? І що воно означає? — поцікавилася Настя.

— Піастри… піастри… Це ж з «Острова скарбів», здається, — згадав Миха, — гроші якісь.

— Саме так! — підтвердив Гасисвітло. — Учора фільм дивилися, от він і запам’ятав. Там теж папуга кричав: «Піастри! Піастри!» І цей вранці… Це ж треба!

— Окейно.! А тепер до справи. Отже, починаємо операцію «Базарні піастри». Йдемо ловити фінансових піратів! — скомандував Миха.

Гасисвітло скорчив гримасу й закричав, розтягуючи звук «р»:

— Піастр-р-ри! Піастр-р-ри!

Операція почалася.

Базар був через дорогу навпроти їхнього будинку Вийшовши з двору, група розділилася, і на базар зайшли поодинці. Хто які ряди опрацьовує, домовились напередодні.

Льоха йшов уздовж ряду, підходив до кожного продавця й давав смужку паперу. Спочатку люди відмовлялися брати папірці, думаючи, що це рекламні оголошення, до яких усі звикли і які всім добряче остогиділи. Однак потім торговці зрозуміли, що відбувається щось не зовсім звичне. І невдовзі базар пожвавився. Продавці, поглядаючи на білі папірці, перемовлялися, щось запитуючи один у одного або розповідаючи. Власниця курток, яку фальшивомонетник обдурив на шістсот гривень, гаряче підтримала хлопців. Вона сама пішла по рядах, розповідаючи, що сталося з нею в суботу. І це відіграло свою роль. Базарний люд зрозумів, що ніхто їх не розігрує. Покупці цього дня ніяк не могли зрозуміти, чому продавці так уважно розглядають їхнє волосся, руки, а ті, в кого були гроші по двісті гривень, іноді обурювалися тим, як пильно крамарі вдивляються у їхні купюри, не даючи товар і не відраховуючи решту. Канкан спрацював під кінець базарного дня, близько четвертої. У тій частині базару, де пасічники продавали мед, пролунав окрик:

— Гей! Це що таке?! Ти що мені даєш, га?!!

За секунду там немов завила сирена протиповітряної оборони. Такі часом вмикають, перевіряючи, на підприємствах — гучні, протяжні й противні.

— Та це ж фальшивкаа! Тримай злодія!!!

План, який так ретельно готували вчора ввечері Миха та Льоха, спрацював на відмінно. За кілька хвилин прилавок, на якому стояли банки з медом, оточили учасники операції «Базарні піастри». Фальшива купюра була в немолодої, пристойно вдягненої і вкрай обуреної пані.

Торговельними рядами відразу поширилися найфантастичніші чутки:

— Геть знахабніли! Цілу валізу несправжніх грошей на базар принесли!

— Ти ось продаєш картоплю по кілограму… Ну, по відру… А вони фальшиві гроші! На вагу! Ось як ти картоплю! Кілограм — сто гривень!

— Уявляєте! Гіпнотизер ходив і замість грошей чистий папірець давав…

Зусібіч оточивши жінку, юні детективи відвели її до козлячого столика. Спочатку вона не хотіла йти й голосно обурювалася:

— Молокососи, та ви хто такі?! Чому це я повинна йти з вами? У чому річ? А потім мовила до продавця:

— Де мої гроші?!

Продавець Простягнув Михові двісті гривень:

— Ось її гроші. А ось і фальшивий номер.

Миха схвально кивнув головою:

— Вона: АЕ8050290.

— Гаси світло! Спрацювало… — здивовано пробурмотів Миколка.

А Миха тим часом продовжив:

— Пані, по-перше, припиніть кричати! По- друге, якщо ви не йдете з нами, то я викликаю міліцію. Такий варіант вас влаштовує?

— Причім тут міліція? З якого дива міліція? — й далі обурювалася жінка.

— Це ваші гроші? — спокійно запитав Миха.

— Ну, мої, — погодилася жінка.

Миха дістав з кишені фальшиві двісті гривень: — А це?

— Ні, не мої, — знову погодилась та.

— А тепер подивіться на їхні номери. — Миха підніс ближче до жінчиних очей обидві купюри. — Тільки уважно.

Та, не зовсім розуміючи, про що йдеться, події пилася спочатку на одну купюру, потім на другу, потім знову на першу… І так кілька разів, поки до неї почала доходити суть справи.

— Тобто… Ви хочете сказати… — розгубилася жінка.

— Я нічого не хочу сказати. Зовсім навпаки, я хочу, щоб сказали ви. Ходімо звідси і спокійно поговоримо. Будь ласка!

Пані зітхнула важко, але нічого не вдієш: поїздка до міліційного відділку була поза її планами. Оглянувши щільне кільце з десятка учасників операції «Базарні піастри», вона погодилася:

— Гаразд, ходімо. Куди?

— Тут недалеко, через дорогу, — сказав Льоха.

— Отуди, — махнула рукою Боанасьє в бік будинку.

За кілька хвилин біля козлячого столика зібралися всі учасники операції. Жінку посадили на почесне місце, на чолі стола. Навпроти неї сіла Яна, по один бік Льоха, по інший — Миха, який був за старшого. Миха підніс руку, і всі затихли.

— Скажіть, будь ласка, — звернувся він до пані, — чи є у вас із собою який-небудь документ? Ну, паспорт або ще якесь інше посвідчення особи?

— А з якого дива я повинна… — почала жінка, але Миха не дуже ввічливо перебив її.

— Тоді запитань більше нема… Льохо, викликай міліцію!

— Стривайте! Заждіть… Ну, чому ви так відразу…

— А тому! — Миха грізно глянув на жінку. — Ось її тато, — він вказав на Яну, — вже кілька днів сидить у камері попереднього ув’язнення… Яночко, скільки сидить?

— З п’ятниці… — схвильовано відповіла дівчинка.

— Чуєте? З п’ятниці! У в’язниці! І знаєте, за що?

Присутні неголосно, але грізно загули. Жінка злякано озирнулася.

— Знаєте? — сердито повторив запитання Миха і відразу ж сам відповів: — За те, що подарував доньці два ось таких папірці. — Миха тицьнув пальцем на фальшиву купюру, яка лежала на столі. — І один з них виявився фальшивкою. Точнісінько такий самий! Я повто рюю запитання: у вас є з собою який-небудь документ?

Жінка мовчки відкрила сумочку і дістала ведійське посвідчення.

— Ось, — поклала на стіл.

Льоха взяв посвідчення і голосно прочитав:

— Людмила Григорівна Верхогляд, Горобинівка, вулиця Інтернаціональна, будинок 139, к вартира 17. Настю, перепиши, щоб не забути…

Настя переписала дані з посвідчення і віддала його Михові, той передав його власниці, промовивши вже спокійним тоном:

— Людмило Григорівно, ви, будь ласка, на пас не гнівайтесь, давайте просто поговоримо.

Кинувши права в сумочку, Верхогляд подивилася на Льоху, потім на Миху і на знак згоди кивнула. Мабуть, Михові слова про те, що Янин тато сидить у в’язниці, все-таки справили на неї належне враження.

— Розкажіть, будь ласка, звідки у вас з’явилась оця купюра? — запитав Миха, взявши зі столу горезвісні гроші.

— Щиро кажучи, не знаю.

— Тобто? — здивувався Льоха. — Ви не знаєте, звідки у вас з’являються гроші?

— Ви не так мене зрозуміли, — вперше за весь час усміхнулася Людмила Григорівна, — просто, коли я брала в банкоматі гроші, він мені видав чотири п’ятисотенні. Ось я й міняла їх у магазинах. У якому саме мені ці двісті гривень підсунули, я не знаю…

— А ви запам’ятали, у яких магазинах міняли? — тут-таки запитав Миха.

— Звичайно! Отже, так… У «Госптоварах» я купувала пральний порошок і шампунь. У «Продтоварах» їхній знаменитий оселедець… Там продавець ще й бурчала на мене… Каже, де я на всіх решти наберуся. А я їй…

— Ви про магазини, будь ласка, — Настя відвела погляд від зошита, у який старанно записувала назви магазинів.

— Далі… Ага! У магазині «Подарунки»…

— Це навпроти кафе «Генштаб»?

— Так. Племінниці на день народження купила…

— Байдуже, що…

— Зрозуміла. І в торговому центрі. Олію купувала… все… — завершила Верхогляд й запитала: — А ви що, своє розслідування ведете?

— А ви що, накажете сидіти склавши руки, поки мій тато в тюрмі скніє? — з викликом запитала Яна.

— Просто розкривати злочини, пов’язані з грошима, — дуже складна справа.

— А ви звідки знаєте? — підозріливо запитав Миколка Гасисвітло.

— Я економіст. Між іншим, доцент кафедри грошового обігу в економічному університеті.

— Он як… — здивовано пробурмотів Миха. — На ловця і звір біжить…

— Гроші постійно обертаються… їх багато, ними користуються всі, тому й складна це справа — розкрити подібний злочин.

— Це я вже зрозумів, — погодився Миха. — Отже, так, Людмило Григорівно, ви йдіть у своїх справах. Але, якщо можна, номер свого мобільного залиште. Настя запротоколює! Ви вже вибачте, раптом що, ми вас потривожимо…

І Іісля того, як жінка пішла, на якусь мить біля козлячого столика запанувала тиша. Усі переварювали щойно почуте.

— Гаси світло… Усі розповзаються в різні боки, наче зграя переляканих тарганів…

— Так-таки-так, — погодився Льоха, стукаючи пальцями по столу.

— Пропоную почати з маленьких магазинів, — запропонувала Настя. — В «Подарунках» усього два продавці.

— А в «Продтоварах» чотири, я вчора там був, — додав Миколка, — вони теж самі гроші беруть.

— А в «Госптоварах» — одна каса, — додав Юрка Філімон.

— А в торговому центрі — тих кас повно!

— А як ми ці магазини перевірятимемо? — запитала Настя.

Запитання було слушним. І справді, як можна перевіряти продавців або касирів? Як можна встановити, чи це вони розповсюджують підроблені купюри? Невже, у всіх розмінювати п ятсотгривневі купюри? А де їх набрати?

— Добре, народ, розходьмося. Мені треба трохи подумати, — запропонував Миха.

Інших пропозицій не було, тому всі потихеньку почали розходитись, і невдовзі біля козлячого столика зосталися тільки четверо: Миха, Льоха та Настя з Яною. У Яни в очах забриніли сльози:

— Михо, як же так?.. Чому?.. А тато?..

— Яночко, спокійно. Просто в цій ситуації досить нас чотирьох. Льохо, скажи, будь ласка, якщо ти зустрінеш на вулиці того шульгу, ти його впізнаєш?

— Мабуть, ні. Я ж його в обличчя не бачив. Але зріст, хода, а, головне, те, що він шульга, я запам’ятав. Тобто, ти вважаєш, що…

— Саме так. Треба простежити за продавчинями… Ти казав, що йому років двадцять п’ять?

— Ну, так. Приблизно, — підтвердив Льоха.

— Такий хлопець не буде зустрічатися з жінкою, набагато старшою за себе, правильно, дівчата?

Я па з Настею перезирнулися.

— Швидше за все, ні, — погодилася Яна.

— А може, він одружений? — запитала Настя.

— Може, — погодився Миха, — але все одно, це буде жінка приблизно такого ж віку. А тому…

— Ти — гігант думки! — усміхнувся Льоха. — Пройдемося магазинами і виберемо кандидата… Тобто, кандидатку на роль блохи — тьху ти! — на роль дівчини того Шульги. Правильно? І подивимося, з ким вона зус тріпається після роботи! Цілком можливо, що якась із працівниць магазинів і виведе нас на того Шульгу! Ні, Михо, ти не просто гігант! Ти гігантично гігантський гігант! Ось!

Розділ 7

То дівчина чи бабуся?

Оцінивши ситуацію, вирішили почати з найменшого магазину. Ним виявився магазин господарських товарів. У магазин зайшли Миха з Яною. Торговельний зал був зовсім не великий і ділився на дві частини. В одній стояло з десяток різних дверей, замки до них та інше дверне причандалля, а в іншій частині на закритих склом вітринах лежала всяка господарська всячина. У куточку стояв касовий апарат, за яким сиділа касирка. У магазині, крім Михи з Яною, було ще всього дві людини, і касирка відверто нудьгувала в очікуванні того, що хто-небудь коли-небудь що-небудь, можливо, й купить.

Парочка пройшлася уздовж прилавків, а потім стала розглядати двері.

— Та вона стара, — підозріло озираючись, прошепотів Миха.

— Багато ти розумієш, — відповіла Яна. — Вона просто не нафарбована як годиться.

Миха кинув швидкий погляд на касирку і знизав плечима:

— Ну, панночки, і складний же ви народ для нормального розуміння…

Яна усміхнулась і лукаво глянула на Миху:

— Алє ж із простими, мабуть, було б не так цікаво… Ге?.. Ну й, зрештою, поясни, що, по-твоєму, значить нормальне розуміння?..

У відповідь Миха тільки зітхнув. Він поки що й сам цього не знав.

Звісно, нічого не придбавши, вони вийшли з магазину. Жіночка за прилавком провела їх довгим, тужливим поглядом. Трохи поодаль, щоб не було помітно з магазину, на друзів чекали Настя з Льохою.

Ну що? — нетерпляче запитав Льоха. — Підходить у кандидати?

— Ні, — сказав Миха.

— Так, — сказала Яна.

— Яно, але ж вона стара!

— Михо, я ще раз тобі кажу: вона просто не нафарбована. Ти придивися: ні брови… Ні вії… Ні губи… Навіть елементарної пудри на щоках немає.

Настя з Льохою перезирнулись і засміялися:

— Та заспокойтеся! Зараз за справу візьмуться справжні експерти, — сказала Настя.

І Настя з Льохою зайшли до магазину. За кілька хвилин вийшли і підійшли до друзів:

— Так, — переконано сказала Настя, — вона вже бабуся!

— Яка бабуся? — обурився Льоха, — щонайбільше — молода мама! Цілком підходить!

Друзі стояли колом і не могли прийти до спільного знаменника щодо касирки: хто ж вона насправді? Підходить вона на роль коханої Шульги чи ні? Крапку поставив Миха.

— Не бачу проблеми! — змахнув він рукою. — Простежимо за нею і все з’ясуємо!

На дверях магазину висіла табличка, де було вказано час роботи. У розпорядженні детективів була ще ціла година. Тому, щоб даремно не гаяти часу, вирішили сходити до магазину «Подарунки». У цьому магазині суперечок не виникло: одній пані явно не личила роль спільника Шульги, зате друга була ідеальною кандидатурою.

Годинник показував за чверть шосту. Треба було поспішати до господарського магазину, за п'ятнадцять хвилин він закривався. Побігли гуди. Встигли саме вчасно — касирка саме замикала двері магазину. Пішли за нею: Миха з Яною по одній стороні вулиці, а Льоха з Настею по іншій. Пройшовши два квартали, касирка повернула ліворуч, у вузьку вуличку, що пролягала серед приватних будинків. Потім пришвидшила ходу, і тут, з найближчої хвіртки, на вулицю вибігли дві дівчинки приблизно однакового віку — років чотирьох.

— Мамочко! — закричала одна.

Яна гордовито подивилась на Миху.

— Бабусю! — тут-таки закричала друга.

Яна від здивування вирячила очі, зате Настя переможно піднесла вгору кулачок. Льоха хихикнув, а Миха похитав головою:

— Ну, панночки… Загадковий же ви народ! Ніколи не знаєш, чого від вас очікувати! Думали, що дівчина, а виявилось, що бабця… А взагалі, як таке може бути?

— Як, як… — передражнила Настя. — Першу доньку народила, наприклад, у вісімнадцять, а другу, скажімо, ще за вісімнадцять років. А приблизно в цей час її старша донька зробила її бабусею. І нічого тут такого. Але, треба визнати, за своєю фігурою вона круто стежить! Бабуся — вищий клас!

Що б там не було, але стало зрозуміло, що касирка ніяк не годиться на роль подружки двадцятип’ятирічному фальшивомонетнику. За часом детективи встигали ще й до крамниці «Подарунки», яка закінчувала роботу о сьомій вечора.

Прибігли саме вчасно. Молоденька крамарка кудись поспішала, й детективам довелося попітніти. Останні дві години вони тільки те й робили, що кудись бігли. Тому, коли дівчина з подарункового магазину забігла в під’їзд і перед їхнім носом зачинилися на кодовий замок двері, всі спершу навіть зітхнули з полегшенням. І тільки коли постояли кілька хвилин відхекуючись, а потім ще й посиділи на лавці біля сусіднього під’їзду, зрозуміли, що втрапили у не дуже приємну ситуацію. На годиннику — пів на восьму вечора, всі зголодніли, ба більше, просто втомилися за цей божевільний день, а тут геть не зрозуміло: що ж робити далі? Чекати? Кого? Скільки? Та й чи буде від цього яка-небудь користь? Словом, відразу ж виникла низка запитань, на які не було жодної відповіді. Льохи вже зібрався на все плюнути й запропонувати розі й тися по домівках, коли це двері під’їзду раптом відчинилися, і з нього випурхнула дуже навіть симпатична панночка. Ні Миха, ні Льоха на неї не відреагували, та й вона зовсім не була схожа на ту, за якою вони стежили. Інша річ — Настя з Яною.

Ось вона! — прошепотіла Яна, поклавши руку на Михове коліно.

Де? Хто? — не зрозумів той.

Та ж крамарка! Ви що, сліпі? — здивувалася Настя. — Ох, уже ці чоловіки…

Дівчину дійсно було важко впізнати: довге, вишукане плаття замість яскравої міні-спідниці й строкатої блузки, туфлі на високих підборах замість кросівок, але найголовніше — макіяж, який та встигла зробити за цей короткий час, — він невпізнанно змінив її обличчя! Не дивно, що ні Льоха, ні Миха її не впізнали! Детективи тихенько пішли за крамаркою. Знову розділилися на пари: Миха з Яною йшли по один бік дороги, а Льоха з Настею — по інший. Отак супроводили дівчину до міського парку, де на неї вже чекав хлопець. Побачивши його, друзі-детективи насторожилися.

***

— Ну що ж, громадянине Костенко! Не знати з якої причини начальство наказало оформити ваше затримання понеділком. За законом, ми не можемо вас утримувати понад три доби. Так що суд буде призначено на четвер. Там і буде розглянуто питання про ваше подальше утримання під вартою.

— За що? Пане старший лейтенанте, за що мене тут тримають уже другий день? А тепер ще й триматимуть до четверга? У чому я винен?

— Розберемося. Не винні — відпустимо, а винні — відповідатимете… Не бачу проблем!

— Що?! — заревів Петро Іванович. — Не бачите проблем?! Проблем не бачите?! Бо у вас їх немає! Це в мене проблема! Це я сиджу в камері! Ну, заждіть! Вийду — таке вам улаштую!

— Спокійніше, шановний, спокійніше! Якби ви не дали своїй доньці фальшиву купюру, то й не сиділи б тут… Звідки вона у вас взялася, та? Ну, чого мовчите?

Петро Іванович роздратовано махнув рукою.

* * *

Майор Ігор Борисович Слісаренко, наказуючи старшому лейтенантові Бараболі везти в четвер громадянина Костенка в суд, був зовсім не впевнений у його причетності до виготовлення та розповсюдження фальшивих грошей, але іншого виходу із ситуації не бачив. З одного боку, жодного поступу в пошуках злочинців у міліції поки що не було, а з іншого — на нього гиснуло начальство, вимагаючи припинити це грошове неподобство.

«Ну, посидить трохи… Ну, з ким не буває, — думав майор. — Зате я менше нервуватиму. Спіймаємо фальшивомонетників — і Костенка випустимо. А якщо не спіймаємо… А не спіймаємо — сам винен! Правду треба говорити, коли міліція запитує! А то затявся, як папуга: «Не знаю… Не знаю…»! А папуги міліції не до душі! Папуги повинні бути в зоопарку. Або в цирку… Або… Як там учора в кіно було? «Піа- сгри!.. Піастри!» О! Або в кіно! Але не в житті!

* * *

Наталя Олександрівна прибирала. І не тому, що в будинку було брудно чи не прибрано. Просто вона хотіла відволіктися від гірких думок — чоловік досі сидів у міліції, і це її так гнітило, що просто життя було немиле. Яна теж кудись завіялась на цілий день. От дівчисько! Татко в міліції, а її десь носить! Наталя Олександрівна взяла швабру, набрала відро води й заходилася прибирати. Вона скрізь перемила підлогу, весь посуд на кухні, вичистила туалет і ванну кімнату, зібрала брудний одяг і затіяла прання… Опісля цього пройшла на кухню, сіла, заплющила очі й обіруч обхопила голову. До тепер все було добре, і враз, одним махом, життя пішло шкереберть! Наталя Олександрівна поставила на газову плиту чайник і знову сіла за стіл. І звідки взялися ці трикляті фальшиві гроші?! Трохи посидівши та відпочивши, а заразом і випивши чаю, Наталя Олександрівна вийшла на ґанок, щоб подихати свіжим повітрям. Тієї ж миті, ніби розуміючи, як їй погано, до господині підбігла Бечка. Потерлася об ноги, присіла, задерла голову й віддано глянула в очі.

А та подивилась на собаку, погладила її по голові й опустилась на сходи.

Ох, Бечко! — гірко зітхнула жінка. — Нічого ти не розумієш у людському житті! Якби би знала, як мені зле…

Гав! — собака щиро поспівчувала хазяйці. — Гав-гав!

Наталя Олександрівна притулилася до собаки й поцілувала її в мокрий ніс. Бечка облизнулася й подивилася на господиню відданим поглядом, ніби промовляючи:

Я завжди тут! Я ніколи не зраджу! У мені немає ні краплі лицемірства. Якщо я люблю — то я люблю! Якщо я не люблю — тоді стережіться, бо брехати я не вмію! І цілую, й кусаю — все від душі!

Трохи подихавши свіжим повітрям, Наталя Олександрівна повернулася в дім. Взяла відро й пішла на город. Набрала свіжих огірків і помідорів.

Закінчила прати машина. Господиня вибрала з барабана білизну й понесла на вулицю. Коли вішала на мотузку чоловіків домашній халат, з кишені на траву важко гепнулася товстга пачка грошей. Наталя Олександрівна сторопіла. Тремтячою рукою вона підняла розбухлу від води пачку. У ній були купюри по двісті гривень.

«Отже, премія була,» — з жахом подумала жінка…

Розділ 8

Перевіряйте кишені

перед пранням

— Галочко! — закричав хлопець. — Ну, нарешті! Я вже непокоївся!

— Володьку, привіт! Та на роботі… Я й так бігом бігла!

Хлопець кинувся назустріч дівчині й обійняв її. Парочка не бачила нікого навколо. Що їм було до Яни з Михою, котрі стояли неподалік, з одного боку дороги, і Насті з Льохою, які стояли з іншого боку, не зводячи очей із закоханих?! Але кохання не звільняє парочку від підозр. Тому, поки вони дивилися одне на одного трепетно, детективи дивилися на них з підозрою.

— Ну, що, схожий? — запитала у Льохи сестра.

— Якщо чесно, то я не можу сказати… Нехай підуть… Я спробую згадати його ходу. Той, наче, був вищий…

Миха і Яна, бачачи, як нерішуче дивиться на парочку Льоха, теж стояли непорушно.

— Ну, що ж він? — нетерпляче прошепотіла Яна. — Мені вже додому треба… Там же мама…сама…

— Та й мені їсти хочеться — аж не можу! Борщику б зараз каструлю… — Миха, поринувши у свої мрії, заплющив очі.

— Пішли… Вони пішли… — квапливо прошепотіла Яна.

Миха розплющив очі. Уявна каструля борщу зникла, зате з’явилася закохана парочка, що рухалася в бік найближчого кафе. Підозрюваний мимохідь дістав з кишені гаманець.

— Дивись! Лівою дістав! — прошепотіла Настя. — Шульга!

— Ага, — відказав Льоха, — а гроші з гаманця витягнув правою рукою… Спокійно, йдемо далі.

Вже перед самим кафе, коли Миха взявся чухати потилицю, думаючи, як спостерігати за підозрюваними в кафе, якщо ні в нього, ні в Льохи немає грошей, у хлопця задзвонив мобільний телефон. Той дістав її правою рукою, потім переклав у ліву й натиснув кнопку, затим, правою ж, приклав мобільний до вуха. Миха кинув багатозначний погляд на Льоху, той заперечно покрутив головою.

— Все, йдемо! — сказав Миха, розвернувся і взяв Яну за руку.

— Ти чого це? — здивувалася Яна, яка вже налаштувалася посидіти в кафе.

— Це не він. Цей хлопець — правша. Ти бачила, як він телефоном маніпулював?

— А я так розмріялась… — розчаровано пробурмотіла Яна.

— Вибач, я ще на такі задоволення не заробляю… — зніяковіло пробурмотів Миха.

За кілька хвилин усі розбіглися по домівках.

* * *

— Яночко? Доню, де ж ти цілий день пропадаєш? Голодна… А я тут сама… І татка немає… А татко… татко… доню… — Мама заплакала.

— Що? Що сталося? — стривожилася Яна й обійняла матір. — Мамусю, що таке?

Мама взяла Яну за руку й повела на кухню. Тс, що Яна побачила, її приголомшило: на столі лежали розкладені двохсотгривневі купюри. І не одна, не дві, не десять, — цілий стіл був устелений цими грошима, на які протягом кількох останніх днів Яна вже й дивитися не могла.

— Ой, мамцю… — пролепетала вона. — Мам, звідки?.. Де?.. Як?..

— Та я тут прибирати стала, — відповідала крізь сльози мама, — ну, і… Покидала в прання все, що під руку потрапило. І татів халат теж. А коли вивішувала, вони з кишені й випали… Ось я їх і розклала, щоб підсохли… Отже, премія таки була… Га, доню? І татко тобі фальшивку дав! А якщо вони всі теє…

— Що теє? — не зрозуміла Яна.

— Що… Що… Ну, фальшиві! Це що ж тоді вийде? Що наш татко злочинець? Га?

Яна мовчки дивилася на маму. Тато — злочинець? І Щого не може бути! Тим паче, що Андрій Сгепанович про премію все пояснив. Але… хоча б для того, щоб заспокоїти маму, ці гроші треба перевірити. Тільки як? Яна зиркнула на годинник. Стрілки показували за десять хвилин дев’яту.

— Мамо, не говори казна-що! Це ж тато! Розумієш? Тато! Хіба він може бути злочинцем? Я тобі обіцяю, що завтра якось їх перевірю. Добре? А зараз заспокойся і дай мені, будь ласка, їсти.

Швидко повечерявши, втомлена цим важким і довжелезним днем, Яна впала в ліжко й миттєво заснула.

Уранці прокинулася з гнітючим відчуттям того, що вчора знову сталося щось неприємне.

— Гроші! — згадала вона. — Татова премія…

Насилу дочекавшись дев’ятої години, Яна, прихопивши із собою п’ять злощасних купюр, помчала в торговий центр. При вході вона зупинилася і витягла гроші з кишені. І тільки зараз їй впало в око те, на що вона відразу не звернула увагу. Вірніше, просто забула подивитися: номери купюр усі були різні! Як їй відразу стало легко! Немов з душі звалилася величезна кам’яна брила! Звалилася і покотилася геть!

— Як же добре! — тихо скрикнула Яна. — Боже! Ура!! Ура!!! Чому ж, дурепа, я одразу на номери не подивилася!

Перевівши подих, вона сховала гроші в кишеню, подивилася на двері, потім крізь скляні вітрини на торгові прилавки та касирів і, розвернувшись, рушила додому. Але, зробивши кілька кроків, раптом зупинилась і знову пішла до виходу. їй захотілося випробувати незмірне почуття великого полегшення й щастя, і, крім того, остаточно переконатися в тому, що її рідний, улюблений татко не злочинець. Яна рвучко відчинила двері торгового центру.

І підозрілої касирки, якій минулого разу вона влаштувала скандал, не було. Мабуть, це була не її зміна. І Яна підійшла до першої-ліпшої працівниці:

— Вибачте, будь ласка, — звернулася вона до дівчини років двадцяти п’яти з бейджиком на грудях, — у вас апарат, що світить на гроші, є?

— Який апарат? — не відразу зрозуміла та.

— Ну… Фіолетовий такий… Лампочки, тобто, фіолетові… Мені гроші перевірити треба…

— А-а… Детектор, чи що?

— Ну, так… Ось… — Яна простягнула дівчині гроші. — Перевірте, якщо можна… Будь ласка…

Дівчина взяла у Яни гроші й сунула розкриті віялом купюри під ультрамаринові вогники детектора.

— Так… З ними щось не те… Я б їх не взяла. А звідки вони у вас?

— Та так… — Яна аж пополотніла. — Борг віддали… Вони що, фальшиві?

— Ну, не знаю, але схоже на те, — кивнула головою касирка, — тепер багато фальшивок ходить. Пильнуй і пильнуй!

— Але ж у них номери різні… — геть розгубилася дівчинка. — Як це може бути? У фальшивок же номери однакові…

— Номери не головне, — повернула їй гроші касирка.

У Яни відібрало дар мови. Ще хвилину тому вона так раділа, що гроші справжні і татко не злочинець, а тут ось… Пригнічена, Яна вийшла з магазину.

— Боже мій… — шепотіла вона. — То, виходить, тато все-таки злочинець? Він і справді поширює фальшиві гроші? Який жах… Як же тепер бути?.. Що я скажу Михасикові? І як я це йому скажу? І чи захоче він після цього зі мною зустрічатися?.. А що буде з татком?..

Яна в розпачі незчулася, як по щоках потекли сльози.

— Синку! Михасику! — гукала мама з кухні.

Миха відірвався від комп’ютера:

— Що таке, ма?

Збігай-но, будь ласка, за хлібом. Я недогледіла якось, що в нас хліб закінчився…

— Ой, мам… Я ж іще це… цього…

— Тато вже пішов, а я йду за десять хвилин. Так що хліб — для тебе. Або снідай без хліба.

Така перспектива Михові не сподобалася, він накинув сорочку, вдягнув шорти і зайшов на кухню:

— Фінанси…

— Он, на столі. Ключі не забудь, — нагадала мама.

— Ага.

Миха неквапно вийшов із під’їзду і попрямував до продуктового магазину. Можна було б, звичайно, зайти і в торговий центр, до того ж, він значно ближче, ніж магазин продтоварів, але Миха відчував до нього якусь незрозумілу антипатію. Звичайно, він міг подивитися на касирок у магазині продтоварів і пізніше, вдень, або й по обіді. Часу, коли треба буде простежити за кандидатками на роль дівчини або дружини Шульги, було достатньо, — магазин закінчував роботу аж о дев’ятій вечора. Втім, Миха все-таки пішов у «Продтовари». Купивши хліб і подивившись на продавчинь, Миха взяв на замітку двох дівчат, які за віком цілком могли бути пов’язані близькими стосунками з Шульгою. На зворотному шляху, проходячи повз торговий центр, він раптом побачив Яну. Ще здалеку зрозумів: щось трапилося. Яна йшла зсутулена, зневірена й нещасна. Миха рвонув з місця, мало не випустивши з рук пакет із хлібом. Підбігши до дівчини, він схопив її за плечі:

— Що? Яночко, щось сталося?! Із татом? Ну, кажи!

Тут дівчина вже не стрималася. Вона впала Михові на груди і розридалася, раз по раз здригаючись і схлипуючи. Миха міцно притиснув дівчину до себе:

— Ну, ну… Яночко… Тихенько… Заспокойся… Янко! Ну ж бо!

— Там… Гро-о-оші… І вони… вони… Фа-а- альши-и… ві… — крізь сльози ледве проказала Яна. — І номери у них… цей… А він… він…

Яночко, заспокойся. Заспокойся і зберися… Я нічого не можу зрозуміти! Ну ж бо! Де — там? Які гроші? Звідки ти взяла, що вони фальшиві? Що значить: номери у них цей? Ну ж бо!

Яна полізла в кишеню, витягла зім’яті двохсотгривневі купюри й дала Михові:

— О-о-от… — І знову зайшлася плачем.

Тихо, Яночко, тихо… Хто тобі сказав, що вони фальшиві?

— Касирка… У торговому центрі. Вона їх на і воєму цьому… дефекторі перевірила…

Детекторі, — виправив Миха, — перевірила і що?

І сказала, що вони фальшиві.

Та-а-ак… — протягнув Миха… — Ще цього нам бракувало!

Це дійсно було несподіванкою і руйнувало всі Михові версії та плани. Якщо гроші, які Петро Іванович приніс додому, виявилися фальшивими, це означає: або він дійсно розповсюджувач фальшивих грошей, або йому їх дали на роботі. І тоді спробуй знайди тих, хто ці фальшивки на роботу приніс!

Миха розтиснув Янин кулак і взяв гроші. Оглядав купюри з усіх боків, крутив, мацав, тер пальцями, мало на зуб не пробував… Зрештою тільки знизав плечима: гроші як гроші! І до того ж номери різні…

— І де вони були? — запитав він. — Міліція ж при обшуку не знайшла!

— У кишені… татового халата… Мама пішла вивішувати, а вони… випали…

— Вивішувати? Що вивішувати? — не зрозумів Миха.

— Та халат же! Мама вчора прибирала і прала все, що можна. У тому числі й татів халат. А коли вивішувала на вулиці…

— Стривай, стривай… То мама що, гроші випрала?

— Ну, так! Цілу пачку… А потім висушила…

— Тю! Що ж ти відразу не сказала, що гроші випрані? — здивувався Миха.

— А що? — здивувалася Яна.

— Та ж розумієш, я тут в інтернеті покопирсався… Ну, стосовно фальшивих грошей… І дещо вичитав. Якщо гроші попрати, то в них там щось змінюється… Ну, в папері, у фарбі… У магазині ж найпримітивніший детектор. Скоріш за все, ультрафіолетовий. А є ж іще інфрачервоні, універсальні… Словом, ідемо в банк. Там детектори крутіші. Нехай там перевірять.

— Ой, Михо, страшно! А раптом там відразу міліцію викличуть? Я як згадаю, як тата забрали…

— Не викличуть, не бійся!

І Миха потягнув Янку в найближчий банк. Уранці черг іще не було, тому Миха відразу підійшов до каси.

— Вибачте, будь ласка, ось… Можете ці гроші перевірити? Випадково випрали…

Касирка забрала всі п’ять купюр, просвітила на якомусь апараті, усміхнулася, відрахувала п’ять нових купюр і подала Михові:

— Ви наступного разу обережніше! Гроші вам не шкарпетки! Вони прання не люблять!

М и ха повернувся до Янки і дав їй гроші:

— На! Ніякі вони не фальшиві. Вони просто дуже добре випрані. — І реготнув, додавши: — Ги-ги! Відмили грошики…

Ой, Михо… — розгубилася Яна, кинулася до нього, обхопила руками шию і так гучно цмокнула в щоку, що й Миха тут же почервонів і розгубився. — Гайда додому! Мама так зрадіє… Ну, йдемо!

Миха кинув сумний погляд на пакет з хлібом, зітхнув і погодився.

— Я щось не зрозуміла… ти чого це зітхаєш? Хіба не радий за мене? За нас? — взялася в боки Яна, настрій якої миттєво покращився, й вона перетворилася на звичайну Янку — веселу, сміхотливу, з гордо піднесеною головою.

— Та ні, я радий. Я просто поснідати не встиг. Це я по хліб ходив… Мої вже на роботу поїхали… а я ось…

— У мене і поснідаємо! — радісно вигукнула Яна, схопила Миху за руку й потягла за собою.

Звістка про те, що гроші справжні, миттєво змінила й мамин настрій.

— Справжні? Слава тобі, Господи! — вигукнула вона і вихопила пачку грошей з шафки на кухні. — Негайно в міліцію! Нехай перевіряють! В міліцію, татка виручати! Хутко!.. Хутко!.. Понеділок вже сьогодні! А він ще з п’ятниці ковтка свіжого повітря в роті не мав! Ви що, не розумієте, як йому там, у камері?!

І мама почала квапливо знімати фартух.

— Наталю Олександрівно, стривайте… поспішати не варто… — Миха подивився на Яну, і та взяла маму за руку.

— Що таке? Ви хіба не хочете, щоб тато вийшов… Яно, ти що? Що за сюрпризи?

— Наталю Олександрівно, ці гроші не можна нести в міліцію!

— Як це не можна? Ви ж самі сказали, що вони справжні! Ану! Пустіть мене! Яно, от від тебе я такого не чекала! — Мама різким рухом скинула руку доньки зі своєї.

— Тітонько Наталю, — якомога м’якше сказав Миха, — розумієте… Гроші-то справжні, а от премія фальшива.

— Це як? — не зрозуміла Наталя Олександрівна.

Миха коротко переповів їй те, що йому розказав у «Нафтозбуті» Андрій Степанович.

— Отак, — закінчив Миха. — Тож цими грошима можна завдати прикрощів не тільки Петрові Івановичу, а й усій його конторі.

Наталя Олександрівна важко зітхнула, подивилася на пачку грошей, на доньку, а потім на Миху:

- І що ж тепер робити?

— Шукати справжніх фальшивомонетників. Іншого порятунку немає…

Розділ 9

Ох, уже ці маркомани!

Звечоріло. Було лише кілька хвилин по восьмій, а четвірка друзів уже сиділа за козлячим столиком. Магазин продтоварів працював до дев’ятої, тому поспішати було нікуди. Домовилися працювати за вчорашньою схемою — парами. Миха з Яною стежать за однією продавчинею, Льоха з Настею — за іншою. За чверть до дев’ятої зайшли в магазин. Миха показав друзям обох молодиць, які, на його думку, повинні були стати об’єктами стеження. Цього разу кандидатури суперечок не викликали. Дочекавшись завершення робочого дня, детективи розійшлися в різні боки.

Льоха з Настею довели свою підопічну до зупинки, сіли разом з нею в маршрутку й поїхали в Бузу. Там, попетлявши вуличками, довели її до приватного будинку, і на цьому все скінчилося. Почало сутеніти.

— Що робитимемо? — запитала Настя, — Не сидіти ж тут до ранку.

— Сам не знаю…

Льоха підійшов до хвіртки і смикнув за ручку. За парканом надривно загавкав пес.

— Ще й собака, як на зло…

— Ну, із собаками я домовлятися вмію! — усміхнулася Настя й озирнулась у пошуках дерева, по якому можна було б перебратися через високий паркан.

Льоха відразу зрозумів наміри сестри й схопив її за руку:

Настю, ти що, збожеволіла? Якщо у Клешні з Тьопою вийшло, то думаєш, з усіма собаками так можна?[5] Я не те, що не дозволяю, я категорично забороняю тобі лізти через паркан, зрозуміла?

— Ага. Угу. Звичайно.

Вони розвернулись і пішли назад уздовж паркану, причому Настя не зводила з нього погляду.

Там, де паркан закінчувався, від дороги відгалужувався вузенький провулок, уздовж якого тягнувся цей же паркан. І там Настя побачила те, що шукала — високе гіллясте дерево.

— Жди тут! — І, перш ніж Льоха встиг щось сказати, Настя кинулася до дерева, злетіла на нього, немов на паралельні бруси, і вже за мить була за парканом. їй це було зробити нескладно, адже тривалий час займалася спортивною гімнастикою.

— Настю! — нарешті отямившись, крикнув Льоха, але це було все, що він устиг зробити. Душа втекла в п’яти. Ще б пак! За парканом хтозна-який собака! Може не тільки вкусити, але й загризти! Собака просто зобов’язаний це зробити! Це його робота! Льоха кинувся до дерева, але повторити Настин трюк у нього не вийшло. Бо ж він не спортсмен!

— Ото ще тюхтій! — лайнувся він сам на себе. — Цілими днями за тим дурним комп’ютером сиджу… Дожився! Навіть на дерево залізти не можу!

Тепер йому залишалося тільки прислухатися до того, що відбувалося за парканом.

— От, зараза мала!.. Ох, і дам же я їй по одному місцю! Якщо воно в неї ще залишиться… Ох, і дам… — сердито бубонів Льоха, намагаючись знайти в паркані хоч якусь щілинку.

За парканом загавкав собака. Хлопець завмер. Гавкіт спочатку був злим. Настя щось бурмотіла, але що саме, Льоха розібрати не міг,

проте зрадів, що вона не кричить. Це означало тільки одне — собака на неї не напав. Настя ще щось пробурмотіла, і собака ледь чутно щось проскімлив їй у відповідь.

— Точно кажу, отримає вона від мене на горіхи! — занепокоєно сказав Льоха.

Тим часом, сольний сестриччин виступ тривав. Льоха почув, як Настя голосно постукала в двері, як вони відчинилися і миттєво пролунав здивований дівочий голос:

— Ви хто? Як ви сюди…

— Пробачте. Мене звати Настя. Мені потрібен Володя Градніченко. Мені сказали, що він живе тут.

— Який Градніченко?! Як ви?.. Барсе, до мене! Ти як пропустив?..

— Даруйте, — перебила Настя незнайомку, — ви ж теж дівчина, і повинні мене зрозуміти.

— Я?! Вас?! Ви вдираєтесь до мого додому, і я ще повинна вас розуміти? Та я зараз в мліцію…

— Вас хлопці коли-небудь обманювали?

— Ого! — подумав Льоха. — А сестричка грає но дорослому!

— Що?! — здивувалася незнайомка. — Які ще хлопці?

Тон її трохи змінився, і це Льоха почув зразу.

— А ось такі! Погані! — вела далі Настя. — Цей Володя, у всякому разі він назвався як Володя Градніченко, наобіцяв мені цілу купу всякої всячини, а потім де й дівся! Може, він ваш чоловік?

Льоха на це тільки похитав головою. Він оцінив Настин хід: та вирішила зіграти на жіночих ревнощах. Якщо в домі є хоч якийсь чоловік, незнайомка обов’язково його покличе, щоб з’ясувати, чи її не обманюють?

Тон розмови тут-таки змінився, і це Льоха відзначив як поворот на краще. Він уже зацікавлено чекав, як далі діятиме сестричка?

— Може, зайдете в будинок? — несподівано запросила дівчина.

— Дякую, не можу. Мене на вулиці брат чекає. Він чує нашу розмову.

Тут Льоха завмер. Цей хід для нього був цілковитою несподіванкою.

— Брат? — здивувалася дівчина. — А він тут навіщо? Хоча… Що, хоче вашому залицяльникові морду набити? Молодець! Ну, що ж… Ходімо, запросимо і його. Судячи з усього, він справжній мужчина!

— І, не слухаючи Настиних заперечень, дівчина підійшла до хвіртки й визирнула на вулицю.

— Але ж тут нікого немає, — розчаровано сказала вона.

— Він, напевно, в провулку. Біля дерева. Льохо, підійди до хвіртки! — голосно крикнула Настя.

За півхвилини Льоха зайшов у невеличкий акуратний дворик.

— Олексій, — представився він і повернувся до сестри, — а це опудало звуть Настею. Отримаєш ти в мене, сестричко!

— Я Алла. Ну, що ж, ходімо в будинок? Треба ж розібратися…

— Що там таке? — пролунав невдоволений чоловічий голос. — Аллочко, з ким ти там теревениш?

І до трійці, яка стояла на порозі, підійшов чоловік років тридцяти, високий, широкоплечий. Льохові одного погляду вистачило, щоб зрозуміти — не він! Надто вже сильно цей хлопець відрізнявся від Шульги розмірами, і коли Настя подивилася на Льоху, той ледь помітно захитав головою. У відповідь Настя прикрила очі, мовляв, зрозуміла.

— Ой, вибачте… Але це не Володя… Боже, як незручно… Ще раз вибачте… — І, продовжуючи й далі вдавати із себе обдурену жінку, запитала: — А інших чоловіків у домі немає?

Як, дістаючи руку з кишені, Насті вдалося зронити п’ять гривень просто чоловікові до ніг, Льоха так і не зрозумів, але точно помітив, що гроші той підняв правою рукою.

«Ага! Не шульга. Молодець, Настю!»

— Ні, — усміхнулася у відповідь Алла, — мені достатньо одного.

— Ви вже вибачте, заради Бога! Самі ж розумієте… Льохо, ходімо! Ще раз… будь ласка… — почала вибачатися Настя, взявши підняту чоловіком п’ятірку.

— Та годі вже вам! — усміхнулася Алла. — Олексію, а ваше обличчя мені знайоме! Де я вас могла бачити?

— Ви ж у «Продтоварах» працюєте, хіба ні? — запитав Льоха.

— А-а… Авжеж! Саме так! Це ви що, за мною стежите?

— Я? Нема чого мені робити! — У Льохи всередині все похололо. — Я прийшов із сестрою.

«Ще не вистачало, — подумав він, — щоб вона нас розколола!»

Ситуацію врятувала Настя, рішуче взявши брата за руку:

— Все, Льохо, час додому! Пізно вже! — І впевнено покрокувала до хвіртки, тягнучи брата за за руку. — Ще раз вибачте мені!

Я к би там не було, а чоловік — чи хлопець, байдуже, — крамарки з магазину продтоварів не розшукуваний Шульга.

***

Михове і Янине стеження за іншою працівницею «Продтоварів» закінчилося нічим. Панянка жила недалеко, через один будинок від магазину. Коли вона зайшла в під’їзд, двері за нею зачинились на замок, і на цьому слідство скінчилося. Почекавши з півгодини, детективи змушені були піти, так нічого й не довідавшись. Подзвонили Льохові, і хвилин за двадцять усі четверо зустрілися біля козлячого столика.

Вислухавши Льохову розповідь і трохи покартавши Настю за небезпечну самодіяльність, Миха був змушений зізнатися, що в нього взагалі немає ніякого результату.

— Тобі треба було з Настею йти, — пирснув Льоха. — Вона б до цієї панянки у кватирку залізла і про все б дізналася!

— Ага! Смійся, смійся! Але якби не я, то й ми були б з таким носом, як Миха з Янкою.

— Та годі вам! — Миха поклав руку Льохові на плече. — Не склалося провести панянку додому, то я проведу її на роботу.

— Це як? — поцікавився Льоха.

— Дуже просто. Магазин працює з восьмої, так? От я о пів на восьму й причалю до її під’їзду. А раптом ще й чоловік чи хлопець, якщо він є, теж на роботу піде?

— Ні, я так не граюсь! — вигукнула Яна. — Я так рано не встаю!

— Добре… Ми тебе пожаліємо! — засміявся Миха й підморгнув Льохові.

* * *

О сьомій ранку Миха буквально вигнав себе з ліжка. Мама з татом вже снідали на кухні, збираючись на роботу.

— Ти куди це так рано? — здивувався тато.

— Ти що це надумав? — здивувалася мама.

— Я цеє… На пробіжку, — бовкнув перше, що спало на думку, Миха.

— Куди??! — очі в мами округлилися від подиву, а тато навіть ложку з руки випустив. — На канікулах? Михасику, ти це, чи ні…

— Все, все, ключі я взяв! — І Миха вискочив з квартири, грюкнувши дверима.

Мама підійшла до вікна й визирнула на вулицю:

—  І справді побіг… — пробурмотіла вона розгублено, побачивши, як Миха вийшов з під’їзду й побіг дорогою вздовж будинку.

—  Що не робиться, все на краще, — філософськи мовив тато, запихаючи в рот чергову ложку каші. — В усякому разі, це корисно для здоров’я. Хоч і незвично…

Михова пробіжка закінчилася дуже швидко. За десять хвилин він сидів на лавочці коло знайомого під’їзду. Далі все відбулося так блискавично, що потім, переповідаючи друзям те, що транилося, Миха так і не міг сказати, звідки з'явився цей хлопець. Він вискочив наче з-під землі, зірвав з плеча дівчини сумочку і кинувся навтьоки. Дівчина завмерла від несподіванки, а тоді закричала так, що з берези, яка росла метрів за двадцять від під’їзду, злетіла зграя ворон. Михова реакція була миттєвою. Він рвонув за крадієм. Ранкова пробіжка таки відбулася. Причому дуже інтенсивна. Хлопець вибіг спочатку з двору на вулицю, а потім помчав у бік приватного сектору, мабуть, розраховуючи загубитись десь у павутинні вуличок і провулків. Розуміючи, що там злодюжку зловити буде набагато складніше, Миха наддав ходу, наздогнав його і вдарив по ногах. Той покотився по газону. Миха стрибнув на нього зверху і заломив руку з сумочкою за спину.

— А-а-а! — закричав хлопець. — Відпусти… Мені зле… Мене ломить…

— Що тебе ломить? — відсапуючись, запитав Миха.

— Що-що… наркота! Ломка в мене… Доза потрібна! Відпусти!

— То ти наркоман? Ну, ні! Тобі лікуватися треба. Не хочеш сам, значить, силоміць повезуть! Зрозумів?

Тут підбігла дівчина. Вона зупинилася, вирвала з руки крадія сумочку, пхнула його ногою й злісно буркнула:

— Покидьок!

— А-а-а!.. М-м-м…

— Чого це він? — здивувалася такій реакції дівчина.

—  Так наркоман він! Ломка в нього… Телефоонуйте в міліцію! — наказав Миха, продовжуючи тримати хлопця, заламавши за спину руку. — Його лікувати треба.

—  Ой, ні… Мені ніколи! Мені на роботу трепа! — заторохтіла дівчина і глянула на годинник. — Ой! Я вже спізнююся!

Тут Миха згадав про своє головне завдання:

— Тоді зателефонуйте додому. Нехай хто- небудь вийде і мені допоможе. Є у вас вдома чоловіки?

— Та немає в мене ніякого чоловіка! Я з мамою живу. Послухайте, я справді на роботу спізнююся. Вибачте, я побігла. У нас директор страшенно суворий! За запізнення може й звільнити…

І дівчина побігла геть.

—  Що з тобою робити? — пробурмотів Миха.

— Відпусти, братуха, чуєш? Галімо мені…

Аякже! І куди ти зараз підеш? Знову кого- небудь грабувати? Оце вже ні!

Миха приловчився, дістав з кишені мобільний телефон і викликав міліцію. Якась бабуся, що проходила повз них, зупинилась на мить, похитала головою і пробурмотіла:

— Ох, уже ці маркомани… життя від них немає!

Розділ 10

Таємниці дитячого візка

Льоха з Михою зустрілися о дев’ятій. Миха коротко розповів про пригоду з маркоманом, а також про те, що ні чоловіка, ні залицяльника в продавчині не виявилось. І раптом задзвонив Михів мобільний:

— Алло! Це ви папірці роздавали щодо фальшивих грошей? Він тут, на базарі!

— Де?! — закричав у слухавку Миха, до смерті налякавши Льоху.

— Біля головного входу. Там, де кров’янка та самопальна кондитерка продаються.

— Біжімо!

Друзі вихором помчали на базар. За кілька хвилин вони вже були біля вхідної брами.

Нa базарі був звичний робочий день. Юних детективів упізнали ще здалеку, і закричали, тикаючи пальцями:

— Туди він побіг! Туди!

Базар розтягнувся уздовж Інтернаціональної вулиці довгим прямокутником. Всього на базарі було чотири входи-виходи: по одному на коротких сторонах, які працівники базару називали коротким А і коротким Б, і два по довгій стороні, яка тягнулася з протилежного до Інтернаціональної вулиці боку. Один вхід називали головний, тому, що він був найбільшим, а другий — м’ясним, бо поруч з ним стояв м’ясний павільйон.

Друзі забігли на ринок крізь короткий А, а показували їм на м’ясний вхід, що розташовувався по-діагоналі. Відстань між входами, яку треба було здолати, — метрів із вісімдесят, не менше, — це вам раз! Бігти треба серед прилавків, продавців, покупців, собак, ящиків, іншого, іншого й іншого, що, власне, й відрізняє базар від цивілізованого супермаркету, — це вам два. Зелена літня куртка, про яку встигли крикнути торгаші і яку треба було вишукувати в натовпі, — це вам три. Тож природно, що, коли детективи вискочили крізь м’ясний вихід на вулицю, там уже шульгою й не пахло. Повз вхід ішла молода пара з дитячим візком, і все. Миха підозріло зиркнув на молодого чоловіка: хлопець як хлопець… Акуратно підстрижений, а в Шульги довге волосся. Світла сорочка, а Шульга, як уже згадувалося, був у зеленій літній куртинці. Молода мама теж була поза підозрою.

Засмучений Миха плюнув на землю.

— Знову порожньо! Та що ж це таке! Він що, крізь землю провалюється?

— Не кажи… — погодився Льоха. — Не щастить то не щастить!

— Льохо, вже вівторок! Вівторок, розумієш! А в нас нічого! А Яниного батька в четвер до суду потягнуть! Трясця!

— Так… — скрушно зітхнув той. — Ситуація така собі! Ходімо звідси.

— Ходімо. Так не може бути, щоб ніякого виходу! Навіть якщо тебе з’їли, все одно в тебе є вихід… Має бути якась зачіпка, просто ми її не бачимо!

— Мало часу…

— Якщо ще касирок з торгового центру перевіряти, то точно не встигнемо! їх же там штук десять, і це в одну зміну. І всі — панночки на виданні! Якраз під нашу героїню… Що робити? Просто не збагну…

Щойно сіли за козлячий столик, як у Льохи задзвонив телефон. У слухавці почувся Настин голос:

— Льохо, ти далеко? — запитала сестра.

— Біля козлячого столика. А що?

— Та принтер щось комизиться… Наче фар6а скінчилася, а може, щось інше з ним… А мені друкувати треба.

— Зараз підійду… Там справді картридж вже на ладан дихав.

— Стривай-но… Картридж, кажеш? — перепитав Миха і занурив п’ятірню у волосся на потилиці.

— Михо, я зараз. П’ять хвилин…

Льоха втік, а Миха сидів і чухав потилицю: Фарба… Картридж… Хм…

Льоха не збрехав. Він і справді прибіг хвилин за п’ять. Миха на його повернення ніяк не відреагував: він був у глибокій задумі. Льохові довелося кілька разів смикнути його за плече, поки той отямився.

— Ватсоне, ти над чим замислився?

— Послухай, Льох, наша Горобинівка — не столиця ж, ге? Народу тут живе… Ну… Тисяч сорок.

— Ну, так… — Льоха ще нічого не розумів, але погодитись погодився. — А до чого тут…

— Стривай-но… Не збивай з думки… Як ти думаєш, скільки комп’ютерів у Горобинівці?

— Ну, ти й запитав… Та хто ж його знає! Багато, напевне…

— Багато… так… а кольорових принтерів? — продовжував Миха.

— Принтерів? Кольорових? Ну, це дороге задоволення. Я думаю, їх на пальцях перерахувати можна.

— Ось! Якщо припустити, що Шульга — мешканець Горобинівки, а друкує він фальшивки явно на кольоровому принтері, то…

— То його можна вичислити за кольоровим принтером? Можливі ремонти… Заправки… Гарна ідея… Але! Не забувай — сьогодні вже вівторок! — нагадав Льоха.

— Ось що. Йдемо до Ігоря Борисовича.

— Навіщо?

— Я думаю, що експертизу фальшивих грошей все-таки провели. А раптом вона встановила, на якому принтері вони друкувалися? Ну, тобто, на «Фазері», «Ксероксі», «Самсунгові»…

Сумніваюсь… Принтер же не дитячий візок: товщина коліс… Відстань між колесами… Триколісний… Чотириколісний… А принтер…

А до чого тут візок? — перебив Льоху Миха, згадавши візок і молодих батьків, яких бачив біля м’ясного входу.

— Ти розумієш, — зам’явся Льоха, — коли першого разу цей Шульга втік, то тоді теж біля м'ясного входу молоді батьки з візком були…

Ці самі? — стрепенувся Миха.

— Та я не пам’ятаю! Я тоді й уваги на них особливо не звернув. І зараз би не згадав, якби не…

Що не?.. — Миха вже уважно дивився на друга.

А той тицьнув пальцем на дорогу у дворі, по якій гуляла молода мама з візком.

Льохо, та як ти… Та що ж ти… То чому ж ти… Та це ж… Тьху ти, блін! — Миха махнув рукою. — Та як ти не розумієш?! Це ж супернадсмертельно важливо!

Миха нервував, і це було помітно. І причина для цього була вагома: в їхньому розпорядженні залишалося вже менше ніж півтора дня.

— Минулого разу Шульга втік теж крізь м’ясний вихід?

— Так… Крізь м’ясний… Я не розумію…

— Погнали туди. Я ще сам не все розумію, треба на місці подивитися.

Обидва рвонули на базар. Пройшли між торговими рядами, супроводжувані цікавими поглядами торговців, і вийшли до м’ясного виходу. Пройшли через нього, вийшли на вулицю і зупинилися. Миха уважно роздивився навкруги. Праворуч від виходу стояли в ряд кілька торгових точок. Це були невеличкі павільйони типу будівельних вагончиків, тільки без коліс. Миха глянув на друга.

— Дай-но мені курточку, — несподівано попросив він.

— Навіщо? — здивувався Льоха, але легку літню куртку зняв і подав Михові. — Ну, Ватсоне… Що ти знову надумав?

Миха вдягнув куртку і серйозно глянув на Льоху.

— А от дивися: я — Шульга. А ти зайди до торця вагончика, до входу.

Льоха знизав плечима, але прохання виконав. Миха ж відійшов на кілька кроків назад, до базарних рядів, а потім рвонув уперед. Вибігши на вулицю, він відразу повернув праворуч, за вагончик, і за кілька секунд, пробігши між вагончиками, вискочив прямо на Льоху. За ці кілька секунд він встиг зняти куртку і вже тримав її в руках.

На ось! — крикнув він і пхнув куртку Льохові в руки. — Все зрозумів? А далі куртку і, мабуть, перуку — у візок! І поїхали собі, мов нічого не сталося. Патлатий Шульга в зеленій куртці зник! З’явився молодий батько з такою ж матір’ю і зворушливим бейбіком у жовтому візку! Ти не пам’ятаєш, якого кольору був той, перший візок?

— Та, начебто, теж жовтий… Але на сто відсотків я не впевнений.

— До речі, наявність візка дуже полегшує наші пошуки.

Це як? — Льоха все ще не міг отямитися під вірогідності Михової версії, як і від того, що сам він до цього не додумався.

— Це ж був прогулянковий візок, правильно? — Тобто?

— Ну… Є візки, у яких дитина сидить. Вони складаються, тому з ними можна їздити в громадському транспорті. А є візки, у яких дитина лежить. Вони не складаються, тому з ними нікуди не поїдеш. Сьогодні я бачив саме такий візок. А тоді, першого разу, який був?

— Такий самий… Тобто, ти хочеш сказати, що вони живуть десь поблизу?

— Ну, так! Спробуй, втиснись у маршрутку з таким візком! А пройтися туди-сюди цілком можливо… — Миха махнув рукою, показуючи, як і де можна пройтися з таким візком.

Льоха недовірливо похитав головою:

— Це скільки ж малюків є навіть у такому невеликому районі?

— Головне не їх кількість. Головне, встановити їхні адреси. Так… Дзвони Насті, я дзвоню Яні… Зустрічаємося у Янки негайно!

— А чому у Янки?

— Потрібна буде допомога дорослої жінки. Дзвонимо, дорогою все розповім.

За п’ятнадцять хвилин у Яниному дворі в альтанці зібралася ціла нарада. Миха розповів про свою версію з коляскою, на аркуш виписали назви найближчих вулиць, де, за припущеннями Михи, могла жити молода сім’я фальшивомонетників.

— Тепер ваше завдання: або в пологовому будинку, або в дитячій поліклініці отримати адреси малюків кількамісячного віку, що мешкають на цих вулицях.

— А чому саме кількамісячного? — тут-таки запитала мама.

— Фальшиві гроші почали з’являтися три місяці тому, так сказав майор Слісаренко. Ну, і ще… Уявіть: у молодій сім’ї з’явилася маленька дитина… Це вимагає додаткових витрат, чи не так?

Мама тут же додала:

— І не маленьких.

— Ось! Цілком можливо, що це й спонукало молодого татуся взятися за цю брудну справу. А потім… А потім зупинитися важко!

Мама знову запитала:

— А якщо візок був порожній?

— Таке теж може бути, — погодився Миха, — але інших версій у нас немає. Щиро кажучи, я думаю, що малюк усе-таки є. Адже якщо за цим Шульгою буде гонитва, то візок можуть перевірити. Якщо там лежить малюк, навряд чи будуть дивитися, що там під ним заховано… Швидше за все, ніхто не захоче малюка турбувати. А от якщо там лялька, або взагалі нічого немає, то відразу виникає запитання: навіщо тоді гуляти з візком?

— Логічно, тут нічого заперечити, — кивнула Наталя Олександрівна.

— А ви що робитимете? — поцікавилася Яна.

— А ми підемо до Слісаренка. Відпрацьовувати кольоровий принтер. Якщо обидва варіанти дадуть нам якусь інформацію, цілком можливо, що в тому місці, де ці два потоки інформації перетнуться, ми й знайдемо свободу для Петра Івановича. Все, до праці! Майте на увазі, лік іде вже навіть не на години, а на хвилини.

— Про нас не турбуйтесь! У дитячій поліклініці працює моя подруга. Ми впораємося швидко, — запевнила друзів мама Наталя.

За хвилину альтанка спорожніла. Льоха з Михою, зідзвонившись з майором Слісаренком, помчали до нього, а Янина мама побігла перевдягатися.

***

До майора юних детективів пропустили безперешкодно. Черговий їх вже добре знав в обличчя, тому тільки всміхнувся:

— Прошу, містере Холмсе й містере — не побоюся цього слова — Ватсоне! Пан майор вас чекає не дочекається!

— От і добре! Ми зараз складемо йому славну компанію! — не замислюючись, відповів Миха і, награно гордо задерши голову, пройшов повз усміхненого чергового.

Льоха теж вирішив пожартувати й загнав міліціонера в глухий кут таким запитанням:

— А містер Лестрейд і місіс Хадсон вже на місці?

Міліціонер на мить замовк, закліпав очима, а потім, запинаючись, запитав:

— А… а… це ще хто такі? І в якій справі?

Але Миха з Льохою вже минули прохідну, і запитання чергового залишилося без відповіді.

Ігор Борисович зустрів друзів, як завжди, доброзичливо. Привітався й запитав:

— І з чим ви цього разу завітали?

І горе Борисовичу, ви ж розумієте, що в нас залишився день і ще кілька годин… Тому ми намагаємося використати будь-яку зачіпку. На жаль, їх зовсім небагато.

— Але вони є? — одразу ж зацікавився майор.

— Якщо це можна назвати зачіпкою… Обидва рази, коли Шульга…

— Який ще Шульга? — зажадав пояснень майор, і Льоха розповів Слісаренкові історію першої зустрічі з передбачуваним фальшивомонетником і результати операції «Базарні піастри».

— Ну, і де тут зачіпка? — здивовано запитав Ігор Борисович.

— У візку, — відповів Миха.

— Не зрозумів… — Майор навіть трохи розгубився.

І Миха двома словами виклав свою версію про молодих батьків і візок. Майор слухав серйозно, і тільки в кінці недовірливо похитав головою:

— Ну… Це все дуже не конкретно. Боюся, що тут результату не буде. Є ще щось?

— Скажіть, будь ласка, експертизу фальшивих грошей робили? — поцікавився Миха.

— Звичайно.

— Ігоре Борисовичу, а можна подивитися результати?

— Так, взагалі-то… Ну, гаразд. Коли так…

Майор підійшов до шафи і витяг тоненьку теку, погортав і поклав розкритою на стіл:

— Тільки майте на увазі… Це матеріали для службового користування. Так що без афіш та оголошень…

Друзі впилися поглядами в текст.

Розділ 11

Полювання на копір

Детективам пощастило. В акті експертизи вказувалося, що фальшиві гроші були надруковані на копірі «Окі». Чому саме так вирішили експерти, друзів не цікавило, а цікавило їх зовсім інше: копіри виробництва цієї фірми були не так поширені, як, наприклад, моделі «Самсунг» або «Ксерокс».

— Тобто, фальшивки були виготовлені на копірі? — здивувався Миха.

Навіть не на принтері? Без сканування, просто на копірі? — І собі здивувався Льоха.

Виходить, так, — знизав плечима майор.

Чесно кажучи, такого примітиву я не очікував… — похитав головою Миха.

— Ну… Що є, те є… І що тепер? — запитав майор.

— У Горобинівці є два пункти, де можна купити або заправити картриджі. Або ж відремонтувати сам копір. Один біля вокзалу, а другий біля заводу пластмас, — сказав Льоха, — я сам картриджі для свого принтера там заправляю.

— Ост туди ми й підемо, — підхопив Миха. — Звичайно, надія невелика, але все-таки…

— Ох, хлопці… А раптом вони з вами розмовляти не захочуть? А, швидше за все, так і буде. Ось що… Нам самим треба було перевірити цей слід. Проґавили… З’їжджу і я з вами. — Слісаренко підвівся з-за столу.

Миха з Льохою перезирнулися. З одного боку, присутність майора міліції могла прискорити справу, а з іншого, працівники фірми можуть перелякатися і нічого не сказати. Хто його знає, як вони оформляють замовлення?! Може, там теж чорна готівка крутиться, як у тому ж «Нафтозбуті», тоді ніхто нічого взагалі не скаже. Поміркувавши, Миха делікатно відмовив:

— Знаєте, Ігоре Борисовичу, краще ми самі. Та якщо проблеми виникнуть, тоді ми вам зателефонуємо.

Слісаренко на мить задумався й погодився: — Гаразд. Я постійно на зв’язку.

Друзі вийшли з міліції, чемно попрощавшись із черговим.

— Гей, хлопці! А хто це такі — містер Лестрейд і місіс Хадсон? Вони що, повинні сюди приїхати?

— Далеко їм буде добиратися. А взагалі-то, класиків потрібно читати, пане старший лейтенанте, — порадив йому Льоха.

— Яких класиків? — здивувався черговий.

— Класичних! — засміявся Льоха, згадавши Настю.

— Так?.. — Розгубився черговий і щось хотів був запитати ще, але друзі вийшли на вулицю.

До майстерні, що біля вокзалу, було хвилин двадцять швидкої ходи. Миха глянув на годинник — майже четверта, тому почали майже бігти. Захекавшись, забігли в майстерню.

— Слухаю вас, — хлопець років двадцяти двох — двадцяти п’яти уважно подивився на Миху, а потім перевів погляд на Льоху.

Детективи перезирнулися. Потім Миха дуже обережно запитав:

— Скажіть, будь ласка, у кого-небудь з ваших клієнтів є кольоровий копір «Окі»?

— Не зрозумів… — хлопець знову уважно подивився на детективів. — А вам-то що? І чому я повинен вам…

— Розумієте, — перебив його Льоха, — нам потрібно з власником проконсультуватися…

— То з нами проконсультуйтеся. В чому проблема?

— І все-таки… — почав Миха, але тепер уже його перебив хлопець:

— Так, хлоп’ята. Конкретніше, будь ласка. У мене часу обмаль.

— Послухайте… — знову почав Миха.

Але хлопцеві урвався терпець:

— Філімоне! Тут двоє мене дістали! Іди сам з ними розберися!

— Філімон? — здивувався Льоха.

З сусідньої кімнати визирнув…

— Микола? — здивувався Льоха.

— І давно ти тут працюєш? — не менш здивовано запитав Миха.

— Привіт, хлопці! Та давно вже.

— А Юрко ніколи не говорив… Ха! Прикольно! — Льоха навіть реготнув від задоволення.

— Васю, — звернувся до напарника Микола ФІЛІМОНОВ, — з цими хлопцями треба розмовляти поштиво і якомога чіткіше й повніше відповідати на їхні запитання.

— З якого дива? Вони що, активісти товариства захисту прав споживачів?

— Ні, Васю, гірше. Вони детективи! Дозволь тобі представити: це Миха Ватсон, а це Льоха Холмс. Я їх дуже добре знаю. Вони з моїм Юрком в одному класі вчаться. Ці хлопаки вже стільки справ розкрутили, що скоро про них, як і про Шерлока Холмса та доктора Ватсона, книжки писатимуть. І ти не смійся, будь ласка, буде час — я тобі розповім… Слухаю вас, панове детективи.

— Чуєш, Миколо, тут у нас приключка одна сталася… Ми намагаємось її розплутати, а для цього нам потрібно знати, хто з ваших клієнтів має кольоровий копір фірми «Окі».

— Щось таке було… Васю, передай мені книгу замовлень.

Вася передав Миколі товсту заяложену книгу й той заходився її гортати:

Та-а-ак… Та-а-ак… Ага! Ось замовляли жовтий… — Микола черкнув на аркушику адресу й телефон замовника. — І, по-моєму, ще хтось був… Ану…

Микола гортав книгу, водячи пальцем по сторінках, і вже коли до кінця залишалося кілька листочків, він вигукнув:

— Ну ось! Я ж пам’ятаю, що був іще хтось!

І Микола додав до написаного ще одну адресу й телефон.

— Дякую! — Миха подав Миколі руку.

А Льоха тут же запитав:

— Миколо, а конкурентам подзвонити можеш?

— Це в «Принт-сервіс», чи що?

— Ну, які біля заводу пластмас.

— Ні, Льохо. Ми з ними не дуже… Сам же кажеш — конкуренти. У нас зовсім недавно конфлікт був. Так що без нашої допомоги буде навіть краще.

Подякувавши Миколі й Василеві, детективи вийшли на вулицю.

— Що робитимемо? — запитав Льоха. — Підемо в «Принт-сервіс» чи за адресами?

Миха витягнув мобільний і глянув на час:

— Уже шоста. Тільки час даремно згаємо. Прийдемо, а там закрито. Гайда за адресами.

— Михо, слухай, і що ж ми там шукатимемо? Шульгу?

— Шульгу. І жовтий візок.

Найближча адреса була на вулиці Грибоедова. Старий приватний будинок, сірий, давно нефарбований; дерев’яний паркан, крізь який було видно запущений сад і лінивого пса, що лежав коло будки. Коли хвіртка, відкриваючись, голосно скрипнула, пес тільки голову повернув і навіть гавкнути не зволив.

— М-да… Щось мені не віриться, що в такій халабуді є кольоровий копір, — зітхнув Льоха.

Миха постукав у двері. За кілька секунд у дверях намалювалася зігнута бабуся:

— Це що?.. Це як?.. Палкаша, ти чого це не гавкнув? Зовсім старий став… Чого треба, хлопчики?

— Скажіть, а Вадик удома? — запитав Миха.

— Вадик? Який Вадик? Немає тут ніякого Вадика, — здивовано відповіла стара.

— Як ні? — удавано здивувався Льоха, підхопивши Михову гру. — Він нам сказав, що в нього є кольоровий копіювальний апарат, і він нам роздрукує копії. За гроші, звичайно.

— За гроші? Ага… Ну, та це не Вадик ніякий, а Сергійко. Внучок мій! Так би відразу й сказали… А то Вадик якийсь іще… Сергійку! До тебе прийшли!

Поки бабця говорила, друзі уважно роздивлялися подвір’я. Ніяких ознак того, що тут є маленька дитина, вони не виявили. Тут на поріг вийшов бабусин онук. Це був хлопчина років двадцяти, худенький, а, найголовніше, рудий. Миха і Льоха перезирнулися.

— Здоров, хлопці! — привітався він.

— Здоров! — відповів Льоха. — Кольоровий копір є?

— Ну, є. «Окі». Тільки в мене чорний колір закінчився… А що?

— Ну, тоді вибач… — Друзі розвернулися й пішли.

Навздогін їм, вибігши на поріг, закричала бабця:

— А гроші? Ви ж сказали, що дасте гроші!

На вулиці Миха невдоволено буркнув:

— Перший постріл у молоко… Ходімо далі.

За другою адресою була дев’ятиповерхівка на вулиці Паризької Комуни. Двері потрібного під’їзду виявилися замкненими на кодовий замок. Дзвінки в домофон результату не дали. Почекали, поки до під’їзду не зайшла жінка, й увійшли слідом за нею. Потрібна квартира була на шостому поверсі. На дзвінок у двері не відповідали. Порадилися й подзвонили в сусідню квартиру. На папірці, що написав Микола, були ім’я та прізвище. Тому хлопці сміливо запитали дядька, що вийшов:

— Будьте люб’язні, а ви не знаєте, де Володя?

Сусід окинув уважним поглядом обох детективів:

— Може, для когось і Володя, але для вас — Володимир Юрійович. Ви що, не знаєте, що він у мерії працює? Нема його. У відпустці він. Зрозуміло? І майте на увазі: квартира під охороною! Будете дзвонити ще — приїдуть люди в формі, і матимете проблеми! — І дядько грюкнув дверима.

У дворі Миха понуро промовив:

— І тут облизали макогона!

— Ага… — засмучено погодився Льоха.

Миха дістав телефон:

— Алло! Яно? Ну що у вас? Добре, зараз прийдемо. Ага… Ні, пусто й порожньо… — він сховав мобілку в кишеню. — Ходімо до Янки.

Невесела Настя і засмучена Яна сиділи в альтанці. Яна мало не плакала.

— Яночко, ну, що ти?.. Ну, не плач… Ну, будь ласка…

— Михо… Ну, як не плакати… Тата заарештували, а ми… а в нас… Ну, нічого… Розумієш?.. Нічогісінько!..

— А Наталя Олександрівна де?

— Мама в хаті. На кухні во-о-озиться… — зарюмсала Яна.

— Вечерю готує, — нерадісно мовила Настя.

— Настю, результат який-небудь є?

Настя похитала головою:

— Подруга Наталі Олександрівни сьогодні вихідна. Буде тільки завтра. Були в пологовому. Але там з нами говорити відмовилися. Сказали, що ця інформація конфіденційна. І які тут можуть бути секрети?.. Якщо молода мама з возиком по вулиці гуляє, її кожен бачить! Теж мені секрет!.. А у вас як?

— Нуль. Повний. У Ігоря Борисовича ми дізналися…

Тут Миху перебив гавкіт. Бечка вилізла з буди й гавкала на хвіртку. Але так, немов хотіла не так налякати того, хто стояв по той бік воріт, як попередити господарів про прихід незнайомця.

— Янко, хтось прийшов, — торкнув дівчинку за плечі Миха.

Дівчина, схлипуючи, пішла до хвіртки.

— Хто там?

— Яночко, це я, тітка Нюся! Ми знову з Андрійком!

Яна відкрила хвіртку і впустила гостей.

— Ну, як ви тут? Дівчинко моя… Тримайся, Яночко… — тітка Нюся пригорнула до себе Я ну. — А мама де?

— В хаті, — махнула рукою Яна й пішла в альтанку.

Тітка Нюся, а за нею й Андрійко пішли в будинок. За кілька хвилин з будинку вийшли тітка Нюся й Наталя Олександрівна.

— Ой, ви вже тут? Ну, знайшли що-небудь? — відразу запитала Янина мама.

— Загалом, ситуація така…

І Миха розповів про відвідини майора Слісаренка, про результати експертизи, про те, що фальшиві гроші виготовлялися на кольоровому копірі й так далі.

— На кольоровому копірі? — перепитала тітка Нюся. — У мене чоловік з роботи притягнув якийсь старий списаний копір. Місяць з ним мучився, але відремонтував! Андрійко такий щасливий! Постійно біля нього вовтузиться!

— І що за апарат? — поцікавився Миха.

— Ой, я на цьому не розуміюся. В малого запитайте.

— Наталю Олександрівно, а що у вас? Про пологовий будинок Яна вже сказала, а з дитячою поліклінікою?

— Подруга сказала, що завтра до дванадцятої мені виписку зробить.

— Тільки до дванадцятої? Жах! Коли ж ми їх перевірятимемо?.. — засмутилася Настя.

— Мамо, може ми їй якось допомогти можемо? Ну, щоб швидше… — запропонувала Яна, але мама похитала головою:

— Це ж реєстратура. Туди сторонніх не пускають. Якщо хтось побачить, то Таню можуть і з роботи звільнити.

Миха раптом підвівся:

— Я в хату… на хвилинку… я зараз…

Розділ 12

То хто ж їсть торти

проти ночі?

Малий Андрійко, як і слід було очікувати, сидів за комп’ютером і очей не зводив з монітора, на якому два бевзі в камуфляжі бігали й стріляли один в одного. Миха подивився на гру, а тоді поклав руку хлопчикові на плече.

— Андрюхо, відірвись-но на хвилинку.

— Не можу! Мене саме атакують!

Миха взявся за спинку крісла й різко повернув його.

— Ой! — скрикнув малий. — Ти що!

Комп’ютерний Андрійків супротивник тим часом застрелив свого недруга з доволі химерної зброї, схожої водночас і на гармату, й на кулемет.

— Ти! — обурився Андрійко. — Та я тобі!..

— Андрійку, помовчи хвилинку й відповідай на мої запитання. Якої марки копір у вас вдома?

— Ну, «Окі». І через це…

— Мовчи! Гроші на ньому копіював?

— Гроші? Ну, цей… Пробував… — Хлопчик спробував розвернутися до комп’ютера, але Миха йому знову не дозволив.

— Які гроші? Коли? Навіщо?

— Так, по приколу… Взяв якось у мамки двісті гривень і спробував. Хотів копір перевірити. Нічого… Класно вийшло.

— Ти сюди цю двохсотку привозив? — продовжував допит Миха.

— А навіщо…

— Правду кажи, — натиснув Миха.

— Ну, привозив. Я минулого разу за цю залізяку сів, тут Яна вбігла — раз! — сюди, на поличку, гроші поклала і побігла. Два папірці по двісті гривень. Ну… Мені цікаво стало, схожі мої грошики на справжні гроші, чи ні? Я їх на столі розклав, а потім чую — Яна йде. Я гроші назад на полицю, а свою в кишеню.

— І де вона зараз?

— Як де? Я її викинув. Усе? Дай мені спокійно…

— Сиди тихо, малолітній генію. Куди викинув?

— А коли йшли… В кущі бузку, біля хвіртки.

— Ходімо, покажеш. — Миха підвівся зі стільця.

— Та ну тебе… В мене тут… — закапризував Андрійко.

— Вставай, кажу! — І Миха пригостив гостя запотиличником.

— Ти чого б’єшся? — обурився малий. — Я зараз мамі скажу.

— Ходімо! Покажеш, куди свої грошенята викинув! — наказав Миха таким тоном, що Андрійко зрозумів: далі сперечатися не варто.

Вийшли надвір і попрямували до хвіртки.

— Агов! Що там сталося? — запитала з альтанки Наталя Олександрівна.

Миха у відповідь тільки махнув рукою. Вони підійшли до хвіртки й Андрійко пальцем показав на кущ:

— Ось туди… Я її зім’яв і викинув. Я ж розумію, не маленький… А! Он вона! — І він поліз У кущ.

За мить виліз, тримаючи в руці грудочку кольорового паперу, й віддав її Михові.

— Ось! Раденький?

Не чекаючи відповіді, малий побіг у будинок.

Миха повільно й обережно розгорнув грудку.

Це була двохсотгривнева купюра. Він подивився її на світло. Чітко виднівся водяний знак —

портрет Лесі Українки. А жоден копір водяних знаків зробити не може! Це були справжні двісті гривень!

— А щоб тебе… — прошепотів вражений Миха. — Ох і плаче по тобі ремінь…

Він повільно пішов до альтанки. Знайдена справжня купюра остаточно заплутала справу про фальшиві гроші.

Першим помітив Михове збентеження Льоха.

— Гей, Ватсоне! Що сталося? Що ти там знайшов?

Усі подивилися на Миху, а той, насилу переставляючи ноги, зайшов у альтанку. Сів, помовчав хвилину під пильними поглядами присутніх, і поклав на столик купюру.

— Ось… А тепер послухайте мене і, якщо можна, не перебивайте. Тітко Нюсю, у вас вдома з’явився кольоровий копір. Андрійко, великий любитель всієї цієї техніки, вирішив його випробувати. І випробував: виготовив на ньому кольорову копію двохсотгривневої купюри.

— Що?! Так… — почала було тітка Нюся, але Миха застережливо підняв руку, нагадуючи про своє прохання. Тітка Нюся замовкла.

— У минулі вихідні ви приїхали в гості… — і далі Миха розповів усе, про що йому повідав малолітній геній, а далі виклав свої висновки. — Очевидно, що, почувши Янчині кроки, він, поспіхом збираючи, переплутав купюри, і замість своєї, видрукуваної на копірі, поклав у кишеню справжню. Ось цю, — і він вказав пальцем на купюру, яка лежала в центрі стола. — А свою поклав на полицю, де лежали Янині гроші. Так у Янки й з’явилася фальшива купюра, яку в неї вилучили в магазині. Її відправили на експертизу, яка чітко встановила, на якому апараті вона була виготовлена. І цей акт ми прочитали. Щоправда, Льохо, ми обидва роззяви. Не звернули увагу на номер купюри. Ми подумали, що всі фальшивки роблять на копірі «Окі». А на ньому була зроблена тільки одна фальшивка.

— Ой, Михайлику… Слава Богу!.. — радісно і з величезним полегшенням зітхнула Наталя Олександрівна. — Завтра зранку в міліцію…

— З чим? — перебив її Миха. — 3 чим ви підете в міліцію?

— Але… Ось! — Вона взяла в руки двісті гривень. — І я скажу… Я поясню… що…

З кожним словом впевненості ставало дедалі менше.

— Саме так! — завершив її виступ Миха. — Справжня купюра, вона і є справжня купюра. Це не доказ. Копір «Окі» — так! Я не сумніваюся, що експертиза однозначно встановить, що фальшиві двісті гривень, які забрали у Яни, виготовлені саме на цій машині. Петра Івановича випустять. Я в цьому не сумніваюся… Але цілком імовірно, що замість нього хтось сяде. Дати вам три спроби, щоб ви вгадали, хто саме? Швидше за все, це будете ви, тьотю Нюсю. Ну, а якщо й не посадять, то копір точно конфіскують, а вам, тітко Нюсю, впаяють пристойний штраф. Щоб краще дивилися за своїм малолітнім генієм! Ось така ситуація…

— Господи! Нюсю!.. Як же…

— Ой, Наталко… Оце вляпалися! Андрію! Андрію, йди сюди!!! А щоб він згорів, цей чортів копір! Андрію, я кому кажу!!! — заволала тітка Нюся так, що, здавалося, зараз в сусідніх будинках повилітають шибки з вікон.

— Не треба, — твердо сказав Миха, торкнувшись тремтячої жінчиної руки. — Що ви йому зараз скажете? Надаєте нижче спини? То це можна зробити й без нас. А найкраще, нормально йому все пояснити.

— Що ж робити? Михо, що робити?! — схопивши детектива за руку, закричала Яна.

— Шукати справжніх фальшивомонетників, — спокійно промовив Льоха, який за цей час не промовив ані слова. — І тепер у нас залишився тільки один слід — візок.

— Повністю згоден. Тепер усе залежить від того, як швидко ви отримаєте дані з дитячої поліклініки. А наразі я пропоную всім розійтися. По-перше, треба подумати. По-друге, ми все одно сьогодні вже нічого зробити не можемо. І по-третє, дуже вже хочеться їсти.

— Та я… Та зараз… Боже, діти голодні, а я сиджу… — схопилася мама Наталя.

— Спасибі, Наталю Олександрівно, але ми цілий день не були вдома. Треба йти. Самі розумієте… Завтра чекаємо вашого сигналу.

* * *

О восьмій ранку мама з Яною були вже біля дитячої поліклініки. Як на те, під реєстратурою юрмилася черга, і її подруга Тетяна повинна була обслуговувати клієнтів, а не задовольняти прохання подруги. Список був готовий тільки до третьої години. Миха, Льоха й Настя, сидячи вдома, аж знудилися в очікуванні сигналу. Миха навіть уявити боявся, що відчувала зараз Яна. Летіли останні години, з доброї волі майора Слісаренка відпущені їм на розкриття справи. Минуло чотири з половиною доби, а вони навіть на міліметр не змогли наблизитися до справжнього фальшивомонетника. Миха нудився світом. То вмикав телевізор: там по всіх каналах йшли детективи, де слідчі успішно ловили злочинців. А він — не міг! То коротав час в інтернеті, але постійно натикався або на недолугі жарти, а йому було не до них, або знову на злочини, які, знов-таки, успішно розкривалися. А він — не міг! Зрештою, намагався заснути, але — не міг!!! Коли на початку четвертої у нього задзвонив телефон, це було наче грім серед ясного неба. Він так довго чекав цього дзвінка, що десь у глибині душі вже навіть не сподівався його почути! А телефон зненацька задзвонив.

— Ну, нарешті! Так!

І за кілька хвилин Миха стояв біля під’їзду, чекаючи на Льоху з Настею. А ще за хвилину вони втрьох уже бігли до Янчиного будинку.

Тітка Нюся ще вчора поїхала з Андрійком додому. Що там відбувалося далі, як вона виховувала сина, для всіх залишилося таємницею за сімома замками. Принаймні, ані тітка Нюся, ні, тим паче, Андрійко ніколи й нікому про це не розповідали.

В альтанці зібралися мама Наталя з Яною, Настя з братом і Миха. Мама виклала на стіл п’ять аркушів паперу, густо списаних дрібним почерком. Миха похолов.

— Скільки ж тут прізвищ? — взявся він за голову.

— П’ятдесят вісім.

— Нічого собі! — голосно видихнув Льоха.

— Ой, мамочко! — зойкнула Настя. — А вже майже четверта година! Коли ж ми це все перевіримо?

— Так… Прізвище та ім’я дитини… Мамине ім’я та прізвище… Адреса та телефон, — бурмотів Миха, перебираючи аркуш за аркушем. — Все чітко, все впорядковано…

Після нього аркуші взяла Настя, потім Яна. Яна, особливо не придивляючись, по-діагоналі, так би мовити, пробігла очима три листочки, але на четвертому щось привернуло її увагу.

— Що таке? — запитала її Настя.

— Дивись… Єлизавета Кузьміна.

— І що? — не зрозуміла Настя.

— Але Єлизавета — це Ліза.

— Яночко, по суті, будь ласка. У нас же сила- силенна роботи, — зауважив Миха.

Але Яна мов не чула Михових слів, — вона напружено думала.

— Її теж звуть Ліза, — раптом сказала вона.

— Кого? — насторожився Миха.

— Її точно звуть Ліза… — неспішно міркувала вголос Яна. — Охоронець підійшов тоді і запитав: «Лізо, викликала? Що трапилось?»

— Янко! Хто викликав? Який охоронець? Де?

— Коли я в торговому центрі купувала сумочку, а касирка побачила, що це гроші не справжні. Вона покликала охоронця, а той, коли підійшов, запитав: «Лізо, викликала? Що трапилось?»

— Тобто, ти хочеш сказати, що Єлизавета Кузьміна…

— Я нічого не хочу сказати. Просто Єлизавета — досить рідкісне ім’я.

Тут-таки перевірили списки — в них Єлизавета зустрічалася тільки один раз.

— Цікавий збіг. Тепер би прізвище перевірити… А що, Михо? Ідеальне місце для розповсюдження фальшивих грошей. Не у великій кількості, а так, поштучно… Дали п’ятсот, а з рештою підсовуєш собі фальшивку — і все о’кей! Спробуй доведи потім! За день одну-дві фальшивки кому-небудь сплавив — і на підгузки на місяць заробив! Та на базарі туди-сюди ще папірців з десять за тиждень…

— Та годі тобі… Губу розкотив… Наталю Олександрівно, ми сходимо в торговельний центр, а я Янку потім додому проведу, добре? Народ, ходімо… Тільки б вона була на зміні!

Першою в торговельний центр зайшла Яна. Минаючи залу з товарами, вона пройшла уздовж кас. їм пощастило: Ліза була на зміні. Яна, поки касирка її не побачила, швидко вийшла зіз супермаркету.

— Вона за п’ятою касою.

— Не помітила — бейджик у неї є? — запитав Льоха.

— Якось не звернула уваги, але, здається, вони всі з бейджиками.

— Льохо, ходімо.

Хлопці зайшли всередину. Вже у товарній залі Льоха схаменувся:

— Михо, в мене ж із собою ні копійки! В тебе гроші є?

— Є… В мене є…

— А що купуємо? Скільки в тебе грошей?

— А тут, у третьому ряду, є відділ для домашніх улюбленців.

— І що?

— Давай Кольчиному папузі… Ну, Сільверу… корму купимо, — запропонував Миха.

— У тебе що, грошей кури не клюють? — здивувався Льоха.

— Може, й так… — несподівано погодився Миха. — Працюємо так: ти йдеш перший і дивишся на бейджику її прізвище. Якщо це Кузьміна — киваєш мені головою. Тоді піду я.

— А навіщо?

— Довго пояснювати. Ходімо, потім сам побачиш.

Друзі пішли в потрібний відділ, Миха взяв пачку корму, і вони один за одним стали в чергу до касирки на ім’я Ліза. Льоха пройшов мимо каси з порожніми руками, ледь помітно кивнув головою і став осторонь, чекаючи Миху. Той підійшов до касирки. Продавчиня провела сканером над пакетом і назвала вартість покупки. Миха поліз у кишеню і поклав перед нею двісті гривень однією купюрою. Льоха все зрозумів і завмер в очікуванні. Касирка провела грошима під ультрафіолетовим детектором і нахмурила брови. Її рука потягнулася до червоної кнопки під прилавком. Потім дівчина роздивилася номер на купюрі, й рука її на мить завмерла. Другою вона інстинктивно схопилася за кишеню зеленої фірмової блузки. Миха не зводив з Єлизавети Кузьміної пильного погляду. З іншого боку на неї дивився Льоха. Касирка прорахувала це миттєво. Цілком імовірно, у неї із собою були фальшивки, бо охоронця вона викликати не зважилася. Покупці, які стояли за Михою, почали обурюватися. Льоха підніс руку:

— Увага, громадяни! Ця каса з технічних причин тимчасово не працює!

Па таке нахабство охорона відреагувала миттєво. Один з охоронців негайно підійшов до каси:

— Лізо, в чому справа?

— Ці… — почала було касирка, але Миха перебив її. Прочитавши прізвище охоронця на бейджику, Миха звернувся до нього:

— Пане Брискіновичу, ви охоронець? Тоді негайно викликайте міліцію. Ця жінка розповсюджує фальшиві гроші, — привселюдно заявив він.

— Це ти сам мені дав! — раптом закричала касирка. — Це не моя! Це не моя!!!

— І в цій-от кишені… — Миха майже торкнувся пальцем до кишені на блузці, за яку мить тому хапалася касирка. — Теж не ваша?

— Я… Я… — виправдовувалася касирка.

Льоха відразу набрав на мобільнику 102 й викликав міліцію.

Далі все відбувалося просто й буденно. Приїхав наряд, узяв касирку під варту. Негайно за адресою її проживання була відправлена оперативна група. Вдома знайшли і принтер, і комп’ютер, на жорсткому диску якого виявились файли із відсканованою двохсотгривневою купюрою. Знайшли й перуку, яку Шульга вдягав перед тим, як заходив на базар. Касирку залишили вдома: мав же хтось доглядати за тримісячною донькою? А чоловіка — безробітного ледаря та ще й любителя зазирнути в чарку, — який і вигадав усю цю, на перший погляд, не дуже складну комбінацію з фальшивими грошима, забрали. Як і всі речові докази: жорсткий диск з комп’ютера і зо три десятки фальшивих купюр по двісті гривень з однаковими номерами: АЕ 8050290.

Петра Івановича, звісно, того ж таки вечора відпустили. Вже було досить пізно, десь о пів на десяту, коли, помившись і перевдягнувшись, він приєднався до компанії поласувати в альтанці смачнючим тортом, купленим з нагоди його звільнення.

— Ну, друзі, спасибі вам величезне! Не було б вас, сидів би я зараз у крихітній, тісній, смердючій, задушливій, мерзенній камері… А тут так вільно дихається!

— Михо, а чому ти їй вирішив дати фальшивку? — поцікавилась Яна.

— Ну… По-перше, з безвиході. Часу перевіряти список у п’ять аркушів у нас, практично, не було. А по-друге, з якогось фільму… чи з книжки, не пам’ятаю вже, я довідався про психологічну атаку на злочинця. Ось я й подумав: не може бути, що ця Ліза, якщо вона поширює фальшивки, ніяк не відреагує на фальшивку, якщо їй хто-небудь її дасть. Уяви себе на її місці: ти розповсюджуєш фальшиві гроші, щоб на цьому заробити, а тут тобі ці ж гроші дають! Якщо ти ні при чому, як це було у випадку з Яною, ти просто викличеш охорону. А якщо ці гроші твої, то ти точно розгубишся. На кілька секунд, на якусь мить… Ти повинен якось діяти. Взяти фальшивку — подарувати комусь двісті гривень. Не взяти — страшно. Гроші ж тобою самою зроблені! А раптом… Ось вона перевірки й не витримала.

— Молодець, Михайлику! — Наталя Олександрівна поплескала Миху по плечу. — І ви теж — і Льоха, й Настя! Без вас ми би з цієї історії не виплуталися!

Петро Іванович узяв чарку, сперся рукою на лавку, щоб встати і сказати тост, але натрапив долонею на пакет. Підняв його й запитав:

— А це що?

— А-а… — засміявся Миха. — Це корм для папуги Сільвера, ідейного натхненника операції «Базарні піастри». Якби не ця операція,

не дихати б вам зараз повітрям свободи. От тільки…

— Що таке? — поцікавився Петро Іванович.

— Та виходить, що я ненароком цю пачку корму поцупив. Пхнув у кишеню й забув…

— Дай сюди. Я завтра піду й заплачу… До речі, Янко, ти ж іще своєї премії не витратила. Заодно й це зробимо!

Яна з мамою дивилися на Петра Івановича, щасливо усміхаючись.

— Прощай, моя фігуро… — не стрималася Настя і потягнулася по шматок торта.

— Ага! То ось хто їсть торти проти ночі? — реготнув Льоха.

— Крім нас — більше ніхто! — награно серйозно заперечив Миха, і всі розреготалися.

Олександр Есаулов

Державна справа. Справа № 9 серія «Дитячий детектив»

Переклад Степана Андріійовича (з російської)

Оформлення Світлани Єрко, Олени Ваніфатової, Федора Сергеева

Художній редактор: Світлана Єрко

Редактор: Сашко Дерманський

Коректор: Тетяна Марцінко

© ПП «Видавництво «Теза». Видання, оформлення, оформлення серії, 2016.

ББК84.4УКРб УДК 821.161 Авт. знак. Е84

154 стор. 84x108/32 Ум. друк. арк. 8,4

ISBN 978-966-421-119-9

ISBN 978-966-421-097-0 (серія «Дитячий детектив»)

СЕРІЯ «ДИТЯЧИЙ ДЕТЕКТИВ»

--------------------------------------

Кенінґова колекція. Справа № 1

Чорні археологи. Справа № 2

Як уполювати чупакабру. Справа № 3

Кіднепінг. Справа № 4

Справа честі. Справа № 5

Щурячий підступ. Справа № 6

Жіноча справа. Справа № 7

Полювання на мамонтів. Справа № 8

Державна справа. Справа № 9

Червоний півень під дахом. Справа № 10

Чорний ворон. Справа № 11

Примечания

1

Читайте «Справа № 4. Кіднепінг»

2

Читайте «Справа № 4. Кіднепінг»

3

Читайте «Справа № 7. Жіноча справа».

4

Читайте «Справу № 8. Полювання на мамонтів»

5

Читайте «Справу № 2. Чорні археологи»

Content

Олександр Есаулов
Державна справа. Справа № 9

Роздід 1 Не всяка премія радує

Розділ 2 Хто? Де? Коли?

Розділ 3 Собака, касирка і лейтенант Бараболя

Розділ 4 Про користь походів на базар

Розділ 5 Курорт світового значення

Розділ 6 Гігінтично гігантський гігант

Розділ 7 То дівчина чи бабуся?

Розділ 8 Перевіряйте кишені перед пранням

Розділ 9 Ох, уже ці маркомани!

Розділ 10 Таємниці дитячого візка

Розділ 11 Полювання на копір

Розділ 12 То хто ж їсть торти проти ночі?

Примечания