Тайґе Трюде

Пацієнт

Трюде Тайґе

Пацієнт

«Ніс est locus ubi sanguis urinaque arcana vitae aperiant»

«Тут місце, де кров і сеча відкривають таємниці життя»

(Напис на стелі лабораторії в корпусі Бйоркелі

психіатричного пансіонату Дікемарк в Аскері).

5 квітня 1993

Скоро мій час мине. Я відчуваю, як наближається ця мить, і я — той, хто невимовно боявся кінця, — примирився, хоч ніколи не думав, що здатний на таке.

Можливо, те, що пишу зараз, стане найостаннішим записом у моїх нотатках, які веду весь цей рік. Якщо хтось їх знайде, то, мабуть, намучиться, щоб відчитати мій почерк, — настільки я ослаб, я — той, хто завжди дбав про гарне писання.

Пишучи, я безнастанно думав про Юлію. Маленька Юлія так багато запитувала, і це вона спонукала мене розповісти про все побачене й почуте. Але що найважливіше: вона змусила мене повірити, що моє життя не минуло намарно.

Анне-Марія вже має на руках заповіт. Сподіваюся, Юлія тішитиметься картиною. Лише вона знає її цінність. Цікаво, наскільки восьмилітка знається на такому?

Мої життєві сили висоталися, джерело пересохло, більше мені нічого розповісти. Тут усе закінчується. Уже нічого більше не має значення; я нічого не відчуваю, ніби я вже не я.

Шкодую, що раніше не розповів того, що пережив. Тоді, можливо, не сталось би цих жахіть. Але хто б мені повірив? Я — душевнохворий, пацієнт, неосудна людина.

Можливо, мені вдасться з’ясувати, чи мав рацію стародавній Крез, стверджуючи: людина лише тоді щаслива, коли помре. Я запитую себе, як можна про це довідатися, коли вже більше не існуєш?

Крез з Дікемарка

1

Клініка Дікемарк,

15 травня 1993

Доглядальниця Анне-Марія Ског ніколи раніше не бачила літньої жінки, яка стояла на порозі кухні, запитуючи, де їй знайти Ґюннара Лауріцена. Їй було десь під вісімдесят, маленька на зріст і мила на вигляд, одягнена в чорне двобортне пальто. Очі вибляклі й сумні, але смуток, здавалося, був не з якоїсь причини, а мовби постійно їй властивий. Перед собою жінка тримала обома руками червону торбинку.

— Я його сестра, — сказала вона, подаючи руку Анне-Марії. — Лідія Лауріцен.

Анне-Марія розгублено подивилася на жінку.

— Ґюннар Лауріцен? Але в нас немає… — почала вона.

І раптом здогадалася. Жінка мала на увазі Креза. Чиста випадковість, що Анне-Марія згадала його справжнє ім’я. Скільки вона тут працює — скоро вже п’ятдесят років, — ніхто його так не називав.

— Можна з ним побачитися?

— Звичайно, але, боюся, він дуже слабкий.

— Мені вже про це повідомили, — сказала Лідія Лауріцен, рушаючи за Анне-Марією до холу. — Тут гарно, — завважила вона, коли вони піднімалися широкими сходами, які вели на другий поверх; на стінах висіли великі барвисті герби, що їх змайстрували пацієнти.

Крез перебував тут довше за Анне-Марію. Казали, що потрапив до лікарні в двадцятирічному віці, а тепер йому виповнилося сімдесят сім. Анне-Марія ніколи не чула про існування його сестри. Чи будь-яких інших родичів. Він жодним словом ніколи не згадував братів-сестер або батьків, ані в розмові з нею, ані з будь-ким іншим; це вона добре знала, вони часто розмовляли, а вона все дивувалася, чому його ніхто не провідує. Чи мав він близьких? Лікарі, вочевидь, мали більше інформації, бо ж є записи в журналах, але молодший медперсонал не мав до них доступу. І ось тепер, коли він лежить на смертному одрі, раптом з’являється сестра. Анне-Марія була обурена, але доклала зусиль, щоб відвідувачка цього не зауважила.

Крез лежав з заплющеними очима. Анне-Марія підсунула до ліжка стільця. Сестра сіла, кілька секунд дивилася на брата, а тоді поклала руку поверх його долоні. Надто давно хтось, хто близько знав його, брав його отак за руку, подумала Анне-Марія, виходячи з кімнати. Хтось, хто знав його в дитинстві та юності, хто знав, ким він був і ким став.

За годину сестра повернулася. Вона була схвильована, бліда на обличчі, в очах блищали сльози. Чи її сльози від того, що брат помирає, чи від нечистого сумління, що не піклувалася про нього за життя, майнула Анне-Марії думка.

— Він щось прошепотів, — сказала жінка.

— Що?

— Мені виразно вчулося: «Вони тут убивають людей».

2

Лусвіка,

14 березня 2016

Кайса Курен поставила дитячого возика на гальма. Вийняла з нього трирічного сина, Юнаса, посадила собі на стегно, перекинула через плече торбинку й увійшла в готель «Лусвіка».

Чоловік, який зателефонував їй напередодні, мешкав у двісті десятому номері. Кайса, минаючи рецепцію, відразу попрямувала до сходів. На біса вона погодилася на зустріч з чужою людиною, яка навіть не захотіла сказати, про що з нею говоритиме? Усе розповім, коли зустрінемось, сказав він.

Кайса постукала в двері й, почувши «Заходьте!», увійшла. Мабуть, цікавість спрацювала, подумала вона. Ніколи не знаєш, чим обернеться розмова. Вже й раніше бувало, що з нею виходили на контакт, не пояснюючи заздалегідь своєї мети. Кілька разів результати подібних зустрічей ставали навіть сенсаційними новинами.

Чоловік стояв біля великих вікон і дивився на фьорд.

— Гарно тут, біля моря, — озвався він, не обертаючись.

Його вимова змусила її подумати, що він, напевно, швед, бо говорив гортанно, з відчутним придихом.

— Так, тут гарно, — погодилася вона, очікувально дивлячись йому в спину й не рушаючи з порога.

Нарешті він напівобернувся, глянув на неї через плече.

— Ви ж, мабуть, місцева, так?

— Я тут народилася, згодом, коли мені було десять років, моя родина перебралася до Естланна. А два роки тому я повернулася сюди з чоловіком і дітьми.

Чоловік махнув рукою, запрошуючи підійти ближче, простягнув руку.

— Йоран Нордін, дуже приємно, — відрекомендувався він. — А хто цей маленький хлопчик? — звернувся він до Юнаса; той засоромлено сховав личко на грудях Кайси.

— Буйно й красиво, — чоловік знову відвернувся до вікна. — Особливо, коли зривається вітер.

Аж тепер Кайса зауважила, що одна половина обличчя в нього спотворена. Усе чоло, частину носа й щоку вкривали глибокі червонуваті шрами. Ліва верхня повіка нависала над оком, надаючи йому печального образу. Вік важко було визначити, може, ледь за тридцять. Високий, десь метр дев’яносто. Голова поголена, за винятком невеликого незугарного клаптика збоку, куди затягувався шрам. Вухо деформоване, вушної раковини майже немає. Густа, доглянута борідка, модернові окуляри в тонкій чорній оправі.

Готель «Лусвіка» — споруда зі скла й каменю — гарно вписувався в ландшафт морської набережної в Лусвіці, на самому краю узбережжя Сюннмьоре. Навколо будівництва точилося чимало суперечок, багато хто вважав, що готель незугарний, дисонуватиме з розкішною природою. Але що вище здіймалася споруда, то тихішими ставали протести.

Кайса дивилися униз, на ресторан-терасу просто під вікном. Була середина березня, і, хоч весна на узбережжя приходить рано, зима ще ніяк не хотіла відступати — дуже незвичне тут явище. Попри теплу останніми тижнями погоду причал у гавані ще вкритий тонким нальотом примерзлого снігу. За винятком невеликого рибацького бота, пришвартованого до одного з пірсів, у гавані було порожньо. Неймовірна панорама перед очима. Розлогий фьорд вужчав між двома островами на півночі. Ген удалині, на сході, впиралися в небо стрімкі, шпичасті вершини Олесуннських Альп. Мереживний морозний серпанок спроквола плив над водою.

— Човник, — показав ручкою Юнас.

Маленький рибацький човен обходив мис навпроти готелю. За ним хвостом тягнулася зграя чайок. На палубі стояв чоловік в оранжевому дощовику, патрав рибу, а нутрощі викидав у море, на превелику радість чайок.

— Як гадаєте, він щасливий? — запитав Йоран Нордін, показуючи на чоловіка в човні.

Кайса зиркнула на нього, заскочена запитанням.

— Хто це знає?

— Отож, хто це знає? — усміхнувся чоловік. — Навіть тут, де всі одне з одним знайомі, ніхто не знає, чи щасливий його сусід.

— Мабуть, так і є, — відповіла Кайса.

Йоран Нордін оперся долонями на підвіконня і кивнув убік вікна. Кайса зауважила на його мізинці перстень з бірюзою. Своєю непретензійною маскулінною елегантністю чоловік дуже пасував сучасному інтер’єру.

— Про що ви хотіли зі мною поговорити? — запитала Кайса, спускаючи малого з рук на підлогу.

— Мені потрібна ваша допомога, — відповів чоловік, жестом запрошуючи її сісти в брунатно-цитринового кольору фотель. — Хочеш солодкої водички? — запитав він Юнаса, виймаючи з холодильника кока-колу.

Юнас видряпався на стілець.

— Що треба сказати панові? — запитала Кайса, коли Нордін простягнув малому пляшку.

— Дякую, — засоромився хлопчик.

Кайса вийняла паперову хусточку й витерла йому носа. Юнас не пішов того дня до садочка через застуду.

— Кави? — запропонував Йоран Нордін.

Він підійшов до маленької кавоварки на краю письмового столу. Кайса подякувала і, доки він закладав у машинку капсулу з кавою, спостерігала за ним у дзеркало на стіні.

— Наприкінці жовтня 2002 року зникла молода жінка. Її так і не знайшли.

Чоловік простягнув Кайсі філіжанку.

«Юлія», — подумала вона. Тоді, коли вона висвітлювала «справу Юлії», часто погано спала ночами, а перед очима зринало серйозне обличчя, ніяковий погляд на фотокартці, яку тоді розсилали всім дотичним до розслідування. У житті журналістів бувають такі теми, які не відпускають ще довгі роки. Емоції, вкарбовані в пам’ять. У неї таких тем було кілька: обрання кабінету міністрів у Стуртингу, проблеми в уряді, високий посадовець, який змушений був піти у відставку через шахрайство з податками. Але жодна з них не могла зрівнятися з гіркими долями простих людей, вони інакшим тягарем лягали на душу. І жодна тема не була для неї такою морально важкою, як «справа Юлії». Можливо тому, що легко уявляла її дитиною, уявляла, як дівчинка стрибає босоніж у траві чи талапається у хвилях прибою влітку, достоту, як і вона сама.

Ймовірно було скоєно злочин. Її не знайшли. Чи буває щось гірше?

Після переїзду з Карстеном і дітьми, вона не раз думала відвідати тодішніх свідків, опитати всіх по новому колу, можливо, зняти документальний фільм, створити щось таке, аби змусити людей згадати забуте чи розповісти замовчане. У її голові досі зринають кадри тодішніх подій, ніби сцени з фільму: пошукова команда в жовтих світло-відбивних жилетах, яка обходила прибережну смугу, нишпорила в човнярських повітках і коморах, прочісувала гірські схили. Дівчатка, які, пообіймавшись, ридали на шкільному подвір’ї, літні люди, які схилившись головами докупи, розмовляли приглушеними голосами в крамниці.

— «Справа Юлії», — промовила вона вражено. — Звісно, я знаю.

— Я подумав, чи не могли б ви поговорити з людьми, свідками тих подій.

— А чому…

— Я так розумію, що ви працювали над висвітленням новин, коли зникла Юлія? — урвав її Нордін. — Я розшукував вас на Каналі-4, розмовляв з вашим шефом, і він дав мені ваш телефон.

Ага, ось і пояснення. Він шукав людину, яка працювала зі справою, і знайшов її. Та ще й у тій комуні, де зникла Юлія.

— Так, — кивнула Кайса. — У день, коли заявили про зникнення Юлії, мене послали у Вестьой. Перші дні я теж брала участь у пошуковій операції. Але що…

— Мабуть, те що ви місцева, мало свої переваги?

«Він багато про мене знає», — подумала Кайса й сказала, що навряд чи можна її вважати місцевою, бо на той момент не жила у Вестьой вже багато років.

— До того ж, Юлія зникла на іншому краю острова. Я там мало кого знаю.

— Що ви пам’ятаєте про «справу Юлії»?

— Думаю, що багато. Таке не забувається, — сказала Кайса. — Юлія була на молодіжних вечорницях у домі молитви й пішла трохи раніше за решту. Додому так і не дійшла. Її шукали всюди, однак не знайшли жодного сліду. А за тиждень після зникнення дівчини — мене на той момент тут не було, один з колег замінив — арештували її брата, Аллана. Сусід, друг брата, зателефонував до поліції і повідомив, що близько о пів на дванадцяту ночі бачив, як Юлія з братом ішли дорогою, недалеко від їхнього дому.

— Брата за кілька днів відпустили, — завважив Нордін.

Юнас просився на коліна, і Кайса підняла його з підлоги.

— Так, але багато хто вірив у вину Аллана.

— Ви зустрічалися з його родиною? — запитав Йоран.

— Ні, ніхто з журналістів не мав з ними контакту. Усі, звісно, намагалися, але родичі не хотіли розмовляти з пресою. Мати Юлії ніколи не давала публічних свідчень. Батька не було — вони розлучені. Але якої конкретної допомоги ви сподіваєтеся від мене?

— Я подумав, що хтось, глянувши на справу свіжим оком, зможе знайти те, чого не знайшла поліція… або недогледіла, — голос його звучав тепер з притиском. — Щось та мусить знайтися!

— А вас чому цікавить ця справа?

Нордін проігнорував запитання.

— Я певний: хтось щось знає, але тоді промовчав. Так завжди буває. Ви орієнтуєтеся ліпше за інших у місцевому середовищі і, як журналіст, вмієте розмовляти з людьми — інакше, ніж поліція. А ще вам уже й раніше вдавалося з’ясовувати правду в нерозкритих справах. Хтось мусить щось знати, — додав він.

— Звідки така впевненість?

— Це властиво людям, усі мають таємниці.

Кілька секунд Кайса мовчки дивилася на нього.

— Однак немає гарантії…

— Я, звичайно ж, заплачу, — швидко запевнив Нордін.

— Я не приватний детектив, я — журналістка.

Чоловік ледь усміхнувся.

— Саме тому.

— Але який ваш інтерес у цій справі? Ви швед?

Він легко відмахнувся рукою.

— Скажімо, я взяв на себе таке завдання і…

Тепер уже Кайса урвала його на півслові.

— Отже, є замовник… Ви приватний детектив? Журналіст?

— Гаразд, я зараз в ролі такого собі детектива.

— І хто ж замовник?

— До цього ми ще повернемося.

— То замовник хоче залишитися невідомим?

— Він має для цього підстави. Поповзуть розмови, чутки в таких маленьких містечках поширюються швидко, а це лише все ускладнить. Справа ж така… як би це сказати? Абсцес… Ви ж знаєте — її не розкрили, — він якось зневірено змахнув рукою.

— Можу з вами погодитися, — кивнула Кайса. — Такі нез’ясовані речі легко завдають болю, тут потрібна обережність. Але ж ви й самі можете поспілкуватися з очевидцями.

— Люди не захочуть розмовляти з чужинцем, який випитуватиме їх про давню кримінальну справу. А вам це легше зробити.

Кайса перехопила його погляд. І знову подумала, що він має засмучений вигляд, чи радше, зболений.

— Був би вдячний, якби наша розмова залишилася в таємниці, — попросив Йоран Нордін.

— А чим займетеся ви?

— Іншими розслідуваннями.

Кайса зміряла його задумливим поглядом. Якими розслідуваннями? Їй не раз доводилося чути, що редакції газет залучали до роботи, пов’язаної, чесно кажучи, з порушенням закону, приватних детективів, які добували документацію, недоступну журналістам. Може, його найняла редакція «Холодних фактів» на шведському телеканалі TV4, документальної програми, відомої своїми сенсаційними журналістськими викриттями? А може, родина Юлії попросила про допомогу? Але чому тепер, через понад тринадцять років після зникнення дівчини?

— Гаразд, я поговорю з очевидцями лише за однієї умови, — сказала Кайса.

— Якої?

— Якщо я знайду щось нове в цій справі, то чи зможу використати інформацію як журналіст?

Нордін кілька секунд дивився на неї, а потім усміхнувся.

— Ви саме така, як я собі й уявляв. Але окей, це порядна угода.

— Ви хотіли б на комусь конкретному сфокусувати мою увагу?

— Сусідський хлопець, друг, який стверджував, що тієї ночі бачив Юлію з братом. Поліція довірилася його свідченням, але доказів, що брат мав стосунок до зникнення Юлії, так і не знайшли. А якщо… якщо друг сказав неправду?

— Фруде Ульсен, — ствердно кивнула Кайса. — Я його пам’ятаю. Всі хотіли взяти в нього інтерв’ю, але він вперто не погоджувався.

— От-от, думаю, що Фруде Ульсен щось приховує.

— Звідки такі підозри?

Йоран Нордін показав пальцем на ніс, чуття, мовляв.

— Таке відчуття з’являється, коли довго в грі. Однак мені потрібна конкретика. Розмовляти зі мною він не захоче. А з вами… Ви ж можете вигадати якийсь привід для балачки! Ви ж бо журналіст.

— Якщо, на вашу думку, Фруде Ульсен збрехав, то що могло бути його мотивом?

— Має що приховувати, ясна річ.

— Підозрюєте, що він якось пов’язаний зі зникненням Юлії.

— Можливо…

3

Коли за Кайсою зачинилися двері, Йоран Нордін знову підійшов до вікна, прихилився до підвіконня й енергійно потер долонями обличчя. Стемніло, сніжинки поволі падали на землю; у морі жодного суденця, лише сніжні кришталики виблискували на причалі. Він стояв біля вікна, доки згасло освітлення на терасі ресторану внизу. Тоді зготував собі ще кави, увімкнув телевізора і сів дивитися. Час до часу позирав на годинника, але з місця не вставав. Пізно ввечері підійшов до одежної шафи, вийняв кілька речей, одягнув темні штани й куртку-вітрівку. Понишпоривши у валізі, знайшов кишеньковий ліхтарик і поклав його в наплічник разом з біноклем, шапкою та рукавичками.

Він їхав пустельною дорогою з Лусвіки через село Флятбюґда на інший бік острова, повз вказівник з написом Кінець і далі до бухти на самому краю, до Кістевіки. Там припаркувався на причалі, біля занедбаної фабрики рибальського спорядження, між старим, покинутим караван-причепом та іржавим снігоочищувачем. Трохи посидів в авті, дивлячись на море, яке вигойдувалося і виблискувало металічним полиском у сяйві місяця.

Він натягнув шапку й рукавички, вийшов з авта й закинув на плече наплічника. Пройшовши трохи дорогою убік нечинного неврологічного санаторію, звернув на стежку під скелею, яка ледь вгадувалася, звиваючись у моху, вересі, поміж кущами ялівцю, низькою порослю чорниць і вороніки. Потроху густий підлісок відступав перед високими деревами, здебільшого соснами, яких тут насадили після війни, щоб створити затишок і причепурити зеленою пишністю ландшафт узимку. Він ступав повільно, але впевнено, хоча стежка подекуди зовсім зникала в густому килимі заростів. Невдовзі посадка поріділа, він опинився на відкритій місцині й попростував далі, аж доки дійшов до перших будинків, сів на камінь. Тут, під горою, було безлюдно й зовсім темно, а перед ним простиралося село. Найближчий дім стояв за двадцять-тридцять метрів. Його пройняв дрібний трем, коли вона з’явилася у вікні ванни. Вона навіть не збиралася заслонювати штори. Мабуть, думала: та хто її тут побачить, вікно ж кімнатки виходило на схил гори, нікому там блукати о цій порі, у темряві промерзлої березневої ночі. Він не спускав з неї очей. Доки вона розчісувала волосся, чистила зуби, змащувала кремом обличчя, роздягалася; ось повісила одяг на гачок на стіні, натягнула через голову нічну сорочку й, виходячи з ванної, вимкнула світло. Потім засвітилося вікно в спальні. Кілька секунд він дивився просто на неї, доки вона опускала жалюзі. Він сидів зовсім тихо, добре вмів затаюватися у пітьмі. Навіть тоді, коли вона за чверть години вимкнула лампу, він ще кілька хвилин просидів, не ворухнувшись. Було справжньою насолодою побути в тиші, вдихати гостру свіжість повітря, запахи відкритого моря. У далині він чув, як плюскочуться хвилі прибою, набігаючи на берег.

За якийсь час підвівся, закинув на спину наплічника. Трохи пройшов стежкою назад, перетнув дорогу й збіг невеличким пустирем до моря, до зеленого будинку, що окремішньо стояв віддалік. Поволі прокрався уздовж стіни, зазирнув у підвальне віконце.

За письмовим столом сидів чоловік. Обличчя освітлене комп’ютерним монітором. На стінах висіли плакати з зображеннями футболіста й поп-зірки; все нагадувало інтер’єр кімнати хлопця-підлітка, але чоловік був дорослий. Час для нього ніби завмер. За кілька днів він поверне його туди, де час для нього зупинився. Але це не спішно, спершу треба дещо залагодити. Він швидкими кроками подався до авта, взяв з багажника лопату й рушив до занедбаної будівлі санаторію. Проминув головні ворота, впевнено перетнув паркінг, пройшов повз теплицю з клунею, аж дістався кам’яного муру, що відгороджував старий цвинтар. Він не квапився, поволі крокував між рядами могил, зупинився біля велетенського валуна — таких багато валяється унизу, біля лінії прибою. А тоді з усієї сили увігнав у землю лопату.

4

Юнас ще трохи нездужав. Вони ходили на закупи до крамниці, потім Кайса спробувала зацікавити його грою, щоб він хоч трохи побавився сам, однак малий нізащо не хотів відпускати її від себе. Надвечір Юнас заснув на канапі, дивлячись дитячу передачу, і Кайса нарешті викроїла час, щоб трохи пошукати в мережі матеріали у «справі Юлії». Напередодні ввечері вона погуглила ім’я Йорана Нордіна. На пошуковому веб-сайті персоналій hitta.se знайшла 47 результатів у різних кінцях Швеції.

Флятбюґда, де жила Юлія, так само, як Лусвіка, не були проїзними селами — дороги тут закінчувалися глухим кутом. На Стурьоя, найбільшому острові комуни Вестьой, було лише ці два села.

Кайса жила в Лусвіці разом зі своїм чоловіком Карстеном, їхнім трирічним сином Юнасом та двома дітьми від першого шлюбу з Акселем. Андерсові виповнилося п’ятнадцять, Теї — одинадцять. Лусвіка лежала над самим морем, біля підніжжя гірської гряди Стурьойф’єллет. Це був популярний туристичний район: чотири-п’ять гірських вершин, альпійські луки, порослі вересом та ялівцем, безліч маленьких озер. Найвища вершина — Гьогварден — здіймалася на 430 метрів над рівнем моря.

Кайса змінила налаштування на Google Maps на street view й повела «мишку» через довге село Флятбюґда, повз вересові луки по обидва боки дороги, яка вилася між підніжжям гори й узбережжям. Маленькі бічні вулички мали потішні назви, Кінський сад і Садівнича, поблизу Оселедцевого мису вона впізнала крамницю, школу й спортивний зал. «Пагорб Дому молитви» стояло на іншому вказівнику, там — дім молитви і цвинтар. Дорога часто вела впритул до стін будинків та клунь. Схил гори й луки понад морем густо заселені. За п’ятсот метрів до будинку Юлії, розташованого на Кінці, тобто фактично в кінці головної сільської вулиці, доволі довгий відтинок дороги, мабуть, з кілометр, був прорубаний у скелі й петляв повз прибережне каміння. Коли зривалися вітри, і море штормило, цей шмат дороги ставав непроїзним, бо хвилі перекочувалися через полотно. Кайса натиснула на «мишку», повела її прямо й побачила, що далі, перед мостом через невеличку річку, дорога вужчає, а за мостом — табличка «Кінець». Десь на цій дорозі, між домом молитви й Кінцем, 28 жовтня 2002 року зникла Юлія Вінтер. Вечір був незвичайно темний, бо всі ліхтарі вздовж того відтинку дороги вийшли з ладу. Бушував вітер і дощило.

Доки Кайса сиділа за ноутбуком, позад неї, як завжди, коли вона працювала, тихим звуковим фоном дзумкотів новинами телевізор. Вона голосніше ввімкнула звук. Її колишній колега з Каналу-4, Нільс Лієр-Гольм, був гостем у студії. Колись вони два роки відсиділи поруч у так званому відкритому редакційному офісі. Нільс був майже її одноліток, трохи молодший, десь під сороківку, пішов з Каналу-4 приблизно в той час, як вона взяла доглядову відпустку й переїхала до Лусвіки. Тепер Нільс працював коментатором у редакції газети «VG», був одним з її профільних журналістів, відомий своїм вправним пером і талантом журналіста-детектива. Поза роботою поводився скуто і простакувато, міг голосно реготати з власних жартів, але не завжди розумів жарти інших. Та й, взагалі, був чудним чоловіком: маленький на зріст, повнуватий, світло-руде волосся з високими залисинами. Однак манера поведінки, вміння формулювати висловлювання і навіть зовнішній вигляд сприяли тому, що його часто запрошували коментатором на всілякі радіо- і телепередачі. Він був справжньою атракцією: компетентний, гострий на язик, дотепний, хоча й сам це не завжди розумів, трохи не такий, як решта коментаторів, які начеб застрягли в одному образі. Останнім часом він з’являвся і в деяких розважальних програмах. З непомітного, однак визнаного серед колег журналіста з високим статусом, Нільс став людиною, яку впізнавали на вулицях.

Кайса завжди мала з ним добре порозуміння. Він був ходячою енциклопедією, коли йшлося про події і дати в норвезькій політиці, Кайса часто довідувалася від нього те, чого не знала сама. Тепер, на екрані, він коментував висловлювання міністра міграційної політики Сюльві Лістгауґ. Поштовхом до дискусії стала стаття у «VG» про правий популізм, у якій редакція цитувала норвезьких правих екстремістів, які вихваляли Лістгауг. Серед них був і Туре Тведт, лідер ультраправої організації «Вігрід», він висловив радість, що міністр нарешті правильно закцентувала на ставленні до біженців. Лієр-Гольм наголосив, що такий міністр, якого підтримують «нацики» і який своєю риторикою провокує суперечки й поляризацію дебатів, та ще й у сфері, де більшість партій Стуртинґу досягли консенсусу, створює чималі проблеми своєму прем’єр-міністрові.

«Браво, Нільсе», — подумала Кайса, коли сюжет закінчився. Вона вилогінилася з ноутбука, встала з-за столу. Час братися до обіду. Скоро повернуться зі школи Андерс і Тея. Кайса налила собі у велике горня кави й рушила до вітальні. Юнас досі спав. Вона обережно приклала долоню до його чола — ще трималася невелика гарячка; потім стала біля вікна. Нарешті розпогодилося, угорі ясне синє небо. Наближався Великдень, і сонце, якщо йому вдавалося прорватися крізь хмари, відчутно пригрівало. За день воно розтопило іній з дерев, пожовкла трава на луках над морем уже не хрумтіла від морозу. Їхній будинок стояв на горі, з вікон було видно всю Лусвіку. Погляд поволі ковзав від помальованих набіло човнових повіток, ряду сірих, пошарпаних негодою рибацьких клунь аж до двох пірсів у гавані у вигляді кінської підкови.

Кайса любила цей старий будинок, але влітку вони знову переїдуть в Аскер. Карстен знову почне працювати комісаром поліції на повну ставку в Кріпос, головному поліцейському кримінальному управлінні.

Чотири роки тому Карстен зазнав вогнепального поранення під час операції з визволення заручників. Багато тижнів він висів між життям та смертю, потім — довгі місяці невідомості, чи стане знову на ноги. Аж за два роки зміг повернутися до роботи, спершу на пів ставки, останній рік — на 0,80 ставки. Він затято тренувався, щоб встати з інвалідного візка. Кайса успадкувала будинок від своєї бездітної тітки, і вони вирішили пожити деякий час тут, доки доведуть помешкання в Аскері до ладу. Карстен їздив з Лусвіки в Осло, але коли його присутність в Кріпос була необов’язковою, користувався офісом в управі ленсмана, у головному місті комуни, Воґені.

Кайса перебувала в доглядовій відпустці на Каналі-4, але іноді висвітлювала окремі події, якщо хтось з постійних журналістів в Олесунні не міг вийти до праці. Їй дедалі більше бракувало гарячого редакційного пульсу, надто роботи над телевізійними документальними фільмами. Можливо, «справа Юлії» стане таким фільмом? Але чи захочуть свідки розповісти щось нове, дати інше бачення того, що вони думали й спостерігали, за такий довгий час?

Кайса запхала долоню під джемпер, під бюстгалтер, легко натиснула пучками пальців груди. Вона виявила її два тижні тому, коли вранці стояла під душем, майже під ребрами, під лівою груддю. Пухлинка невелика, завбільшки з горошину. Паніки не було, два роки тому, незадовго після того, як покинула годувати Юнаса, вона вже обстежувала утвір у грудях. Кіста виявилася доброякісною. У неї була так звана «мастопатія». За місяць гулька зникла сама собою. Ні, думати про це не хотілося. Не зараз. «Справа Юлії». Її убили? Зґвалтували? Десь закопали? Кинули в море? Вона пам’ятала її фото зі слідчих матеріалів: юна дівчина, вісімнадцять років, розчесане на прямий проділ довге світле волосся рівно спадало по обидва боки обличчя; великі, серйозні очі сором’язливо дивилися просто в камеру. Дівчина була гарна природною красою, якої сама не усвідомлювала.

Дивний тип оцей Йоран Нордін, розмовляє сворск, мішаниною норвезької та шведської, ніби швед, який довго прожив у Норвегії. Можливо, приватний детектив, принаймні так поводився. На кого працював? На родину Юлії? Гаразд, доведеться чекати, доки сам розповість.

Хай там як, Кайса раділа, що зможе нарешті покопирсатися у чомусь цікавому. В одному вона цілком погоджувалася з Йораном Нордіном — завжди є хтось, хто знає більше, ніж сказав.

5

— Маєш чудовий вигляд, — сказала Кайса.

Ленсман Уле-Якоб Еґґесбьо широко усміхнувся з-за письмового столу.

— А ти як думала!

Він встав, поплескав себе по животі.

Кайса не бачила його понад пів року. Карстен якось казав, що Еґґесбьо схуд, але, насправді, його годі впізнати. Скільки вона його знала, ленсман завжди був огрядний, бо зовсім не дбав про здоровий спосіб життя.

— Лікар поставив мене перед вибором: або міняти стиль життя, або… вмерти. Я вирішив, що мені ще надто рано полишати цю долину скорботи, — заіржав Уле-Якоб.

— Скільки скинув?

— Майже сорок кілограмів за рік.

— Чудово! Тепер ще знайти б даму серця.

Еґґесбьо був удівцем.

— Гм… — хмикнув він.

Кайса запитально глянула на нього.

— Ой, ти наче зашарівся? — засміялась вона. — Маєш кохану?

— Ну, чи кохану не знаю, але маю подругу, з якою можна мандрувати, ходити в гори й таке інше.

— Таке інше? — ущипливо перепитала Кайса й знову засміялася.

— Гм, гаразд, ми зібралися улітку вдвох у південні краї, — зізнався Уле-Якоб, і вигляд мав по-юнацькому шибеникуватий.

Еґґесбьо завжди нагадував Кайсі сенбернара: великий, широкий на всі боки, з важкими повіками й обвислими щоками. Тепер щоки і товстий карк зникли безслідно. Бороду він теж зголив. І хоч мав свіжіший і бадьоріший вигляд, усе ж здавався старшим, глибше проступили зморшки на обличчі.

— Чим можу прислужитися, Кайсо? — запитав він.

— Мене цікавить одна справа, давня справа.

Еґґесбьо виставив на стіл лікті, склав докупи долоні й поклацав вказівними пальцями по губах.

— Он як?

— «Справа Юлії».

— Ого! — вражено вигукнув він.

— Я тоді висвітлювала розслідування, тоді ж ми вперше зустрілися з тобою.

— Так, трагедія… — кивнув Еґґесбьо.

— Жахлива. Ніколи не забуду, як тривожилося село. Усі вийшли на пошуки, довгі вервечки людей прочісували місцевість, гірські схили, морський берег, звідусіль чулися вигуки, кликали Юлію. А ще пам’ятаю тишу в школі, куди мешканці заходили зігрітися супом і кавою.

— Я теж пам’ятаю ту тишу. Люди чекають, сподіваються новин, а ти не можеш сповістити їм нічого втішного, — промовив Еґґсбьо.

— Як гадаєш, стався злочин чи самовбивство?

— Ніхто не знає відповіді.

— Чи добре я пригадую? Це брат заявив про її зникнення?

— Ні, мати. Брат зателефонував до поліції близько півночі, запитував, чи не сталося поблизу дорожньої пригоди. Він тривожився, що Юлії досі не було вдома.

Тепер і Кайса згадала.

— Мати зателефонувала пізніше, вночі, повернувшись з роботи, так?

— Еге ж, вона була лікарем санаторію у Кістевіці.

— Точно, так і було. Родина переїхала, бо Юлина мати й інший лікар відкрили в Кістевіці неврологічний санаторій. Але потім його закрили?

— Так… Юлія зникла наприкінці жовтня 2002 року, а відразу після нового року його закрили. Він діяв понад вісім років.

— У родині було троє дітей. Аллан найстарший.

— Йому виповнилося дев’ятнадцять. Юлія — середульша, меншій сестричці — десять?

— Все правильно.

— Батьки розлучені. А де тоді був батько?

— Працював у НОРАДі, Норвезькій агенції розвитку, у Танзанії. Ми з ним спілкувалися лише телефоном.

— А сам ти не маєш ніякої теорії, що трапилося з Юлією?

— Ні… Ми всюди шукали, і в воді, і на суходолі. Кожну будівлю обнишпорили з собаками, підняли кожний каналізаційний люк, зазирнули до кожної криниці й гнойової ями, перевірили камери відеоспостереження на поромах, які курсували на материк і в північному, і в південному напрямку. Еґґсбьо розповів версію, за якою Юлію могли вивезти з острова, можливо, й добровільно, човном, скажімо. З’ясувалося, що Юлія мала небагато друзів, трималася осторонь усіх, деякі свідки казали, що вона самоізолювалася і начеб страждала від депресії.

— Тож ми вважали цілком прийнятною версію самогубства, — сказав він. — А потім ще ця історія з братом…

Кайса була рада, що ленсман сам відкрив їй карти, бо ж справа відчутно вдарила по престижу поліції. Її роботу називали скандальною і некомпетентною. Надто рано поліція зробила єдину ставку на брата, пов’язавши його зі зникненням сестри. Ленсман тоді опинився у самому епіцентрі шквальної критики. Кримінальної справи проти Аллана Вінтера, який через два роки після зникнення сестри загинув під час цунамі на Таїланді, так і не відкрили.

— Аллан невдовзі виїхав з країни. Мені здається, що оточення мучило його підозрами, і він не витримав. Осів у Кхоулаку. Коли 2004 року накотилася гігантська хвиля, він саме перебував на облавку човна, якого розтрощило на друзки в гавані.

Еґґесбьо на мить замислився.

— Гадаєш, брат був причетний до зникнення Юлії?

— У цій справі важко щось гадати.

— А що з матір’ю і молодшою сестрою? Де вони тепер?

— Сюсанне живе в Лусвіці, має донечку, два чи три роки.

— Сюсанне? — задумливо перепитала Кайса. — Мама Камілли, подружки Юнаса в садочку, теж називається Сюсанне. Але прізвище інше, не Вінтер.

— Це вона, — сказав Еґґсбьо. — Сюсанне Ютерланн. Вона взяла прізвище чоловіка. Чоловік теж звідси родом, але я чув, ніби він недавно її покинув.

— А мати Юлії?

— Маріанне Вінтер, кажуть, стала відомим вченим. Живе у США, однак будинку на Кінці не продала. Приїжджає сюди лише влітку. Хоча хтось наче бачив її нещодавно… Може, приїхала навести лад у санаторії? Як його закрили, так і стоїть відтоді занедбаний. Там планують облаштувати притулок для біженців, тож їй треба все прибрати. Бідолашна Маріанне Вінтер! Спершу втратила доньку, потім — сина. Приємна дама, я часто зустрічався з нею під час розслідування. Справляла солідне враження. Але вона… як би це сказати… була трохи інакшою. Ну, знаєш… зі східних теренів, міська пані, вища освіта — не вписувалася тут, — Еґґсбьо стенув плечима. — Всі камені в «справі Юлії» перевернули вже не раз, усе схололо, усі докази вимерзли. Нічого нового ти не знайдеш.

— Та я ж не збираюся розслідувати справу, — сказала Кайса.

— Добре-добре, — Еґґсбьо скинув угору руки, мовби обороняючись. — Хтозна, за що ти зашпортаєшся. Ти добра… як би то назвати… нишпорка! — він знову стиха заіржав.

Кайса ледь усміхнулася і знову споважніла.

— Фруде Ульсен, свідок, який у вечір зникнення бачив Аллана й Юлію разом? Йому можна довіряти? — запитала вона.

— Ну, ми не мали підстав не вірити його свідченням.

— І жодного разу не засумнівалися, що він міг бачити когось іншого? Чи просто збрехати?

— Сумнівалися, звісно. Ми ж не дурні. Але інших свідків у нас не було. Ніхто більше не вештався надворі вночі. Ми не знайшли мотиву, навіщо було б Фруде брехати. Навпаки, він не відразу наважився вийти з нами на контакт, бо ж вони з Алланом дружили. Було видно, як йому важко розповідати.

— Фруде Ульсен досі живе на Кінці?

— Так, з матір’ю, як завжди.

Кайса підвелася, подякувала за допомогу.

— Я часто думаю про цю справу, — глибоко зітхнув Еґґсбьо. — Жахливо, що ми так і не знайшли Юлії. Не справа, а справжній кошмар.

6

15 квітня 1992

Мене провідує маленька дівчинка. Її звати Юлія, вона спонукала мене задуматися над написанням свого життєпису тут, в Дікемарку. Більше про неї я розповім згодом, мої записки почнуться від давніх подій 3 листопада 1935 року, бо чимало всього, що відбулося пізніше, дивно пов’язане з цією датою.

Мені було двадцять, два роки я відучився на теологічному факультеті, щоб стати священиком, як батько. Але за останній семестр я не з’явився на жодній лекції. Мене нудило на саму лиш думку про це. Марна затія, я ніколи не став би добрим священиком. Перед очима поставав батько, який нависав над парафіянами з кафедри й то злісно шепотів, то викрикував свої завчені постулати про рай і пекло, погрожуючи вірянам за те, що вони забули про мораль.

Я не був таким, як він, я не вірив у Бога так, як він.

Я блукав вулицями, зрозпачений, у глибокій депресії, а у вухах лунав батьків голос, який читав з Біблії: «Так само й чоловіки, позоставивши природне єднання з жіночою статтю, розпалилися своєю пожадливістю один до одного, і чоловіки з чоловіками сором чинили. І вони прийняли в собі відплату, відповідну їхньому блудові». Або: «Вони знають присуд Божий, що ті, хто чинить таке, варті смерті…»[1]

Я давно вже мав відважитися і вчинити йому наперекір. Натомість упокорився і пішов учитися. Я, грішний і ганьби вартий, один з тих, хто заслуговує на смерть.

Батько оскаженів від люті, коли я раз прийшов додому й сказав, що не можу більше продовжувати студії. Бо над усе хочу бути художником. Якоїсь миті я подумав, що він мене вдарить. Він завжди любив шмагати батогом: вербально — свою паству, однак буквально — свого кровного сина. Натомість батько довго стояв пронизуючи мене поглядом, а тоді вибухнув: «Художник! Мій син повинен стати священиком! І на цьому крапка!»

Того холоднючого зимового дня 1935 року я поволі брів центральною вулицею Карла Югана, повз Ґранд Кафе, роздивлявся за вікном ресторану людей, які теревенили, сміялися і піднімали келихи. Я теж міг би там сидіти в товаристві друзів, а не сумно тинятися містом і ніде не знаходити спокою. Я зневажав себе, соромився того себе, та що вже намагався подолати в собі гнітючі почуття, усе намарно.

Батько відмовився надсилати мені гроші, і я блукав голодний. Навіть тиждень тому він не привітав мене з двадцятиліттям. Я заборгував плату за маленьку кімнатку, яку винаймав в однієї вдови на Скьоєні. Коли ж сідав за мольберт, стіни мовби насувалися на мене з усіх боків, пензлик у руці тремтів так, що я не міг малювати, тривога росла й росла, аж голова ледь не лускала; я мусив виходити надвір і блукати вулицями, незалежно від часу доби й погоди.

Я підтягнув комір пальта до вух, запхав руки в кишені, ще кинув погляд на теплий затишок ресторану. Біля вікна сидів самотою чоловік. Я сповільнив крок. Міг заприсягтися, що то був Едвард Мунк. Я перейшов вулицю, на площі Ейдсволлс-плясс вийняв цигарку — останню, — стояв і роздивлявся чоловіка. Скільки себе пам’ятаю, я захоплювався його картинами. Цікаво, чи Едвард Мунк стикався з таким самим, як і я: відтворював на полотні риси, вигини, лінії, штрихи й кольори, які вимальовувалися в голові? — думав я, спостерігаючи за ним.

Якби я міг з ним поговорити, то запитав би, що він думає, як йому вдається ота трансформація — від уявної картини до картини на полотні?

Я полічив монети в кишені, на філіжанку кави вистачало. Я загасив недокурок, поклав його до кишені, глибоко вдихнув і квапно, ніби спізнювався, рушив до дверей Ґранд Кафе. Я таки квапився, мусив встигнути, доки не згасла моя відвага.

Було раннє пообіддя, відвідувачів у ресторані небагато. Мене посадили за столик під колоною, але я там не довго всидів, підвівся і рішуче підійшов до Мунка. Продумав наперед, що казатиму, та щойно розтулив рота, усі слова кудись зникли. Мунк скоса глянув на мене.

— Чого стовбичите з роззявленим ротом? — запитав він. — Чогось від мене треба?

— Так, я…я… Як ви це робите?

— Що роблю?

— Переносите те, що намалювали в уяві, на полотно?

— Як людина, яка захоплена чимсь важливим, — усміхнувся Мунк. — Існуванням, ба, самим творінням, — розвів він руками. — Сідайте, друже!

Я сів на стілець навпроти. Мунк узяв зі столу келиха.

— Хочете? Це — шампанське, іноді дозволяю собі келих.

— Мені цього забагато…

Мунк відмахнувся, мовляв, пусте.

— Ви щось їли?

— Ні… давно…

— Це помітно. Ви один з тих молодих художників, які постійно живуть на межі голоду, правда? А тепер хочете отримати рецепт, як стати успішним. Як вас звати?

— Ґюннар Лауріцен.

— Ґюннар… Може, перейдемо на «ти»?

— Звісно.

Мунк перехилився до мене через стіл.

— Усіх цікавить малярська техніка, світло й тінь, кольори й відтінки, але таємниця ховається у твоїх почуттях, — промовив він. — Ти мусиш відчувати те, що малюєш, мусиш любити, ненавидіти, зневажати, боятися, відчувати сором, горе, радість, пристрасть і… — він на мить замовк, пильно вдивляючись мені в очі. — Ти голодний, але на бідного не схожий. Тебе видає одяг.

— Я…

— Нічого не кажи, дай подумати… Ти з заможної родини, мрієш заробляти на прожиття мистецтвом, поки марно, а твої батьки вважають твої мрії несусвітньою дурницею. Так?

Мунк примружився.

— Це правда. — визнав я. — Мій батько хоче, щоб я став священиком, як і він.

— А ти пішов йому наперекір, і тепер сумніваєшся в собі самому?

— Можливо, мені бракує таланту?

Мунк простягнув руку через стіл і поплескав мене по плечі.

— Ніколи не сумнівайся! — сказав він голосно, майже крикнув.

Деякі відвідувачі за сусідніми столиками озирнулися на нас.

— І Ви… тобто ти, ніколи не сумнівався?

— Було таке, тому й кажу тобі, з власного досвіду, щоб ти знав.

— Але настала мить, коли сумніви зникли, і тоді ти зрозумів, що ти… — я підшукував влучне слово —… маєш талант створити щось своє, щось, що матиме цінність для інших людей?

Мунк подав знак кельнерові, щоб той приніс мені келих. Він мовчав, впускаючи тишу поміж нами, доки ми чекали на келих. То була несподівано добра тиша, тиша, коли не відчуваєш незручності. Я розглядав обличчя Мунка. Погляд звернений у себе, і я збагнув: те, що він бачить внутрішнім зором, не надто його тішить. Повернувся з келихом кельнер, і, коли він налив мені шампанське, Мунк сказав:

— Що ж такого є у тобі?

— У… у мені?

— Я ніколи не заводжу балачок з чужими.

— Розумію, — несміливо промовив я.

Мунк якийсь час мовчки дивився на мене.

— Можливо… можливо, тому, що ти нагадуєш мені мене самого. Замолоду…

Що він мав на увазі?

— Я впізнаю в твоїх очах свій страх.

Я потупив погляд у стільницю. Невже це так помітно, подумав я, відчувши раптом близькість з чоловіком по інший бік столу. Це було неймовірно, зустріти людину, яка розуміла й читала мене, як розгорнену книжку.

— Будьмо! — Мунк підняв угору келих. — Зараз ти почуєш, як я позбувся сумнівів. Ти, Ґюннаре, довідаєшся про те, чого ніхто не знає. Але мусиш пообіцяти, що нікому не скажеш.

7

Темні хмари затягли небо брудним войлоком, коли Кайса їхала довжелезною Флятбюґдою. Холодний вітер шмагав засніжені околиці, «двірники» невпинно змивали з лобового скла дощ. Поблизу крамниці в бачку закінчився змивач скла. Вона зупинилася, щоб купити пляшку й долити змивної рідини.

Не встигла Кайса взятися за клямку, як зсередини задзеленькотів дзвоник. Вона відступила крок набік.

— Дякую, — кивнув чоловік, виходячи з крамниці.

Кайса відразу його впізнала, попри те, що він на саме чоло натягнув капюшон куртки й навіть на неї не глянув. Кайса зачинила за собою двері, визирнула за ним у вікно. Чоловік сів у чорний джип. То був МаХХ, співак, музикант, поет-пісняр, продюсер, один з суддів на талант-шоу «Ідол», зробив шалену кар’єру в США, писав пісні для всесвітньовідомих співаків.

Двоє літніх чоловіків сиділи в крамниці за столиком і пили каву.

— Є ризик, що на наш Кінець напливе більше біженців, ніж місцевого люду, — почула вона фразу одного з них.

Чоловіки зиркнули на неї, кивнули. Кайса усміхнулася і теж кивнула, відчувала спиною їхні погляди, доки йшла повз полиці з товаром.

Як тут почувалася новоприбула тоді родина Юлії? Інакша, назвав матір Еґґесбьо. Вона теж сприймала, мабуть, місцевих людей, як інакших, а до неї, напевно, ставилися напівгостинно й напівскептично.

Вона роззирнулася і помітила біля входу сині пластикові каністри зі змивачем. Молода жінка на касі з надміру накладеним макіяжем і непрактично довгими, яскраво-рожевими нігтями енергійно жувала жувальну гумку.

— 49 крон, — сказала вона. — Сьогодні жахлива погода.

— Вітер пронизує до кісток, — підтримала розмову Кайса.

— Правда? Оголосили штормове попередження. Західний вітер принесе ще більше дощу.

— Чоловік, з яким я розминулася у дверях, справді, МаХХ? — поцікавилася Кайса.

Касирка розповіла, що знаменитість має літню хатинку на краю Кінця.

— Вона вбудована в скелю біля моря. Він посадив там великий сад, знаєте, такий дизайнерський сад з яблунями, фонтанчиками й усілякими прибамбашками. Дуже симпатична садиба, хатинка складена з прибережного каміння і з деревини старої знесеної човнової повітки. Збіса класна й збіса дорога, — усміхнулася жінка.

— Давно її має?

— Не можу точно сказати… Його мати родом звідси, з Кінця. Приємний фацет. Приїжджає зазвичай сам, думаю, зараз не має коханки. А колись, здається, жив з отією блондинкою, яка була суддею на «Ідолі» одночасно з ним, хіба ні? Принаймні так писали в журналі «Телегід». Якщо він ще парубок, то завидний хлоп для жіноцтва, — засміялася вона й додала: — Але він мені трохи застарий, йому ж десь під сороківку, правда? До того ж, я чула, що він бабій!

Кайса запитала, чи далеко ще до Кінця.

— Три з гаком кілометри. Ви маєте якийсь стосунок до притулку для біженців? — касирка кивнула вбік штатива з газетами.

— Ні, — відповіла Кайса й взяла місцеву газетку «Західні новини».

«Протести проти притулку для біженців» — прочитала вона на першій сторінці й упізнала на фото стару будівлю санаторію.

— Справжній будинок з привидами, — вела далі касирка. — У дитинстві ми страх як боялися того місця. Кажуть, там досі блукає примара одного пацієнта, а вони надумали поселити туди бідолашних, змордованих людей. Невже не можна було знайти приємнішого притулку? Що вони там будуть робити? Крабів ловити?

Кайса доплатила за газету й поїхала далі. Маленький швидкісний катер мчав через фьорд. Він важко гупав до кожної здибленої хвилі, збиту піняву підхоплював вітер і піднімав високо в повітря. Кайса їхала повільно. Видимість була погана, ще й небесні шлюзи відкрилися. Великий град барабанив по лобовому склі й вибілював дорогу попереду. Вона обминула місток клуні, який виступав просто на дорогу, об’їхала ґанок старого будинку. Шквал стих так само несподівано, як налетів. А коли проминула вказівник «Кінець», попереду відкрився широкий краєвид. Стрепіхаті китиці трави хилилися вбік моря. Один пірс прямо виступав з суходолу у воду, другий завертався під прямим кутом — разом вони утворювали чотирикутник. Вхід до крихітної гавані був на одному куті. Усередині швартувалися малі човни, а вздовж берега тягнулися вервечкою човнові клуні, подекуди більші шопи й п’ять-шість рибацьких хижок.

Біля крайнього будинку Кайса зупинилася, опустила вікно з боку пасажирського сидіння. Дім Юлії: доволі стара червона будівля на два поверхи з підвалом. Від гаража при дорозі до вхідних дверей вели сходи, викладені з плаского каміння. Кайса повільно рушила повз садибу, проїхала майданчик розвороту й покотилася ще вужчою гравійною доріжкою далі. Через п’ятдесят метрів вона опинилася на вершечку пагорба. Перед нею простиралася захищена від відкритого моря затишна бухта Кістевіка, на південно-західному боці здіймався могутній скелястий стрімчак. Бухту вважали справжнім ельдорадо для дайвінгу. За легендою, тут, на дні, лежали рештки великого корабля, повного скарбів. У народі подейкували, що більшість скринь підняли на берег ще в сімнадцятому столітті.

На невеликому стрімкому горбі ледь виднівся старий санаторій, але Кайса звернула вниз, до моря. На паркінґу стояли щонайменше двадцять старих розбитих автівок і чотири занедбані причепи-каравани. Біля іржавого контейнера на краю причалу стримів вантажний кран, під стіною довгої будівлі — стара вантажівка. На знищеній негодою табличці на стіні вона прочитала напис «Фабрика риболовецького спорядження Кістевіка». Невеличкий пірс вів до напівзруйнованої човнової клуні.

Вона заглушила двигун, сиділа й дивилася на море. Коли їй було дев’ять-десять років — тоді родина ще жила тут, — вона обходила острів понад берегом від Квітсаннвіки в Лусвіці до Кінця у Флятбюгді. Вставала з батьком в суботу на світанні, коли був відплив. То була виснажлива прогулянка, доводилося перелазити доволі глибокі ями й западини, які оголилися на морському дні.

Вітер гнав з моря хмари. Шарґа, як називали таку погоду місцеві. Кайса всміхнулася. Вона любила шарґу з вітром, снігом і дощем, такого їй бракувало згодом, коли вони переселились на південь.

На цьому краю Норвегії циклони були частими гостями. Моряки й морські мандрівники полегшено зітхали, коли нарешті щасливо проминали Стадгавет, найсуворішу ділянку моря біля західного узбережжя, і входили в спокійніші води поміж островами. Що загартовані морські вовки на вітрильних суднах у давні часи, що японські туристи на сучасних швидкісних яхтах не раз хапалися за релінги й глибоко переводили подих, радіючи, що вижили.

Кайса розвернулася і поїхала назад. На розвороті зупинилася. Вузькою доріжкою їй назустріч їхало авто. Воно звернуло з дороги й вкотилося в гараж Юлиної садиби. Звідти вийшла жінка з двома пакетами й поспішила до будинку. «Мати Юлії», — подумала Кайса. Трохи повагавшись, вона заглушила двигуна і натягнула на голову капюшон.

Жінка відчинила двері, стримано всміхнулася. Вона була гарна: високі, підкреслені макіяжем вилиці, повні губи, виразно підведені очі, коротка стрижка майже під «їжачка».

— Слухаю вас? — промовила вона, не давши Кайсі часу першій відрекомендуватися.

— Я Кайса Курен. Я… Я випадково побачила вас і…

— Ви журналістка?

— Так, але я не на роботі. Просто піддалася пориву і…

Маріанне Вінтер вичікувально дивилася на неї. Бліда шкіра її обличчя була поцяткована веснянками, які личили до фарбованого каштанового волосся. На вигляд, жінці було десь шістдесят, але хлопчакувата зачіска робила її молодшою.

— Ви — Маріанне Вінтер? — запитала Кайса.

— Так… ви ж самі це знаєте. Ваш візит не випадковий…

— Я не шукала з вами зустрічі, просто проїжджала повз дім і помітила вас.

— Он як? — несподівано глибокий, ледь хрипкуватий голос прозвучав дуже скептично.

Як ставити запитання людині, яка довгі роки носить в собі гіркоту втрати, якщо запитання стосується саме цієї втрати? «Розпитувати можна про все, лишень треба робити це тактовно», — подумала Кайса й наважилася.

— Якщо вже я вас випадково перестріла, то хотіла б про дещо запитати, — обережно почала вона.

Кайса помітила в очах Маріанне Вінтер виразну нехіть, але жінка її не зупинила.

— Це стосується зникнення Юлії.

Маріанне Вінтер урвала її нетерплячим порухом голови.

— Журналісти… ви ніколи не здаєтеся, — вона глянула кудись понад плечем Кайси, примружилася, вдивляючись у дощ. — Що дає вам право копирсатися в людському горі?

— Я хотіла лише запитати про Фруде Ульсена, того, хто бачив…

— Мій син, — різко урвала жінка, — ніколи не вчинив би… подібного. До того ж, Аллан заперечив, що виходив того вечора надвір, — Маріанне щільніше загорнулася у плетений светр, потягнула до себе двері. — Я маю справи…

— Можливо, поговоримо іншого разу?

— Не думаю… Я… це нелегко.

— Я розумію. Я не хотіла нав’язуватися.

Маріанне зробила жест рукою, ніби давала зрозуміти, що Кайсі пробачилося вторгнення, кивнула з холодною усмішкою і зачинила двері.

8

Зелений будинок стояв окремішньо біля моря, до нього вела вузька гравійна доріжка. Тієї миті, коли Кайса дзвонила в двері, впритул до ґанку проїхав великий чорний джип. Він повільно котився, підстрибуючи на камінцях, і зник за виступом скелі. «МаХХ?» — подумала вона, коли двері вже відчинялися. На поріг вийшла жінка, мабуть, мати Фруде Ульсена, Свангільд. На голові мокрі кучерики хімічної завивки. Жінка опиралася на костур і важко, астматично дихала.

— Слухаю? — примружено дивилася вона на Кайсу.

Жінка була огрядна, важила щонайменше сто кілограмів.

Кайса відрекомендувалася журналісткою і поцікавилася, чи вдома її син.

— А що вам треба?

— Лише поговорити.

— Про що?

Кайса заздалегідь придумала пояснення.

— Ви ж мешкаєте неподалік санаторію. Його планують перепрофілювати на притулок для біженців. Цікава ваша думка про це.

— Думка? Що ж, я скажу вам свою думку. Це мене анітрохи не тішить, — жінка провела рукою по спітнілому чолі.

— Можна ввійти? — запитала Кайса.

Свангільд Ульсен, перекособочено, важко опираючись на костур, почвалала поперед Кайси на кухню. Дорогою прочинила якісь двері й гукнула сина. Кайса зазирнула в шпарку й мигцем побачила сходи в підвал.

— Ні, мені це не подобається, — повторила Свангільд. — І моєму синові — теж.

Вона перейшла кухню, далі попрямувала до вітальні, на порозі спинилася і, важко дихаючи, на кілька секунд міцно вхопилася за одвірок.

— Як можна навезти до нас, у маленьке село, таку купу іноземців? — жінка з тяжким стогоном сіла в зачовганий фотель. — Їх наїде більше, ніж нас. Більше, ніж нас! — повторила вона, ніби боялася, що Кайса не допетрає сенсу її слів.

Свангільд Ульсен показала рукою на канапу навпроти, запрошуючи Кайсу сісти. Потім згорнула руки на велетенському животі — пальці нагадували сосиски — і нахилилася до Кайси.

— А серед них же можуть бути й терористи, скажу я вам, небезпечні люди, які нишком планують теракта, як оті, що в Європі.

До вітальні увійшов чоловік. Виразна протилежність матері: високий і стрункий, з вузьким носом і вузькими губами, з близько поставленими очима й чорними густими бровами. Темно-русяве волосся коротко підстрижене, одягнений у джинси й червону картату фланелеву сорочку.

— Чи як ти кажеш, Фруде?

— Про що? — перепитав він, не дивлячись на Кайсу.

Кайса підвелася з канапи, простягнула руку, відрекомендувалася.

— Фруде Ульсен, — пробурмотів він і гепнувся в обшарпаний коричневий шкіряний фотель біля стелажа з декоративними фігурками.

Звідти йому було добре видно велетенський екран телевізора в кутку. Телевізор працював на повну гучність, але ні син, ні мати не зважали на це. Фруде прикипів очима до екрану. Йому було дев’ятнадцять, коли зникла Юлія, на рік старший за неї, отже, тепер йому тридцять три.

— Та про біженців, — нетерпляче відповіла мати. — Серед них можуть бути й терористи, хіба ні?

— Можуть, — сказав син таким тоном, що Кайса відразу зрозуміла, як йому то байдуже.

— А якщо й не терористи, то якісь кримінальні злочинці, — незворушно гнула своє мати.

Кайса не змогла втриматися.

— Багато людей утікають від війни… — почала вона, але не встигла докінчити речення.

Свангільд Ульсен збуджено тицьнула рукою на екран телевізора.

— Ота приємна міністерка біженців навіть сказала, що більшість з них звичайні мисливці за щастям, сунуть сюди, бо ми така багата країна. Думають собі, що ми повинні занести їх до себе на золотому троні… вона стенула плечима, глибоко втягнула повітря, і груди її обурено здійнялися. — О, так, тепер настали важкі часи для багатьох у Норвегії, люди втрачають роботу, а ми ще й повинні підкладати подушки отим чорношкірим? Вони налазять до нас і відбирають нашу роботу.

Жінка провела пальцем під носом, лівий бік її подвійного підборіддя вкрився великою червоною плямою.

«Цікаво, скільки ж ти бачила біженців з іншим кольором шкіри, і в кого вони відібрали роботу в цьому селі?» — подумала Кайса, але промовчала. Вона встала, й ніби випадково згадавши, запитала:

— До речі, ота дівчина, що зникла колись давно… Як же її звали?..

— Юлія, — відразу відповіла Свангільд Ульсен.

— Так, Юлія…

Кайса глянула на Фруде. Той схопив телевізійний пульт і перемкнув на інший канал.

— Ви знали Юлію? — запитала вона його. — Вона була десь вашого віку?

Щось неприродне було в його поведінці, надто вже напружено він вдавав байдужого, втупившись в екран телевізора.

— Юлія? — розтягло перепитав він, не підводячи погляду. — Та-ак, я знав її.

— Ви тоді часто водилися разом, — встряла мати.

Син мовчав.

— Якою вона була? — запитала Кайса.

— Чому ви питаєте про Юлію? — буркнув Фруде.

— Та просто, згадалося раптом, — збрехала Кайса. — Хіба ж не дивно, що поліція так ніколи й не знайшла її?

— Дуже дивно, — знову втрутилася мати. — Та історія важко вплинула на Фруде. Він теж брав участь у її пошуках. Правда, Фруде?

Фруде мовчав.

— Її міг хтось убити, — вела далі Кайса. — Як ви думаєте?

— Цілком, — кивнув Фруде.

— Брат, точно брат її убив, — з залізною впевненістю сказала мати.

— Брат?

— Так, Аллан. Фруде бачив його з сестрою того вечора, коли вона пропала, — жінка кивнула вбік вікна. — Отам, на дорозі. Та Аллан усе заперечував. Хіба не підозріло? Фруде ж їх бачив!

— Ви їх бачили? — звернулась Кайса до чоловіка.

— Так.

— І впевнені, що то були вони?

— Чого це ви випитуєте? — не дивлячись на неї, відповів Фруде.

— І ви теж були в домі молитви, коли це трапилося? — Кайса намагалася привернути його увагу, але чоловіка більше цікавив «Євроспорт».

Мати виявилася говіркішою.

— Звісно, він там був і бачив, як Юлія пішла звідти раніше за решту.

— Що ж вони з братом робили надворі такої пізньої години?

— Звідки мені знати — Фруде вже дратувався.

Кайса повернулася до Свінгільд Ульсен.

— А ви знали її матір?

— Аякже! Я тоді працювала в санаторії.

— Справді?

— Технічним асистентом, як це гарно зветься. Ну, прибиральницею… Бачила її майже щодня. Вона була дуже добрим лікарем. Багатьом, хто зле чувся, допомогла. І… — жінка на мить замовкла, а тоді заговорила стишеним голосом. — Навіть декому з місцевих допомагала. Не одні потребували заспокійливого, так би мовити.

— Он як, — Кайса знову звернулася до Фруде. — Дивно, правда ж, що Аллан з сестрою кудись подалися серед ночі, залишивши спати вдома меншу сестричку?

Фруде вперше глянув їй просто в вічі. Рот скривлений, голос злий.

— Ти занадто багато розпитуєш!

— Та я…

Він ще голосніше підкрутив звук телевізора.

Розмову було закінчено.

9

Фруде Ульсен з несхвальною міною дивився, як мати напихає до рота шматок бісквітного торта. Вона голосно чавкала. Він ненавидів оте чавкання. Скільки можна просити її не чавкати? Мати була схожа на жирну свиню, живим нагадуванням його змарнованого життя. Це її вина. Стара язиката поплета, тільки й знає, що нудить, плете й плете щось, що купи не тримається, і цій журналістці наплела хтозна-чого. Чого це вона приперлася зі своїми розпитуваннями, що він бачив?

Клята, тлуста старушенція. Якби не ти, я жив би нормальним життям.

Він вискочив надвір, став на сходах, довго теребив у руках пластинку з пігулками, насилу витиснув одну й ковтнув, а тоді вийняв з нагрудної кишені пачку цигарок й вибив з неї одну цигарку. Закинув голову, задивившись на небо. Погодний сайт yr.no обіцяв затяжні дощі, й цього разу не збрехав. Дощові хмари громадилися над морем і за горами, дощ відчувався у повітрі. Фруде глянув на годинника: 20.19. Астрономи називають таку пору доби навігаційними сутінками, які рівно за дві хвилини плавно перетечуть в астрономічні сутінки. Відучора день став на три хвилини довший. А завтра подовшає іще на три хвилини. На шість хвилин довший за два дні. Це добре, що надходять світлі часи. У темну пору року його змагала нестерпна важкість у голові, усе важчало, саме життя ставало важчим. Хоч би ще сніжило взимку, і сніг хоча б трохи полежав на землі, то було б світліше й приємніше надворі. Але такі зими він пам’ятав хіба в дитинстві. Тоді вони щодня ходили на лижі — принаймні так згадувалося, — зістрибували з даху альтанки у височенні кучугури. Відтоді порядних зим не бувало, сама лише шарґа з мокрим снігом і дощем, хляпа й твань під ногами, а коли іноді вночі підмерзало, під ногами скліла ожеледь, і майже неможливо було дійти стежкою від дому до клуні. Але надходить весна, і це вселяє надію, хоча дощитиме ще, певно, не один тиждень. Він глибоко затягнувся димом, погляд зачепився за крайній будинок на вулиці. Дім Юлії.

Спогади про неї мовби нуртували в крові, циркулювали тілом, з рівними проміжками проходячи крізь серце. Ночами йому часто снилося, як вони разом купалися в Кістевіці, як він брав її з собою на риболовлю або ж вони перевертали сіно чи трамбували його ногами, складаючи в причіп, уві сні вона цілувала його, обіймала за шию. Її шкіра здавалася на дотик, мов шовк, вона усміхалася, задерикувато зазирала йому в очі. Уві сні його завжди огортали одні й ті ж відчуття: тепло й збудження.

Того вечора в домі молитви він пішов по неї, почекав, доки вона збереться, вона завжди йшла раніше за інших. Він встав відразу після того, як заспівав хор. «Я хочу, щоб моє життя було вічною хвалою тобі» — співали голоси — він це добре пам’ятав. Ніхто не помітив, як він вислизнув з молитовного дому.

Юлія відійшла вже далеченько, коли він вийшов надвір. Він дотримувався відстані між ними. Вона крокувала швидко, ніби кудись квапилася. Було темно, ніде не світилося, вуличні ліхтарі вийшли з ладу. Проходячи повз будинки з зовнішнім освітленням, він намагався триматися в тіні. А на зовсім темних відтинках дороги наздоганяв її. Вона побігла, оглядаючись через плече. Він кричав їй навздогін, називав своє ім’я, волав, що хоче лише поговорити з нею. Та вона не зважала, бігла далі. Він відчув, як у ньому бубнявіє лють, немов чорний туман, який насувається з моря, а тоді скочується в долини гірськими схилами. Та до біса! Вона не сміє ставитися до нього, як до якогось нікчемного хлопчиська! Він бачив, як вона всміхається до інших. Для нього ж, коли заговорював з нею, ніколи не було усмішки.

Коли він був за п’ять-десять метрів від неї, вона раптом зупинилася і обернулася, затулившись руками. Очі налякані. Це страшенно провокувало. Вона не сміє так дивитися на нього, вона повинна тепло всміхатися, простягнути назустріч руки, пригорнутися до нього всім тілом…

Він засапався.

— Я лише хочу поговорити, — сказав він.

— Забирайся геть! — закричала вона. — Я не хочу з тобою розмовляти. Я маю з деким зустрітися.

Він схопив її, зловив за шалика, потягнув, і шалик залишився у його руці.

Вона мала такий нажаханий вигляд, мовби бачила перед собою чудовисько. Він шарпнув її за плечі, притягнув до себе й відчув пронизливий біль, коли вона впилася нігтями в його долоні. Вона закричала. Вона не повинна кричати, вона повинна всміхатися. Не думаючи, інстинктивно, заніс руку й ударив. Вона впала навзнак, а він схилився над нею і вдарив кулаком ще раз.

Фруде Ульсен ще раз глибоко затягнувся і поволі видихнув носом дим. Усі ці думки опосідали його щодня. Але йому жодного разу й на думку не спадало розповісти комусь, що трапилося, чи зізнатися у своїй брехні. Він сам себе загнав у глухий кут, з якого не було виходу. Він давно з цим змирився. До того ж, це вже не мало ніякого значення, нема вже ні Юлії, ні Аллана. Ніхто ні про що не довідається. Доки він триматиме рот на замку. Фруде люто забичкував цигарку в горщику з зів’ялими рештками торішніх квітів. Перш ніж зайти до будинку, глянув на годинника: 20.21. Настали астрономічні сутінки.

10

Їй хотілось би мати своє ательє. Хоча б кімнату з денним світлом. Фарби мали несправжній вигляд попри приставлену до мольберта потужну настільну лампу. На всіх її картинах був зображений старий чоловік. У різних позах: лежав у ліжку, втупившись порожнім поглядом у стелю; біля вікна, задивлений у далину, стужений за волею; на стільці, загорнений у плед, замкнений у собі, сумний; у ліжку, спиною до глядача, ніби відвернувшись від усього світу. Картини мали підписи: «Сором», «Жага», «Зрада» і «Туга». Одна називалася «Радість» — там він стояв біля мольберта і малював; пензлик ледь торкався полотна, обличчя зосереджене, брови насуплені й ледь помітна усмішка.

Телевізор увімкнений на спортивному каналі, спорт її не цікавив, та вона не вимикала — хоч якесь товариство. Вона глянула на будильник — ще година, але голова відчувалася такою ясною, що їй захотілося почати новий сюжет.

— Це мало б бути щось імпресіоністське, мінливе світло, каскад барв, без розставляння акцентів.

— Як виразно я це пригадую, до найменших подробиць.

Вона часто розмовляла вголос з собою.

Час до часу клала руку на коліно, не могла довго водити пензлем по полотні — рука починала тремтіти. Вона пильнувала за годинником. Коли минула вже майже година, ковтнула піґулку, відкладену на столику біля ліжка й лягла.

Точнісінько тієї миті стрілки годинника показали дванадцяту, і світло згасло. Вона згорнулася клубочком під ковдрою, немов маленьке звірятко, далі розмовляючи сама з собою.

— Я іду білим піщаним пляжем, світить сонце, хвилі набігають на берег. Я боса, у м’якій шовковій літній сукенці, високо задираю поділ, коли хвилі накочуються на ноги.

11

— Привіт! Я називаюся Кайса Курей. Чи можна з вами поговорити?

Жінка, трохи за сімдесят, приглядалася до неї у щілинку прочинених дверей. Кайса помітила її обличчя у вікні вітальні між квітковими горщиками, коли поверталася вчора додому після розмови з Фруде Ульсеном та його матір’ю.

— Мені нічого не треба, — сказала жінка.

Кайса запевнила, що нічого не продає, вона журналістка.

— Ви мешкали тут, коли в селі ще був санаторій?

— Я живу тут усе життя, — жінка зо дві секунди уважно розглядала Кайсу, а тоді всміхнулася. — Ви маєте зовсім нестрашний вигляд, можете зайти до хати.

— Нас зовсім не втішила перспектива появи психіатричної лікарні по сусідству. Але минулося без проблем, — розповідала Ґюнвур Сюнне (так звали жінку), ведучи гостю коридором до захаращеної меблями вітальні.

На двох підвіконнях густо стояли одне біля одного квіткові горщики: азалія, фіалки, дві орхідеї і барвисті бегонії. В одному кутку росла велетенська юкка. Вся стіна над канапою була в родинних фотографіях різних розмірів, а стіна над телевізором — з фотографіями внуків. Ґюнвур відпустила ходунки, поволі опустилася в бордовий фотель, а Кайсу запросила жестом сісти на канапу по інший бік столу.

— Я там працювала, як тільки його відкрили 1994 року й до самого закриття 2003, — сказала вона. — І ми… — жінка затнулася. — Ой, я зовсім забула, ви ж, напевно, випили б кави.

Кайса відмовилася, мовляв не варто клопоту, але Ґюнвур наполягала. На кухні стоїть кавник зі щойно завареною кавою, чи не була б вона така ласкава принести його?

На кухні панувала ідеальна чистота, мийка з нержавійки так блищала, що в неї можна було дивитися, як у дзеркало. Кухонні шафки з темного дерева, скло в дверцятах скріплене свинцевими перемичками. Плетені гачком фіранки, на столі — мереживні серветки в гарданґерському стилі. Усе в домі свідчило про любов Ґюнвур до рукоділля. Кайса помітила плетиво на столі у вітальні, вишиті картини на стінах і гаптовані подушки на канапі.

— Які саме пацієнти лікувалися у санаторії? Звідки вони були? — поцікавилася Кайса.

— З усієї країни, люди, яким заважкою була їхня ноша. Філіжанки в шафці над мийкою, — вставила вона й заговорила голосніше, коли Кайса пішла на кухню по філіжанки. — Більшість страждали від нав’язливих думок, страхів і депресії — на цьому й спеціалізувалися лікарі, я гадаю. Пацієнти лежали там довго, їх ще до того багато разів госпіталізували десь в інших закладах. Усі доглянуті, мабуть, самі оплачували частину лікування. Це ж була приватна інституція, але з державною дотацією.

Кайса поставила філіжанки на стіл, налила каву.

— Ким ви працювали?

— Кухаркою.

— То з пацієнтами зрідка контактували?

— Чому ж зрідка? Хворі часто допомагали на кухні. Це було одним з видів терапії. Ще вони займалися рукоділлям, ткали, малювали, таке різне. Ми тримали курей, кілька корів, овець, доглядали невеличкий городець. Пацієнти всюди докладали рук.

— Скільки їх загалом лікувалося?

— Місця було на двадцять п’ять ліжок, але зазвичай у санаторії перебували п’ятнадцять-двадцять хворих, — Ґюнвур трохи відштовхнула від себе ходунки й руками поклала свої ноги на ослінчик. — Декого іноді провідували родичі. Чоловіки чи дружини, діти чи батьки. Для гостей були навіть створені умови, вони мешкали в маленькій прибудові позаду санаторію. Решту ж ніхто не провідував. До декого за багато років не приїжджали ні родичі, ані друзі. Я собі думала, певно, їх списали в санаторій, щоб звільнитися від відповідальності.

— Мати Юлії, дівчинки, що зникла, працювала там?

— Маріанне Вінтер? Так, вона була однією з лікарів, — Ґюнвур сплела пальці. — Збіса розумна, треба визнати. Вона та ще один лікар, Ейвінн Бюлль, який купив будинок і влаштував у ньому санаторій. Він був психіатр, а вона — нейрохірург і ще мала психіатричну освіту, наскільки я розумію.

— Багатьом хворим полегшало?

— О, так! Це була справжня втіха працювати там! Але дехто помирав, чотирьох поховали на старому цвинтарі.

— Санаторій мав свій цвинтар? — вражено перепитала Кайса.

— Відразу за клунею. Його закрили ще до війни, але санаторію дозволили там ховати, — стара повела плечима. — Уявляєте, родини не потурбувалися, щоб забрати їх додому.

— А Ейвінн Бюлль? Яким він був? Одружений?

— Ні, парубкував. Але мав, звісно, подругу в Ульстайнвіку, у ті часи, коли зникла Юлія. Ми знали його й раніше, його батько все життя прожив на Кінці, тож він за багато років часто бував тут наїздами. Порядний чоловік, дуже турботливий до пацієнтів, уважний, умів слухати, завжди доступний. Він мешкав у маленькій мансарді біля лабораторії на останньому поверсі. Ми називали її Піддашшям. Санаторій мав лише дві палати для хворих. Доктор був майже за батька Маріанниним дітям. Надто Юлії, вона часто приходила до нього в кабінет. Це було добре для неї — мати з ким поговорити. Хоча… — Ґюнвур на мить замовкла, піднесла філіжанку до губ.

— Юлія погано почувалася? — запитала Кайса, коли мовчанка трохи затягнулася.

— Ні, зі здоров’ям було все гаразд, — впевнено заперечила Ґюнвур. — Просто вона завжди видавалася дуже сумною. Пригніченою і безрадісною.

Кайсі знову здалося, що стара щось недоказує, але більше Ґюнвур нічого не додала.

Кайса тримала філіжанку між долонями, теж мовчала, чекала, нишком спостерігала за Ґюнвур Сюнне — не порушувала тиші, яка поволі наповнювала кімнату.

— Розумієте… кухня була своєрідним місцем зустрічей. Усіх, хто бажав, я радо там приймала. Часто за столом збиралися милим товариством діти працівників, пацієнтів і самі працівники. Бо ж кухня таке собі місце для посиденьок.

— А Юлія? Вона теж приходила?

— Так, постійно. Працювала в нас після закінчення школи, допомагала з трудотерапією і таким іншим. Неймовірно гарно вміла малювати й рисувати, і ткала непогано, — Ґюнвур показала на клаптиковий килимок на підлозі. — Оцей зіткала одна пацієнтка. Тютта називалася. Тютта Сьоренсен. Бідолаха… Наклала на себе руки. Усе сталося дуже несподівано. Тютту останньою поховали на нашому цвинтарі. За місяць до зникнення Юлії.

— То ви добре знали Юлію?

— Так, Юлія була доброю дівчинкою, але й вона… мала якісь проблеми.

— Які?

— Юлія ніколи не звірялася… якийсь неспокій в собі носила, може, страх. Одного разу… — Ґюнвур скрушно похитала головою. — Та того ж дня, здається, коли пропала, вона прийшла на кухню заплакана. Пам’ятаю, як учора. Мені було так її шкода… Я завжди боялася, сказала вона. А коли я запитала, чого ж вона боялася, відповіла, мовляв, ліпше б я не знала цього. Хіба не дивно?

— Ще щось казала?

— Ні… Не хотіла говорити. То я її просто міцно обійняла. Бідолаха так тремтіла. Я переконала її піти того вечора з моєю донькою в дім молитви, на молодіжні вечорниці. Якби я її не вмовила, може… — Ґюнвур звела догори плечі, кілька разів погладила рукою бильця фотелю.

— Але мати, напевно, їй допомагала, — завважила Кайса. — Вона ж експерт з депресій та страхів.

— Ну, не знаю… Можливо… Хоча не думаю, що між ними були теплі стосунки.

— А Бюлль намагався їй допомогти, як гадаєте? Лікував її?

— Я вже казала, що вона часто бувала в його кабінеті. Може, навіть трохи зачасто, якщо розумієте. Він же набагато старший за неї, батьком їй годиться, — додала Ґюнвур. — Це помітив персонал, пішли чутки, ви ж знаєте, як люди люблять пліткувати, — жінка поринула в себе. — Якось негарно виходить, я не маю підстав повторювати брехні, — вона неуважно обірвала зів’ялу квітку бегонії, яка стояла на столику біля фотеля, поклала її на тарілочку під філіжанкою.

— А між Бюллем і Вінтер щось було?

— Нічого такого, що вказувало б на щось більше за партнерство, я не помічала. Я б навіть сказала, що наприкінці їхні стосунки дуже похолодніли.

— Як це?

— Вони сварилися.

— Про що?

— Важко сказати… про пацієнтів, методи лікування, дослідження — таке…

— Учора я, до речі, перестріла Маріанне Вінтер, — сказала Кайса.

— Так, я бачила, що вона вдома. Але, приїжджаючи сюди, вона здебільшого усамітнюється, — це прозвучало, як натяк на те, що Ґюнвур вважає докторку трохи асоціальною. — Давно її тут не було. Чула, ніби вона хоче продати будинок. Санаторій мають віддати під притулок для біженців, а там, думаю, ще не все прибрано. Певно, наводитиме лад.

— А що змусило вас замислитися, ніби не все було гаразд у стосунках Юлії з матір’ю?

— Та дрібниці всякі. Як на мене, мати постійно шпиняла її, а коли одного разу порадили Юлії не брати це близько до серця, вона сказала: «Якби ви лиш знали, яка вона насправді!»

— Того вечора, коли Юлія зникла… — почала Кайса.

— Уфф, — раптом урвала її Ґюнвур, швидко облизавши губи. — Одному з пацієнтів несподівано погіршало. Мені дуже шкода було молодого сина, який саме приїхав провідати батька. Він сидів біля хворого весь вечір і всю ніч, аж той помер на світанку; лише зрідка виходив за поріг кухні покурити. Мабуть, родини вони не мали, були тільки удвох, і син часто приїжджав до батька. Іноді долучався до наших занять, малював щось разом з Юлією чи ткав. Хлопцеві десь лишень двадцять минуло, мало хто підходив йому за віком.

— Персоналу багато було?

— Шестеро-восьмеро медсестер і доглядальниць, які працювали позмінно, не всі мали повну ставку. А ще був сторож, дві прибиральниці, одна допомагала на кухні, додаткові помічники… не пригадую точного числа, але думаю, десь дванадцять-тринадцять, окрім лікарів.

— Ви працювали того вечора, коли зникла Юлія?

— Одна з доглядальниць нічної зміни захворіла, довелося її замінити, я часто виходила на заміну. Було рівно пів на дванадцяту ночі, коли зателефонував Аллан, дуже наляканий, що Юлія ще не повернулася додому з дому молитви. Я покликала його матір. Вона залишилася на ніч через того важкого хворого. Знайшла її в лабораторії, вона здебільшого працювала там, — на обличчі Ґюнвур майнуло невдоволення. — Маріанне була дуже роздратована, що хтось насмілився їй заважати. Хоча «розлютована» було б правильнішим словом. О, та дама мала темперамент нівроку, не раз була свідком!

— А Бюлль того вечора був у санаторії?

— Так, але на своєму піддашші, ліг спати. Було ж уже пізно, він тільки нещодавно повернувся зі своєї прогулянки до Ульстайнвіку, до подруги. До того ж, мав рано вставати, бо збирався до Осло. Його мати хворіла, він часто їздив до неї на вихідних.

— Маріанне Вінтер подалася додому після дзвінка Аллана?

— Не відразу, десь аж за годину, — Ґюнвур звела догори брови, підкреслюючи, яким дивним це було для неї.

— А як ви вважаєте, що трапилося з Юлією? — запитала Кайса.

— Не думаю, що за цим стояв брат, брат з сестрою любилися. Воно й не дивно, я мала таке враження, що Юлія більше дбала про родину, ніж рідна мати. Докторки ніколи не бувало вдома, працювала в санаторії від рана до пізна, часто й ночами, — Ґюнвур схрестила на грудях руки. — Уявляєте, навіть суботнього вечора не провести з дітьми! — жінка знову звела догори брови, уже не могла далі стримуватися: — Обурливо! Хіба вона не повинна була поніжити своєю увагою дітей? Ну, добре, Юлія й Аллан дорослі, вісімнадцять і дев’ятнадцять років, а маленька Сюсанне? Маріанне була, мабуть, добрим лікарем та вченим, але доброю матір’ю — ніколи! Може, і Юлія жила б досі, якби вона хоч трохи піклувалася про дітей…

Кайса підвелася.

— Не хочу більше забирати вашого часу, — сказала вона, але Ґюнвур вже не могла спинитися.

— Їм варто було краще перевірити Фруде Ульсена, така моя думка! Знаєте, що це він навів на Аллана поліцію? Завжди був дивним…

— А що він тепер робить? Має роботу?

— Не працює вже роками. Живе на допомогу з непрацездатності. А в санаторії тоді був на всі руки майстром.

Кайса вдягнула куртку, рушила до дверей.

— Першою думкою багатьох було, що до зникнення причетний, звісно, хтось з санаторію, — вела далі Ґюнвур. — Але психічно хворі зазвичай не гуляють, де їм заманеться, і не нападають на людей. Вони не буйні, їм досить своїх мух у голові, я б так сказала. До того ж, ми завжди зачиняли двері о восьмій. А потім робили регулярні обходи, наглядали за всіма пацієнтами. Ні, там був повний контроль, ніхто з пацієнтів не міг бути причетний до зникнення Юлії.

Стара жінка підвелася, вхопилася за ходунки.

— Дякую, що завітали в гості, я тут сиджу цілими днями сама. Заходьте, якщо вам ще щось спаде на думку.

Кайса подякувала за запрошення, пообіцяла скористатися ним при нагоді. Вона відчинила двері, Ґюнвур викотилася ходунцями повз неї у коридор.

— До речі, Юлія мала подруг, з якими я могла б поговорити? — запитала Кайса вже на порозі.

— Небагато, наскільки я можу судити, але вона ходила до одного класу з моєю донькою, Ґюнн. Можете зайти до неї, вона мешкає просто через дорогу, — Ґюнвур відчинила двері, визирнула надвір. — Авто стоїть, то вона вдома.

— Хто був пацієнтом, який помер тієї ночі?

— Як же його звали?.. Якесь подвійне ім’я. Ян-Генрік… Ні, то інший… Та як же? Гансен. Щось на «г». Ні, шкода, не згадаю…

Уже виходячи, Кайса звернула увагу на ряд гачків з ключами біля дверей.

— А ключ від санаторію маєте?

— Так, провисів тут усі ці роки.

— А може… ви б мені його…

— …позичила? — Ґюнвур скептично глянула на Кайсу, але потім мовби передумала, зняла ключ з гачка. — За однієї умови… Нікому не признавайтеся, що я вам його дала. Ви ж розумієте, Маріанне зараз тут. Таке недозволено, але яке це має значення… — стара по-змовницькому усміхнулася й простягнула Кайсі ключа. На зеленому пластиковому брелку вишуканим почерком було написано «Санаторій».

12

Ґюнн Гюсбю, донька Ґюнвур, відчинила двері з немовлям на руках. З помешкання пахло дріжджовою випічкою. Жінка відразу запросила Кайсу досередини, щойно почула, про що йдеться.

— Я саме виймаю хліб з духовки, — сказала вона й зникла на кухні, поклавши перед тим дитя в дитяче крісло-гойдалку на підлозі.

— Дівчинка? — запитала Кайса, присівши навпочіпки.

Немовля було вдягнене в рожевий плетений светрик і світло-жовті повзунці.

— Так, її звати Ганна, на честь моєї бабусі. Ми вже маємо трьох хлопчиків, одинадцять, десять і вісім років. Дітей більше не планували, але ось несподівано з’явилася на світ Ганна, — жінка ніжно всміхнулася, виймаючи з духовки довге деко з чотирма хлібами. — Хочете скуштувати?

— Хіба з вами за компанію, — сказала Кайса. — Пахне божественно.

— Пахне домом, — усміхнулася Ґюнн.

Вона накрила на стіл, і вони сіли.

— Я тут недавно перестріла МаХХа в крамниці, — за якийсь час мовила Кайса.

— Він має літню хатинку неподалік. Його мати родом звідси. Для нас, хто знає його змалку, він просто Лассе. Лассе Трюльсен.

Жінки намастили собі хліб маслом.

— Ви хотіли поговорити про Юлію? — озвалася Ґюнн.

Кайса кивнула, жуючи скибку хліба.

— Це якась загадка, що її не знайшли, — сказала Ґюнн.

— Зникнення Юлії вплинуло на село?

— Ще й як! Я досі боюся сама ходити поночі.

— Хоч минуло вже стільки часу?

— Ніколи не забуду тих днів, шок, усі налякані. То було жахливо. А ще читаєш на кожному кроці про вбивць, які немов ходячі бомби. Якщо такий убив раз, то вбиватиме знову. А якщо це хтось місцевий, кого ми знаємо? Уже боюся того часу, коли Ганна виросте, і доведеться відпускати її саму. Дівчатка — більший фактор ризику, як ви розумієте. «Справа Юлії» кинула чорну тінь на все село.

Ґюнн налила каву і далі розповідала про Юлію. Її розповідь ще більше додала Кайсі враження, що дівчина була замкнутою, трималася осторонь від усіх, і саме на неї покладалася найбільша відповідальність у сім’ї.

— Якою була її мати?

— Ну, як вам сказати… Інакшою.

— Це ж як?

— У мої дитячі роки майже всі мами моїх друзів були домогосподарками, мало хто мав освіту й роботу. Маріанне вміла зацікавити розмовами. Вона з тих, хто прийшов сюди з зовнішнього світу, годувала нас балачками про рівноправ’я жінок, казала, що жінки можуть стати ким захочуть, переконувала, що ми повинні мати високі амбіції, не одружуватися надто рано й не обкладатися дітьми, а їхати звідси, вчитися, подаватися у світ. Можливо, саме це й мучило Юлію, — Ґюнн замислено жувала. — Можливо, для неї виявився надто тяжким тягар материнських очікувань.

— Юлія добре вчилася у школі?

— Була нівроку тямуща, але за останній рік з’їхала в оцінках.

Якийсь час жінки їли мовчки.

— Юлія дедалі більше ізолювалася від усіх, — знову озвалася Ґюнн, — якось так дивно притихла. Одного разу я прийшла до неї, вхідні двері стояли прочинені, і я почула, як її лає мати. Маріанне лютувала, кричала, що Юлія ні на що негодяща — я її такою не знала. А коли Аллан спробував заспокоїти матір, дісталося і йому. Знаєте, що вона зробила? Дала йому ляпаса по обличчі! Я часто думаю про обох, про Аллана і Юлію. Це незбагненно…

— Ви теж були того вечора в домі молитви?

— Так, пригадую, вона тоді здавалася… як би то сказати… Трохи іншою… Збудженою. Веселою і знервованою водночас. Розумієте?

«Дивно, — подумала Кайса. — Лише за кілька годин перед тим, на кухні санаторію, вона видалася Ґюнвур наляканою і пригніченою. Щось трапилося у той проміжок часу? Чи зміна настрою мала інше пояснення? Люди, які вирішили накласти на себе руки і вже твердо зважилися на це, відчувають, буває, полегшення і навіть радісне збудження».

Вечорниці в домі молитви закінчилися десь трохи по десятій, розповідала Ґюнн, але гурт молоді ще стояв надворі — розмовляли, розходитися почали аж о пів на одинадцяту. Ґюнн добре пам’ятала, що Фруде Ульсен теж був серед них: йому стало погано, але він невдовзі повернувся і приєднався до гурту.

— Певно, сидів у туалеті, — сказала Ґюнн. — Мав такий нещасний вигляд, ніби запхав голову під воду.

— Розкажіть про Фруде, — попросила Кайса.

— Усі дівчата вважали його настирливим, але найбільше він чіплявся до Юлії, просто переслідував її. Гадаю, Фруде в неї закохався. Нам він видавався диваком. Він і досі дивний чоловік, однак віддано турбується про свою матір, це треба визнати. Вона без нього не вижила б.

— Дивний, кажете? Він мав якісь розлади?

— Можна й помилятися! — вигукнула Ґюнн. — Про розлади ніколи не чула.

Кайса запитала, чи має Ґюнн фото Юлії. Жінка зникла у вітальні й невдовзі повернулася з фото свого класу.

— Оце — Юлія, — показала вона на соромливо усміхнену дівчинку в останньому ряду.

Кайса відразу її упізнала, вона була дуже схожа на матір, такі ж високі вилиці, широке підборіддя, ось лише волосся біляве й довге. Червона блузка, чорний з червоними цятками, туго зав’язаний на шиї шалик звисав через плече.

— Дуже гарна, правда? Але вона, здавалося, цього не усвідомлювала, — сказала Ґюнн.

Кайса зробила кілька знімків телефоном.

Заплакала Ганна. Ґюнн вийняла дівчинку з кріселка-колиски, задерла светра і приклала малу до грудей. Сиділа, усміхнена, дивлячись на крихітну долоньку, яка стискала її вказівного пальця.

— Після школи ми з Юлією рідко бачилися. Вона покинула навчання в коледжі вже за два тижні, працювала в санаторії, піклувалася про меншу сестричку.

Немовля випустило з ротика цицьку, усміхнулося мамі й знову заходилося запопадливо ссати груди.

— Сюсанне, сестра, теж була дуже тиха й серйозна дівчинка, як Юлія.

Кайса підвелася.

— А яким був Аллан?

— Повна протилежність сестрам, неврівноважений, агресивний, мовби лютий на весь світ. Я навіть підозрювала, що в нього ADHD,[2] швидко спалахував, нездатний концентрувати увагу. Щось негаразд було з усіма трьома.

— Можна когось розшукати, хто добре знав Аллана? Він мав друзів?

— Найбільше водився з Фруде. Вони були ровесниками, на рік старші за нас.

— Аллан міг бути причетний до зникнення Юлії, як гадаєте?

— Уявлення не маю, але, якщо чесно, то я не здивувалась би. Він був непередбачуваний. Запальний…

13

— Ніяк не збагну цього Фруде Ульсена, — сказала Кайса, простягаючи Йоранові Нордіну звіт.

У звіті вона виклала, з ким розмовляла й про що.

Було 19 березня, вони сиділи в готельному ресторані, у порту Лусвіки. Кайса спостерігала за Йораном, доки він читав, їй здалося, що він трохи розчарований, але, можливо, таке враження складалося через обвислу повіку на спотвореному обличчі, яка надавала йому сумного вигляду.

— Чому не збагнете? — запитав він.

Кайса усміхнулася і показала на свій ніс.

— Таке відчуття з’являється, коли довго у грі, — сказала вона, а Йоран голосно реготнув — Кайса дуже вдало скопіювала його манеру висловлюватися — отоді, під час першої їхньої зустрічі.

— На нього не можна покладатися, — додала вона.

— Думаєте, бреше?

— Не можу однозначно стверджувати, надто коротко розмовляли. Та й розмовою це не назвеш. Більше говорила його мати.

— І все ж ви вважаєте, що йому не варто довіряти, — констатував Йоран.

— Щось у його словах різало мені вухо.

— Чого бажаєте? — запитав Йоран, коли до їхнього столика підійшов кельнер. — Можна почастувати вас келихом вина?

— Дякую, чом би й ні… Я без авта. Додому п’ять хвилин ходи.

— Розкажіть трохи про Фруде Ульсена, — попросив Йоран. — Що в ньому було дивного?

— Він видавався незворушним, коли ми розмовляли про Юлію. Хоча його мати казала, що він тоді дуже переживав її зникнення. Він був ніби неприсутній, мовби поринув у свої думки.

— А це що? — Йоран тицьнув пальцем в аркуш. — Ота жінка… як вона називається?… Ґюнн… Вона каже, що Фруде стало погано в домі молитви.

— Так, тут щось може критися.

Кайса схопила аркуш, обернула його другим боком, взяла ручку, провела риску й вписала кожну повну годину й кожні пів години.

— Приблизно о пів на десяту вечора Юлія пішла додому. А ось тут, десь о пів на одинадцяту, почали виходити з дому молитви й інші. Орієнтовно о пів на дванадцяту Фруде начебто бачив на дорозі Юлію удвох з Алланом. Припустімо — суто теоретично, — що Фруде бреше. Який у нього мотив, щоб кинути підозру на Юлиного брата? Єдине, що спадає на думку — він сам має, що приховувати, — Кайса показала на часову таблицю. — Фруде виходив з дому молитви. Я не знаю, коли й наскільки часу. Він сказав, що був у туалеті. Але чи був?

Йоран довго й мовчки дивився на папір на столі.

— Можливо, ви щось таки намацали.

— І ще одне, — додала Кайса. — Ґюнн сказала, що Юлія у вечір зникнення перебувала в стані радісного збудження. Вона описала її веселою і водночас схвильованою. Це може, скажімо, означати, що вона вирішила покласти край своєму життю.

— Можливо… Або ж відважилася на якесь інше важливе рішення.

— Яке?

— Не знаю… Може, просто сталося щось таке, що сповнило її радістю.

Йоран долив вина собі й Кайсі.

— А тепер зізнайтеся мені, чому ви працюєте над цією справою? — попросила Кайса. — Ви приватний детектив?

Йоран кивнув, оперся ліктями на стіл, спроквола потер долоні.

— Даруйте, але мій замовник бажає ще якийсь час дотримуватися анонімності.

Кайса вичікувально дивилася на чоловіка перед нею, однак Йоран Нордін більше нічого не сказав.

— А що трапилося з…

Він показав на обличчя.

— З оцим?

Кайса кивнула.

— Я про це ніколи не розповідаю, не стає духу, — відповів Йоран, вибачливо всміхаючись. — Нещасний випадок…

Кайса мала купу запитань, але змовчала, бачила з виразу його обличчя, що питати даремно. Лише сказала:

— Не люблю занадто таємничих людей.

— Розумію, ви журналістка, ви живете з розпитувань, — промовив він з усміхом і підняв келиха. — Будьмо!

Цей швед їй подобався, мав у собі якийсь шарм.

— Будьмо!

— Я обіцяю усе розказать, — з ледь вловним акцентом промовив Йоран, підносячи келих до рота. — Сподіваюся, уже скоро… Вибачте, але дискретність важлива в моїй сфері, — розвів він руками. — Наступної зустрічі довідаєтеся більше. Я радо продовжив би нашу співпрацю…

14

Попрощавшись з Кайсою, Йоран Нордін відразу ж піднявся у свій готельний номер, спакував речі, перевдягнувся в тренувальний костюм, спустився униз і сів в авто. Він знову поїхав до Кістевіки, припаркував авто біля зруйнованої фабрики рибацького спорядження. На Кінці відбувався якийсь публічний захід, бо навколо стояло дуже багато автомобілів. Він трохи посидів, а, впевнившись, що поблизу нікого немає, вийшов з авта й рушив густим підліском угору, до санаторію. Зупинився біля одного вікна з тильного боку будівлі, роззирнувся навсібіч, підняв покинутого дерев’яного ящика, поставив під вікно й виліз на нього. Потім вставив ніж між лиштвою і віконною рамою, посунув лезо догори й зняв зсередини гачок. У приміщенні він впевнено рушив сходами у підвал. І лише там, унизу, ввімкнув ліхтарика, освітив двері з кодовим замком. На мить завмер, прислухався. Якийсь звук знадвору? Ні, причулося. Йоран натиснув чотири цифри, замок клацнув, і він увійшов. Сніп світла шугав полицями, він читав написи на наліпках, обережно зняв велику банку, поклав у наплічник.

Потім швидко вислизнув з кімнатки, хряснув за собою дверима, запхав ліхтарика до кишені, накинув на плечі наплічника і швидкими кроками рушив до кутка підвалу, де були сходи.

На частку секунди він завважив якийсь рух у сутіні. Та не встиг зреагувати, біль вибухнув у голові — хтось з шаленою силою вдарив його, жбурнувши до бетонної стіни.

15

Пригадую, я відчув велике полегшення, дивлячись у вікно автомобіля, який віз мене ген далеко від клініки Улевол до пансіонату для душевнохворих в Аскері. Я виразно все пам’ятаю, хоча відтоді минуло вже приблизно шістдесят років. 23 травня 1936 року Дікемарк до кінця мого життя став мені домом. І ще пам’ятаю, як ми в’їхали у великі, багато декоровані ковані ворота, і як я тішився довколишньою красою.

Тут мені судилося неспішно жити, далеко від людського хаосу.

Я глянув на гурт робітників з лопатами на плечах. Вони спроквола тяглися повз автомобільне вікно, усі в однаковому одязі: темні штани, сіро-бежеві куртки, кашкети. Я не носитиму такого бридкого одягу, у ролі копача з лопатою теж аж ніяк себе не уявляв. Тривога, яка всю дорогу виявлялася легкою нудотою, наростала; одна рука мимовільно почала ляскати по коліні. Я швидко запхав її під стегно, і зосередився на спогляданні околиць. Зелено й пишно. Коротко підстрижена трава, квіткові рабатки й грядки, обсаджені кущами й барвистими квітами, — усе тут видавалося ретельно продуманим. Щось було монументальне у велетенських будівлях у югенд-стилі, які здіймалися в глибині території, під лісом, і я задоволено завважив, що вони були розташовані з вишуканою прецизійністю одні біля одних.

Мене поселили в чотиримісну палату. Двоє пацієнтів лежали в ліжках, третій сновигав туди й сюди кімнатою, ведучи дискусії зі стелею.

Коли я склав свої речі, мене повели до лікаря, який ставив надто багато запитань. І лікар, і кабінет були в моїх очах якісь невиразні, ніби огорнені ранковим туманом. Я тільки й міг відповідати «так, «ні» і «не знаю».

За якийсь час лікар відхилився на спинку стільця і мовчки почав мене розглядати. Я ж вивчав муху на вікні, яка з дзижчанням раз у раз билася до шибки.

— Чому ти стрибнув у море? — запитав лікар, відрекомендувавшись згодом доктором Еліассеном.

Що йому до того, я не знав цього чоловіка, він не викликав у мене довіри.

— Гаразд, тепер ти тут, і ми спробуємо тобі допомогти, — сказав він таким тоном, мовби моє зцілення уже не за горами.

Лише тоді я підняв на нього очі й побачив, що він приязно всміхається.

— Ми тут маємо трудову терапію, вона багатьом допомагає, — вів доктор далі. — Ти можеш працювати на території, у стайні, на полі, у лісі або на городі. Ми маємо пральню, ткацьку майстерню, пекарню. По суті, самі себе забезпечуємо, а пацієнти в усьому допомагають. Звісно, твоя праця оплачуватиметься, бо маємо свої гроші, дікемаркські гроші, якими можеш розраховуватися у крамничці закладу.

Дай мені, спокій, подумав я, але вголос нічого не сказав.

Не отримавши відповіді, доктор стиснув губи.

— Ти себе вважаєш гомосексуалістом, Лауріцене?

— Ні, таке ніколи не спадало мені на думку. Якщо подібне записано в журналі, то це якесь непорозуміння, — твердо промовив я.

— А як в тебе з румінацією, буває?

— Що таке румінація?

— Прикрі думки, які весь час повертаються, — пояснив лікар. — Копирсання в собі, яке шкодить психіці.

Я кивнув. Йому, вочевидь, конче треба було наліпити на мене якусь етикетку. Румінація, подумав я і знову кивнув. Слово сподобалося. Отак і визначили мою хворобу.

16

Юмар Бертельсен сердився. Неводи були майже порожні, а ті кілька рибин, які все ж упіймалися, лежали там, вочевидь, не перший день. Погана погода завадила йому раніше вийти в море й витягнути неводи. Він скрутив самокрутку, прикурив, а тоді вимкнув автопілот і вийшов на палубу. Катер, Віксунн 830 1998 року випуску, мав штурвал і внизу, і нагорі. Наблизившись до проходу в гавань на Кінці, він скинув швидкість, глибоко затягнувся цигаркою. Дідько, що там плаває у воді? Знову хтось скинув непотріб у море? Чи це, можливо, кляті дайвери повикидали якийсь свій мотлох? Його б таке не здивувало. Вони з’їжджалися сюди з усієї країни, навіть з-за кордону, щоб взяти участь у великодньому дайвінг-фестивалі, який почався цими вихідними. Цілий тиждень триватиме. Щорічна навала. Позавчора відбулося відкриття фестивалю, якийсь музичний гурт грав до танців у величезній човновій клуні Атле. Через невпинне гуп-гуп-музикування і неймовірний гармидер йому вдалося заснути аж перед третьою ночі.

Заходячи в бухту, Юмар щосили мружився, намагаючись хоч щось розгледіти, але бачив лише незрозумілий чорний лантух, який гойдався на поверхні. Він узяв багор. Не можна залишати сміття у воді, ще потрапить комусь під гвинт. З ним таке трапилося торік, під гвинт затягнуло пластик і буксирний трос. Довелося заганяти катер на ремонт у верф. Коштувала йому шкода чотири тисячі крон, ага. Народ зовсім не зважає на інших.

З цигаркою в кутику рота Юмар видряпався на бетонний пірс і зістрибнув на каміняччя насипу. Fuck, він вже застарий для такої акробатики! Спина нила, до того ж, він квапився, бо пообіцяв своїй старій пофарбувати південну стіну, якщо випогодиться. А саме випогодилося; попри дужий вітер, небо почало прояснюватися.

Мішок зі сміттям? Ні, більше схоже на ганчір’я. Він натягнувся багром і зачепив гаком лантуха. Той виявився дуже важким. Спробував його підняти, але нездужав, тож, доклавши всіх зусиль, підтягнув ближче. Лантух перевернувся. Юмар так налякався, що випустив і цигарку, і багор.

— Сили небесні!.. — скрикнув він і оперся на камінь, щоб не втратити рівноваги.

З роззявленим ротом він витріщався на обличчя, яке виринуло з води.

17

З моря віяв свіжий бриз. Хмари низько пливли над землею, але іноді в просвітах зблискувало синє небо. Кайса зупинилася на розвороті на Кінці, звідси видно було все село. Швидкісний катер заходив у бухту, відгороджену від моря пірсом. На палубі стояв чоловік, димлячи цигаркою. Кайса спостерігала за катером, аж доки той пришвартувався біля однієї з клунь, а потім рушила далі гравійною дорогою до Кістевіки, піднялася невеличким пагорбом до санаторію.

Видовжений сірий дерев’яний будинок на два поверхи стояв на виступі, на схилі гори, вище від зруйнованої рибацької фабрики. Панорама звідси розгорталася на сто вісімдесят градусів, околиці лежали, мов на долоні: увесь Кінець з будинками й гаванню, гірські вершини ген далеко на материку, фьорд, який простирався на північ, і відкритий океан на південному заході. За деревами ледь виднівся будинок, у якому колись мешкала Юлія. Сонце пробивалося крізь повсть хмар, вигравало блищиками на хвилях, а коли промені сягнули на коротку мить землі, Кайса навіть побачила вдалині обриси півострова Стадландет. На другому поверсі вона нарахувала шість подвійних вікон з обрамленими маленькими шибками. Широкі сходи віялом вели до масивних двостулкових дверей з темного дерева. Склепінчастий дашок опирався на дві великі круглі колони, надаючи будинкові маєстатичного вигляду. Колись він був ошатний. Кайса вичитала, що цей будинок у п’ятдесятих роках збудував один багатий судновласник. Колишня вишукана елегантність зблякла.

За кутом будинку був асфальтований паркувальний майданчик. На задвір’ї санаторію стояла одноповерхова будівля; Кайса здогадалася зі слів Ґюнвур, що тут, приїжджаючи на відвідини, зупинялися родичі пацієнтів. Ґюнвур дуже наголошувала, що ніхто не повинен дізнатися про позичений ключ, тому Кайса, не зупиняючись, проїхала оранжерею з вибитими шибками на даху й зарослу всередині бур’янами. До оранжереї тулилася стара клуня. Кайса припаркувалася за задньою стіною, далі від сторонніх очей.

Ключ підходив до бокового входу. Вона увійшла в невеличкий тамбур зі світло-блакитними панельними стінами. Біля білого комода стояв вогнегасник. Клацнув англійський замок, коли вона притягнула вхідні двері. Кайса рушила довгим білим коридором з кімнатами по обидва боки. Клацнула вмикачем, але лампочки не спалахнули. Трохи денного світла сіялося з вікна біля головного входу й з деяких кімнат з напіввідчиненими дверима, тож в коридорі було не зовсім темно. Штукатурка на стелі облущилася, шматки валялися на підлозі. На одній клямці висів білий халат, ніби лікар, кваплячись на виклик, залишив його тут мимохідь. Кайса поволі йшла коридором, зазираючи в палати й час до часу роблячи фото телефоном. В усіх палатах стояло по одному ліжку без постелі, по одній одежній шафі й комоду. Кайса увійшла до однієї з кімнат, стала біля вікна. Вікно не відчинялося.

Усі палати були однакові, з однаковим умеблюванням, жодна не замикалася. У самому кінці коридору — велика вітальня з довгим обіднім столом і диванним кутком. Шафки на кухні з повним начинням, навіть рушник висів на гачку біля мийки. У лазничці поряд — туалет, ванна та дві душові кабінки. Кайса піднялася сходами на другий поверх. Там, як і казала Ґюнвур, було лише дві палати, коридор розділений перемичкою, двері з рифленим непрозорим склом. Перше, що побачила Кайса, відчинивши двері, — великий письмовий стіл. По боках столу — офісні крісла. На великому вікні висіли перекошені жалюзі, кидаючи на підлогу й стільницю смугастий візерунок. Уздовж стін навішані полиці, здебільшого порожні. На одному краю столу лежали особисті дрібнички: латунна запальничка, люлька й попільниця, ніж для розрізання конвертів, альманах у форматі А4 2002 року і губна гармонія. Кайса клацнула ще кілька фото.

З кімнати вело троє дверей. За одними — маленька кімнатка, скоріш комірка. Порожня. Двоє інших дверей були замкнені, ключ до них не підійшов. Напевно, до лабораторії та мансарди Ейвінна Бюлля.

Кайса знову зійшла на перший поверх, відчинила двері під сходами. Униз, у пітьму, вели стрімкі камінні східці. На стіні виднівся вмикач, але електрики тут теж не було. Спускаючись, вона мерзлякувато щулилася, ліхтарик мобільного кидав на східці холодне, синювате світло. Раптом вона застигла, прислухалася, їй вчувся якийсь звук. Дурниці, це ж лише спустіла будівля, божевілля не лишилося жити в голих стінах. Але тиша видавалася неприродною. Щонайменший звук лунав оглушливо: шарудіння пухової куртки, шаркання взуття до бетону, власне дихання. Що це! Шкребтання? Маленька рухлива тінь? Може, щури? Чи миші? Кайса зупинилася, прислухалася, але тепер усе стихло, і вона поволі рушила далі.

Кімната, куди вона зійшла, була простора. Підвал частково вирубаний під горою, але трохи світла просочувалося крізь три маленькі віконця високо під стелею. Просто під сходами виднілася велика вогка пляма. У сутіні ледь вгадувалися кілька ткацьких верстатів. На деяких лежали недоткані доріжки або килимки. Знову з’явилося примарне відчуття людської присутності, пацієнтів, які ось-ось повернуться, бо відлучилися лише на обід. Тіні обрамлених лиштвами шибок вимальовувалися на підлозі, викликаючи асоціації з тюремною камерою. В далекому кутку громадилися купою столи й стільці, полиці й зелена металева архівна тумба з шухлядами. На столику з коліщатками стояло щось схоже на якийсь електроприлад. Ледь пахло пліснявою й начеб хлоркою.

У задній стіні без вікон — троє замкнених дверей. Кайса відчинила одні, там була котельня; другі двері вели до маленького туалету. Треті двері відрізнялися від решти, були масивніші й мали клавішний кодовий замок. Кайса взялася за клямку й тієї миті почула клацання замка вхідних дверей нагорі й голоси, чоловічий та жіночий. Але слів не розчула. Голоси наближалися. Спускалися в підвал. Котельня! Вона шаснула туди, прилипла спиною до стіни. Низький жіночий голос нагадував голос Маріанне Вінтер. Вона розмовляла естланнським діалектом. Кайса зазирнула в щілинку дверей і побачила її. Вона ходила кімнатою, раз у раз показувала на щось рукою. А хто ж чоловік?

— Меблі й ткацькі верстати хай залишаються, — сказала Маріанне. — Вони ще годяться до вжитку. А ось усе металеве й електроприлади завантаж на човен і викинь у море. І ще ось це, у тій кімнаті, — додала вона й зникла з поля зору Кайси.

Почувся писк і тихе клацання. Коли Кайса трохи нахилилася вперед, побачила, що двері з кодовим замком відчинені, усередині миготіли пасмуги світла — вони мали кишенькові ліхтарики. Кайса тихенько прокралася туди, глянула в шпарку між завісами дверей. Усередині ледь виднівся великий зливний бак під стіною, кілька полиць зі скляними колбами різного розміру.

— Більше не хочу мати з цим справи…

Тепер Кайса впізнала голос, він належав Фруде Ульсенові й звучав скигливо.

— Облиш, ти не маєш вибору, — роздратовано відповіла Маріанне Вінтер. — Усе треба прибрати. А прибрати — означає стерти з лиця землі.

— А якщо…

— Не чуєш, що я кажу? Все знищити! Якнайшвидше! Ти вже зав’яз у цьому по вуха! Зараз ми заберемо лише найважливіше.

— А з цим що робити?

— Спалимо, — відповіла Маріанне Вінтер.

Її голос лунав значно ближче. Кайса знову заховалася в котельні. Чутно було, як замкнулися двері, кроки почали віддалятися.

Як їй звідси вибратися, щоб її не помітили? Вона скрадливо понипала підвалом. У найдальшому, найтемнішому кутку помітила двері, що вели в тісний коридорчик. У кінці коридорчика був вихід надвір.

Замкнений. Вона вставила ключ у замок, і він зі скрипом провернувся.

Кайса вийшла з протилежного кінця будівлі. Дихалося приємно, бо повітря в підвалі було хоч і холодне, та водночас застояне й нудке. Голова обважніла. «Чому Маріанне Вінтер не замовила контейнера і не найняла робітників, щоб вивезти увесь непотріб та прибрати будинок, щоб у ньому могли жити люди, якщо вже його мають пристосувати під притулок для біженців?» — подумала вона. І враз згадала, що залишила авто за клунею. Вона не могла звідси поїхати, доки не підуть Маріанне й Фруде. Кайса принюхалася. Смерділо паленим. Вона швидко перебігла в чагарник і, зробивши великий гак, обійшла санаторій стежкою. Біля заростів дикої рожі зупинилася. Звідси їй видно було все подвір’я. І старий цвинтар трохи віддалік за клунею. Біля оранжереї у старій бочці горів вогонь. Маріанне й Фруде виносили з будинку ящики й кидали в полум’я. Архівні шухляди й возик з електроапаратом завантажили в пікап, який Кайса відразу впізнала. Він стояв на подвір’ї, де мешкав Фруде Ульсен. Як вона пожалкувала, що не має фотокамери й не може зняти усе, що відбувалося, з наближенням, великим планом, їй не видно було, що саме вони спалювали.

За годину Кайса промерзла до кісток, але з місця не рушала. Вона помітила, як Фруде загубив щось з однієї пачки. Воно лежало за бочкою — тека або якась підшивка. Коли обоє зникли в будинку, Кайса побігла тим самим шляхом, що й прийшла, стала за кутом, дочекалася, доки ті двоє повернулися з новими ящиками. А коли вони знову разом пішли в будинок, кинулася до бочки. Тільки-но схопила теку, почулися голоси. За чотири-п’ять метрів стояв іржавий трактор.

Вона метнулася до нього й ледь встигла заховатися, як Маріанне й Фруде вийшли з дверей. Кайса лягла на живіт, підповзла на ліктях ближче й завмерла; вона чула їхню розмову і нарешті наважилися обережно визирнути зі свого сховку. Фруде показав на ящик і щось сказав. Маріанне нахилилася до нього, швидко заговорила, а тоді зненацька тицьнула йому в груди пальцем, і він відсахнувся. Приніс іще горючої рідини. Полум’я метнулося високо вгору. Кайса відчула його тепло на обличчі. Маріанне взяла щось з ящика, відгвинтила ковпачок, вилила рідину на землю, а посудину жбурнула у вогонь. Фруде стояв, схрестивши руки, і спостерігав. Коли Маріанне знов щось кинула в бочку, він різко відвернувся, затуляючи рот долонею, ніби його знудило.

18

Ленсман Уле-Якоб Еґґесбьо стояв на пірсі на Кінці й подумки стогнав. Дідько! Мандрівка в гори з Буділь уже накрилася! І запланований опісля обід! І все решта опісля — теж. Він одразу написав їй смс-ку з лайком-серденьком, кілька секунд дивився на текст, передумав і стер його, потім зітхнув, уже вголос, і таки надіслав. Уле-Якоб помітив швидку вгорі на дорозі, ступив кілька кроків наперед, став у начальницьку позу і владним голосом попросив людей відступити. На пірсі зібралася юрба зівак, більшість з них він знав особисто, та, зрештою, він знав усіх з цієї комуни. Кілька було чужих, видно дайвери, які приїхали на фестиваль. Ленсман підкликав жестом молоду студентку поліцейської академії, яку нещодавно взяли на практику, і вони полізли через край пірса. Практикантка фотографувала. Вона справляла враження дуже старанної, це добре, можна буде частину справ делегувати їй, бо зараз почнеться круговерть з ідентифікацією, розтином та всяким іншим. Еґґсбьо схилився, ще раз придивився до обличчя. Чоловік. Незнайомий, жодного сумніву. Він махнув двом медикам швидкої, ті принесли ноші, разом витягнули тіло з води й вклали на ноші. Чоловік був одягнений в темний спортивний костюм. Еґґсбьо попросив практикантку зробити кілька великих планів обличчя потопельника.

— Давно плаває, як гадаєте? — запитав він медиків.

— Ну, не дуже давно, — відповів один.

Обидва медики нахилилися ближче, довго мовчки вивчали обличчя жертви. Рот розкритий, губи трохи підпухлі, очі напівзаплющені. Покійник ніби дивився на них. Еґґесбьо показав на обличчя.

— Це ж не риби його обгризли?

Медики одностайно заперечили — ні, не риби.

— Але поранення свіже, — завважив один з них, показуючи на продовгасту відкриту рану й кілька синців на чолі. — Довго стікав кров’ю.

Еґґсбьо поцікавився, чи не міг покійний поранитися від того, що хвилі били його до каміння під пірсом. Медики придивилися до рани, трохи подискутували й здвигнули плечима.

— Побачимо, що скаже патологоанатом, — сказав Еґґсбьо й махнув рукою, мовляв, забирайте.

19

Кайса замовила кортадо, каву еспресо зі спіненим молоком, сіла за столик під вікном у кав’ярні «Небо і море» на набережній у центрі Воґена. Після відвідин санаторію вона залагодила ще кілька дрібних справ, бо забирати Юнаса з садочка було трохи зарано. У післяобідньому садочковому розкладі було заняття з малювання пальцями, його Юнас дуже любив, тож Кайса вирішила розвіятися, не часто їй випадала нагода посидіти на каві. Коли Карстен працював в управі ленсмана, малого забирав завжди він. Але сьогодні Карстен у головному кримінальному управлінні в Осло.

Кайса розгорнула теку, підібрану під санаторієм. На обкладинці написані роки — 1999–2002. На першій сторінці — список з дев’яти імен, п’ятьох жінок і чотирьох чоловіків. Знайоме лише одне — Тютта Сьоренсен, жінка, про яку згадувала Ґюнвур Сюнне, та, що наклала на себе руки й була похована на старому цвинтарі в Кістевіці. На кожного пацієнта відводилося два-три аркуші, зчеплені докупи скріпками. Там були записані дані про зміну ваги тіла, медикаментозне лікування, короткі коментарі про ментальний стан.

На одному аркуші намальоване коло з вертикальними й горизонтальними лініями, схоже на земну кулю з системою координат. Ще там були різні діаграми, які складалися упродовж тривалого часу. Аркуші густо списані незрозумілими для Кайси фаховими термінами й абревіатурами.

— Привіт! — до Кайси підійшла Сюсанне Вінтер; Кайса сиділа, схилившись над паперами й не помітила, як вона увійшла до кав’ярні. — Можна сісти біля тебе?

— Звісно.

Вони були знайомі, бо донька Сюсанне ходила з Юнасом до одного дитячого садочка. Сюсанне підійшла до барної стійки, замовила каву. Кайса провела її поглядом. Трохи схожа на матір, Маріанне Вінтер, але більше на Юлію зі шкільної фотографії, побаченої у Ґюнн. Довге, біляве волосся заплетене в пишну косу, перекладену через плече.

— А я й не знала, що ти сестра Юлії, — сказала Кайса, коли Сюсанне повернулася до столика.

— Звідки тобі знати… Я ж не хвалюся цим на кожному кроці.

— Я задумала трохи оживити ту справу. Як журналіст, звичайно. Це…

Сюсанне не дала Кайсі договорити.

— Не має сенсу!

Кайса була спантеличена таким різким негативом, логічно було б припустити, що родина зацікавлена в з’ясуванні правди. Сюсанне мовби прочитала її думки, зітхнула.

— Вибач… Такі публікації не додають нічого нового, лише роз’ятрюють давні рани.

— Ти щось пам’ятаєш з того вечора, коли зникла Юлія?

— Ні, мені було всього лиш десять. Розпливчато пригадую події наступних днів, але тепер усе мовби розтануло й пропало.

— Змирилася з думкою, що вона мертва?

— Мертва? Ні, не думаю, бо не знаю. Іноді маю відчуття, що… вона жива. Але тоді… — Сюсанне провела по губах кінчиком коси, наче пензликом. — Якби вона була жива, повернулась би… заради мене.

— І заради мами, звісно, — додала Кайса.

На згадку про матір вираз очей Сюсанне миттю змінився.

— Можливо, Юлія хотіла зникнути? — озвалася вона, помовчавши.

— Чому так думаєш?

— Юлія завжди читала мені вечорами, до сну, романтичні романи про жінок, які попри всі перепони досягали успіху, ставали знаменитими, здобували визнання. Такі собі історії про Попелюшку. Щоразу, дочитавши книжку, казала: «Усе можливо. Пам’ятай, Сюсанне, усе можливо! Коли ти виростеш, ми подамося своєю дорогою».

— Вона мріяла про втечу?

— О, так! Юлія казала, що ми продамо картину Мунка, розбагатіємо й поїдемо світ за очі. І що ми завжди будемо разом, ніколи не розлучатимемося.

— Картина Мунка? — спантеличено перепитала Кайса.

— Так вона її називала. Не знаю, чому, бо ж ту маленьку картину намалював один з маминих пацієнтів і подарував Юлії. Картина висіла в кімнаті Юлії. Вона дуже нею дорожила.

— Пацієнт з Кістевіки?

— Ні, картину їй подарували, коли вона ще була маленька. У Дікемарку, в Аскері. Мати працювала там у клініці, доки ми переїхали сюди.

— Он як?

— Вона пропала.

— Коли?

— Після всього, що трапилося, я довго не заходила до Юлиної кімнати, не могла.

— Тобто картина зникла десь у той час, що і Юлія?

— Так… ні… не знаю, — Сюсанне раптом різко встала. — Мушу вже йти, — вона накинула куртку, схопила торбинку.

— Ти забиратимеш Каміллу з садочка? — запитала Кайса й, на своє здивування, помітила сльози в очах Сюсанне. — Я тебе чимось образила?

— Ні-ні, — Сюсанне провела долонею по очах. — Просто… просто Камілла живе тепер зі своїм татом в Олесунні.

— Як?!

— Він отримав опіку, — Сюсанне обгорнула шию шаликом. — Дякую за розмову.

— І я дякую тобі.

Кайса провела Сюсанне поглядом. Жінка вийняла з пачки цигарку, прикурила тремтячими руками, глибоко затягнулася і рушила через вулицю. «Матір не позбавляють опіки просто так», — подумала Кайса. Раптом задзвонив телефон. То був Карстен.

— Я їду додому, — сказав він у слухавку. — У морі на Кінці знайшли труп.

То це тому, повертаючись з санаторію, вона бачила на пірсі поліцейський автомобіль і швидку.

— Відомо, хто це?

— Ні, тіла ще не ідентифікували.

— Отже, чоловік… Де його знайшли?

— За пірсом, від моря.

— Нещасний випадок?

— Ще не знаємо. Поки що кваліфікуємо як підозрілий смертний випадок.

Якийсь чоловік перетнув вулицю й увійшов до кав’ярні. То був Лассе Трюльсен під псевдонімом МаХХ. Він підійшов до стійки, замовив каву, сів за столик під вікном, позаду Кайси. Поговоривши з Карстеном, Кайса ще трохи посиділа, погортала теку, а тоді підвелася, щоб іти геть.

— Вибачте, що турбую, — мовила вона до Трюльсена, подала руку й відрекомендувалася.

Той стримано усміхнувся.

— Канал NRK?

— Ні, Канал-4.

— Я не надто люблю журналістів, — сказав Трюльсен холодно.

— Не думаю, що можете мене цим образити.

Він ледь усміхнувся, але обличчя трохи розпогодилося.

— Ваша правда.

— Про те, що я хочу запитати, вас нечасто запитують. Це не про життя знаменитості, не про «Ідола», і не про Бейонсе.

— А про що ж?

— Мене цікавить Юлія Вінтер.

— Юлія? Коли це було!

— Ви були тут, коли вона зникла?

Здавалося, Лассе Трюльсен зважував усі за й проти подальшої розмови.

— Так, я приїжджав до батьківського літнього будиночка, — нарешті відповів він.

— Ви були знайомі?

— Я знав, хто вона така, — кивнув Трюльсен, на кілька секунд затримавшись поглядом за життя за вікном. — Юлія поводилася якось дивно, як на мене.

— Чому вам так здалося?

— Ну, не знаю… Виглядала заляканою. Щось було в ній важке й темне. Але якщо ви шукаєте когось для інтерв’ю, я не годжуся. Не хочу нічого мати з тією справою.

Кайса, немов захищаючись, затулилася руками й встала.

— Перепрошую, не хотіла видатися нав’язливою.

— Юлія була хорошою дівчинкою, — промовив Лассе Трюльсен. — Вона мені подобалася. Трагічно, що її так і не знайшли.

20

Я тримався осторонь усіх, уникав, наскільки це мені вдавалося, і пацієнтів, і персоналу. Перший рік, від весни 1936, коли сюди прибув, і до літа 1937, мені безперестанку надокучали пропозиціями корисної праці, до якої я міг би долучитися. А що працювати я не хотів, то ж міг би грати в карти чи шахи, сказали вони. Ну, ви чули щось подібне! Я б не опинився тут, якби був соціальним типом. А шахи? Я добре грав у шахи, а вони хотіли, щоб я грав з людьми, які й близько не досягають мого рівня? Поступово вони наче б здалися і дали мені спокій, дозволивши робити, що заманеться.

Мені призначили постійного лікаря, доктора Расмюссена. Щотижня я проводив з ним кілька годин. Він видавався порядною людиною, на початках навіть звертався до мене на «Ви», але вже за кілька місяців попросив дозволу перейти на «ти»; я погодився. Ось тільки не розумів сенсу в тих розмовах — одні й ті ж запитання: про страх, чим він спричинений, що я думаю і що відчуваю.

— Не знаю, — щоразу брехав я.

— Ти не маєш жодних зацікавлень? — запитав Расмюссен.

— Живопис, — відповів я.

— Он як? Ти художник?

Я кивнув.

— Так… хоча ні, я вже давно не малював, не йшло.

— Треба якось цьому зарадити, — сказав він з ентузіазмом. — Ми тут маємо все для малювання, Ґюннаре. Багато тутешніх пацієнтів — художники.

— Я вже давно не Ґюннар, — заперечив я.

— То ж як? — здивувався доктор, і я розповів йому, що взяв собі ім’я Крез.

— Гаразд, хай буде так, — усміхнувся Расмюссен.

З часом доктор Расмюссен навіть почав мені подобатися, з ним можна було вести інтелектуальні бесіди. Так, одного дня, коли він поцікавився, як мені малюється, я розповів йому про свої сумніви, які стають мені на заваді.

— У чому ти сумніваєшся?

— В усьому.

— У тому, що вмієш малювати?

— І в цьому — теж.

— А ще в чому?

— У власній екзистенції, у тому, що я насправді існую. Я не знаю, чи це об’єктивна істина.

Доктор нічого не сказав, чекав на продовження.

— Проблема в тому, що, якщо я сумніваюся, значить існую, — вів я далі, трохи подумавши. — Однак Едвард Мунк мав рацію. Якщо сумніваєшся, не зможеш малювати. Сумнів притягує тривогу, а за тривогою приходить страх. Я завжди сумнівався у собі, а тепер я сумніваюся не лише в своєму таланті, але й у власному існуванні.

— Ти знаєш Едварда Мунка? — доктор вражено глянув на мене.

— Ні, навряд чи можна стверджувати, що знаю, але я з ним зустрічався. Обмінювався досвідом, — додав я, хоча це вже було перебільшенням.

Доктор усміхнувся.

— Ти зараз кажеш правду, Крезе?

Я впевнено кивнув, а доктор зітхнув.

— Іноді я запитую себе, що ти тут робиш? — сказав він. — Можливо, уже час повернутися межи люди?

Доктор намагався розмовляти зі мною про взаємопов’язаність моїх сумнівів, брак самовпевненості й депресію, як він це називав.

— Ти можеш одужати, Крезе, але для цього мусиш заговорити про те, що пережив, про першопричину.

— Я хочу залишитися тут, — сказав я, ставлячи на коліна кошик, який завжди носив з собою, вийняв з нього чорного блискучого камінця. — Передай його своїй дружині. Це — діамант, їх тут, у Дікемарку, багато, — я показав рукою у вікно. — Он там, у лісі. Повно діамантів. Я тут оберігаю неймовірні скарби, як я можу звідси поїхати, ти ж розумієш?

Доктор оглянув камінця.

— Ти не хворий, Крезе, ти особливий, — усміхнувся він.

* * *

За кілька місяців доктор Расмюссен облишив свої спроби дошукатися причини моїх сумнівів і з’ясувати, чому я замкнувся в собі, як він це називав. Натомість ми говорили про мистецтво, тоді я ставав балакучішим, ніж зазвичай. Однак доктор Расмюссен не втомлювався натякати, що я тут не на «своєму» місці, що для мене не добре перебувати серед шизофреніків і людей, які втратили зв’язок з реальністю. Деякі з них постійно кричали й кидалися на доглядальниць та інших пацієнтів. Декого доводилося вгамовувати силою, валити на підлогу, зачиняти в ізоляторі, зв’язувати ременями й одягати гамівні сорочки, ставити холодні клізми й видирати зуби. Але я казав, як воно є насправді, — я вже звик. Набагато гірше було собі уявляти, що можу опинитися за парканом закладу, у людському шарварку.

— Там, у світі, — казав я йому, — я заблукаю.

— Депресія і боязнь соціуму, — кивав доктор, ніби нарешті зумів визначити мій діагноз. — Ти, справді, цього бажаєш, Крезе? Може я таки зможу щось для тебе зробити?

Він очікував, що я, як завжди, похитаю головою, бачив це з виразу його обличчя. І він дуже здивувався, коли я сказав:

— Надто багато людей заважають мені, навколо мене постійно надто багато звуків. До того ж, я не маю, де розвернутися зі своєю обширною діяльністю. Не маю, де зберігати діаманти, їх стає чимраз більше. І я задумав почати… ну, назвімо це іншим видом продукування. Тому мені потрібне місце лише для себе, окрема кімната поза моїм лікарняним корпусом.

Доктор Расмюссен пообіцяв спробувати чимось зарадити. На наступному прийомі він повідомив, що мене переведуть у чоловічий корпус Бйоркелі для «тихих» хворих. Мені виділили не лише окрему палату, але й надали в користування кімнатку в підвалі. Щоб отримати якісь необхідні речі, треба було лише попросити.

* * *

Через два роки, прибувши до Дікемарка, 15 серпня 1938 року, я зійшов короткими східцями в підвал корпусу Бйоркелі. Унизу була пральня і комірчина, праворуч — кілька приміщень. Я, як мені й веліли, повернув ліворуч, у довгий коридор, проминув багато зачинених дверей по один бік, велику залу з колонами — по другий. Майже в кінці коридору кілька східців вели догори, до тамбура, там я знову звернув ліворуч, зійшов двома сходинками до низьких дверей. Мабуть, за ними… Але ні. Кімната була захаращена дровами й вугіллям. Я помітив вихід надвір, рушив далі через відчинені двері й дійшов до кінця будівлі — до заскленої веранди.

Ось там вона й була. Моя робоча кімната. Крихітне приміщення з маленькими гратчастими шибками у вікнах, які виходили на море. Я відразу відчув себе вдома, тут я зможу сховатися від усіх тривог світу.

21

Я відчував незвичну радість, коли одного серпневого дня 1939 року, рівно через рік, як переселився до Бйоркелі, вийняв зі свого кошика маленьку пляшечку й простягнув докторові Расмюссенові. Я поставив її на стіл доктора і навіть, здається, усміхнувся при цьому.

— Що це? — запитав Расмюссен. — «Мерзавчик»?

— Не зовсім, — відповів я і ледь не розсміявся. — Це парфуми для твоєї дружини. Я сам їх виготовив.

Расмюссен підняв пляшечку до світла. Вміст мав золотисто-зеленкуватий колір. Справжня вишуканість, як на мене, колір морської глибіні.

— То це твоя нова продукція? Як ти їх готуєш, Крезе?

— Рецепт секретний, — відповів я. — Але якщо ти пообіцяєш нікому не казати… — я вичікувально звів догори брови.

Расмюссен кивнув.

— Звичайно! Таємниця залишиться між нами, — сказав він і зацікавлено схилився над столом.

— Пелюстки жовтих троянд Amber Queen, прекрасного сорту з сильним, солодкуватим запахом. Якийсь час я вимочував пелюстки у воді, потім процідив настій і додав трохи прянощів, мигдалевої олії та кілька крапель особливих пахощів.

— Яких же?

— Дещо мого.

— Дещо твого?

— Так, сеча.

— Сеча?

— Сеча — найчистіша з усіх субстанцій. У давнину до парфумів завжди додавали сечу й сім’яну рідину. А в сечі ще й криється розгадка таємниць життя. Таке написано на стіні в лабораторії професора Бюлля на третьому поверсі в Бйоркелі. «Ніс est locus ubi sanguis urinaque arcana vitae aperiant», — процитував я і переклав: — «Тут місце, де кров і сеча відкривають таємниці життя».

— Ти знаєш латину? — вражено запитав доктор Расмюссен.

— Звичайно, я знаю латину, — відповів я, почуваючись аж трохи ображено.

Ми дуже давно зналися, він мав би розуміти, що я високоосвічений.

— Це досліди професора Бюлля надихнули тебе додавати власну сечу? — поцікавився доктор Расмюссен.

— А ти знаєш, що відбувається на піддашші Бйоркелі? — запитав я і собі й одразу повів далі, доки доктор не оговтався. — Професор повністю контролює одну групу пацієнтів, усе, що вони їдять, вимірює кожну краплю, яку вони кладуть до рота. Я чув, у них спеціальна дієта, лише рідка їжа. Потім професор збирає усі їхні випорожнення, висушує калові маси, змелює на порошок, досліджує його склад, визначає вміст азоту в крові, сульфатів і фосфатів — у сечі, укладає схему поведінки пацієнтів, вимірює пульс, тиск, температуру й вагу. Альф Бюлль вірить, що зможе розгадати глобальну загадку — взаємопов’язаність психіки й соматики, тобто вірить, що існує біологічне пояснення, звідки беруться душевні недуги.

— Он як? — промовив Расмюссен. — Усе ти помічаєш, Крезе! Я вражений!

— Тому я додаю до парфумів кілька крапель власної субстанції, яка зможе розгадати й мою загадку, я показав рукою на пляшечку. — Не хочеш понюхати?

Доктор Расмюссен кілька секунд дивився на пляшечку, а тоді всміхнувся.

— Гадаю, честь першою понюхати твої парфуми має належати моїй дружині, — сказав він і поклав пляшечку до кишені свого білого халата.

Пані Расмюссен. Вона буде першою. Я усміхнувся і кивнув. Я почувався дуже задоволеним.

22

Карстен Хьолос вивчав фотографії і карту, розвішані на дошці у великій залі для нарад в управі ленсмана у Вестьой, а тоді сів за стіл до решти. Він приїхав з Осло вже надвечір. Тіло відвезли на розтин в інститут Ґаде в Бергені. Окрім Карстена, ленсмана, двох поліцейських та практикантки, на нараді був ще колега Карстена з Кріпос, Евен Рюнне. Він був родом з одного з островів комуни і, перш ніж потрапити в Кріпос, — за рекомендацією Карстена, — працював в управі ленсмана. Присутні, як і сам Карстен, були дуже серйозні, за столом відчувалася певна нервозність, як завжди на початку розслідування справи, яка могла виявитися криміналом.

— Отже… що ми маємо? — почав Карстен і запитально глянув на Еґґсбьо.

Еґґсбьо показав на фото трупа.

— Чоловік, вірогідно тридцятирічного віку, одягнений в спортивний костюм, чорні штани й чорна вітрівка, темно-сірі кросівки й сірі рукавиці. Термобілизна. Велика рана, численні синці й гематоми — над лівим оком і на скроні, на потилиці слід від удару. Патологоанатом сумнівається, що ці рани призвели до смерті, однак вони були прижиттєвими. У воді пролежав, імовірно, два-три дні. При собі не мав ні гаманця, ні паспорта, ні телефона. Нічого, що могло б допомогти нам його ідентифікувати. Про зникнення ніхто не заявляв. У Флятбюгді є чимало приїжджих, що пов’язано з щорічним великоднім фестивалем дайверів на Кінці. Усі рибацькі хижки й літні будиночки орендовані. Люди щороку з’їжджаються сюди з усієї країни, навіть з-за кордону. Ми опитали всіх гостей фестивалю, бо вважаємо, що чоловік не місцевий. Поки без результату. Тепер проводимо акцію «від-дверей-до-дверей», — Еґґсбьо поволі перевів подих, зазирнув у нотатник. — На інших поліцейських дільницях теж не надходили заяви про зникнення людей, схожих за описом. Увечері опублікуємо фото в медіях.

Карстен, підперши кулаком підборіддя, задумливо розглядав на дошці великі плани потопельника.

— Гадаю, це зайве, — нарешті промовив він; усі здивовано глянули на нього. — Оці шрами, — він показав на деформоване вухо й поголену голову. — Вони давні?

— Так, багато давніх шрамів на обличчі й з одного боку голови.

— Здається, я знаю, хто це, — Карстен підвівся і підійшов до дошки, тицьнув на одне фото великим планом. — Це — Йоран Нордін. Швед.

— Що?! — вихопилося в Еґґсбьо. — Звідки, у біса, ти знаєш?

— З ним була знайома Кайса, її опис підходить. Він просив її допомогти добути трохи інформації у зв’язку зі «справою Юлії». Хотів, щоб вона поговорила зі свідками, людьми, які знали Юлію і пам’ятали вечір, коли вона зникла.

— То це тому Кайса розпитувала мене про Юлію?

Карстен звернувся до Евена.

— Нордін зупинився у новому готелі в Лусвіці. Ти туди телефонував? Він мав авто? Виписався з готелю?

Усі мовчали, доки Евен розмовляв телефоном.

— Востаннє його бачили, коли він поїхав з готелю близько сьомої вечора в суботу, — сказав Евен, поклавши слухавку. — За номер заплатив до неділі. За даними рецепції, орендував авто, білий мерседес-універсал. Біля готелю автомобіля немає.

23

Масивні дубові двері з тихим клацанням розсунулися, і Кайса вийшла на холодне повітря. Судомно ковтнула грудку, що застрягла в горлі, але грудка під діафрагмою нікуди не зникала. Вона трохи постояла перед входом до Каналу-4, глибоко вдихнула.

Кайса любила свою роботу, але тепер відчувала щось схоже на глибокий сум, ніби щось втратила навік. Вона не втратила роботи, шефи не просили її піти. Але їй доведеться, по суті, піти.

Місяць тому вона повідомила керівництво, що разом з родиною вирішила знову переїхати в Аскер, а восени готова повернутися на повну ставку в головний офіс каналу в Осло.

Сідаючи цього вівторкового ранку в літак в Олесунні, вона відчувала мандраж. Її шеф, керівник політичної редакції, не раз натякав, що хотів би, окрім себе, мати ще одну коментаторку, саме жінку. Він одружився вдруге й недавно знову став молодим батьком. Йому потрібна помічниця, яка розділила б з ним роль коментатора.

— Нам потрібна жінка, — сказав він, жартівливо штурхнувши її під бік, коли вони торік зустрілися на якомусь літньому святі.

Тому Кайса з певною надією ішла на сьогоднішню зустріч з ним і — на її здивування — ще й з редактором новинного відділу. Розмова була не зовсім про те, чого вона сподівалася. Реструктуризація, реорганізація, надлишкові потужності, втрати прибутків від реклами, низькі глядацькі рейтинги, більші інвестування в інтернет, зменшення ресурсів для вкладання в лінійне телебачення. Вона зрозуміла, куди вони хилять, коли мова зайшла про талановитих журналістів, які прийшли в політичну редакцію за час її відсутності. Її «тимчасова» заміна — амбіційна, «молода й зажерлива». Не зрозумій неправильно, казали вони, але от у загальній редакції ситуація значно гірша, там, справді, потребують фахівця з її потугою, який міг би надихнути зі старту, підняти на гідний рівень кейс-журналістику, знаходити теми для авторських статей, які б «торкали», матеріали з «живчиком», так, як вона це класно вміє, і насамперед «добрі матеріали для нету». Що вона на це скаже?

Кайса нічого не сказала, лише запитала, чи знайшли вже вони коментатора. Завідувач редакції новин, не дивлячись їй в очі, відповів, що відтепер потреба в коментаторах зменшиться, тож їм достатньо одного, того, що вже є.

Бреше, подумала вона. Він уже вибрав іншого. Одного з хлопців. Когось з тих, з ким попиває пиво у вільний час.

А документалістика? Ні, дуже затратна сфера, потребує людського ресурсу й коштів — такою була відповідь.

Увесь її професійний набуток? — усе, в чому вона була неперевершеною, її знання, компетенції, широка мережа контактів серед норвезьких політиків — більше нікого не цікавив. Тепер цікавили «молоді й зажерливі». Тепер цінувалася бульварна журналістика, яка спонукала б до масових переглядів у неті, а власники задоволено потирали б руки. І, як продовження цих невеселих думок, зринуло в голові інше, про що вона не хотіла думати: а якщо в неї рак?

Кайса й словом не обмовилася, що вона про все це міркує, нічим не зрадила свого розчарування й образи, лише сказала, що подумає.

— Привіт, Кайсо!

Вона швидко витерла очі й обернулася до чоловіка, який простував до неї. То був Нільс Лієр-Гольм, її колишній колега на Каналі-4, а тепер коментатор газети «VG».

— Тебе бракує в Стуртинґу, — сказав він.

Кайса силувано всміхнулася.

— Щось трапилося? — Нільс уважно придивився до неї.

Вона сковтнула грудку в горлі.

— Підемо на каву? — запитав Нільс.

Кайса глянула на годинника і кивнула.

Вони знайшли вільний столик під вікном у кав’ярні за рогом. Взяли каву, Нільс замовив по шматочку «наполеона».

— Я розумію, як це прикро! Звільнити тебе з політичної редакції і послати бігати за пожежними автомобілями! Ідіоти! — обурився Нільс, коли Кайса розповіла йому про зустріч з шефами Каналу-4.

— Не знаю, як бути далі. — Кайса зізналася, що планує разом з родиною повернутися до літа в Аскер. — Мені треба виходити на роботу.

— Ну, там працювати ти не повинна, — впевнено сказав Нільс.

— Всюди скорочення, важко буде знайти роботу.

— Все владнається, я навіть не сумніваюся. Якщо зможу чимось допомогти, допоможу, звертайся. Радо замовлю за тебе слово. А якщо почую щось цікавеньке, відразу дам знати.

Кайса вдячно всміхнулася, їй аж полегшало на душі. Все владнається.

— Отже, життя в дідька на задвірках стало нестерпним?

— Та ні, життя на задвірках чудове, просто важко, коли чоловік щодня мотається аж в Осло.

— Я чув, що в тебе там, по сусідству, сталося убивство?

— Так, на тому ж острові, але в іншому селі. Пам’ятаєш «справу Юлії»? Жертву знайшли в морі неподалік її будинку.

— Ого! — Нільс з’їв останній шматочок торта й поволі вишкрябував тарілку.

— А ти? Як тобі ведеться? — поцікавилася Кайса.

Нільс облизав виделку.

— Нормально, мені дуже подобається працювати у «VG».

— А в особистому житті?

— Як завжди.

— Досі парубкуєш?

— Угу…

Вони поговорили про те й се, здебільшого все ж про політику. Нільс зібрався іти, квапився на інтерв’ю з міністром закордонних справ, мали говорити про наслідки британського brexit для Норвегії. Кайса дивилася йому вслід. «Жінка в житті йому б не завадила, — подумала вона, — але важко, мабуть, знайти таку ж зануду собі до пари». Невдовзі після того, як вони почали працювати разом, їм замовили серію репортажів про норвезькі продуктові шоп-тури до Швеції. Вона й оператор забирали його з дому, з розкішної вілли на Сместаді. Нільс ніколи нічого про себе не розповідав, але, судячи з будинку, жив дуже заможно. Дехто з його колег висловлював здогади, що він, можливо, гомосексуаліст. Але Кайса в таке не вірила. Просто він був якийсь неоковирний з жінками. Хто ж поведеться на чоловіка, який на побаченні може дві години торочити про правила ведення переговорів.

* * *

Кайса зціпила зуби, коли ліву грудь затиснули між двома скляними пластинами мамографа. Вона записалася на три види діагностики: мамографію, ультразвук і прийом онколога. Стати на загальну чергу в державній лікарні, як вона ставала минулого разу, виявивши гульку в грудях, цього разу було не актуально. Три тижні чекання на обстеження виявилися тоді нестерпними.

Онколог серйозно дивився на Кайсу.

— Якщо вже маєте намір повернутися в Аскер, то підлягатимете нагляду в Центрі діагностики раку грудей у Вестре Вікен — це в Драммені. Я вже розмовляв з ними. Там ви будете в надійних руках, тамтешні лікарі найкращі в країні.

У неї рак.

— Не можемо нічого стверджувати, доки не отримаємо результатів біопсії, — вів далі лікар.

— Але як ви думаєте?

— З того, що я бачу, можу радити вам налаштуватися на діагностування онкології. У будь-якому разі, операція необхідна, пухлину треба вирізати. Беріть CD зі знімками і якнайшвидше везіть їх до Драммена.

Мало часу. Уже. Якнайшвидше. Негайно. Все серйозно, просто лікар не хоче казати цього відкрито. Перекладає відповідальність повідомлення, що я смертельно хвора, на лікаря у Драммені.

— А що з метастазами?

— Цього ми ще знати не можемо. Під час операції доведеться вирізати лімфатичну залозу — або й не одну — під пахвою, щоб побачити, чи пішли метастази.

— А що тепер?

— Ми повідомимо Центр про ваш візит. Тоді вам ще цього тижня встигнуть визначити статус. Інший варіант: ми вишлемо знімки поштою, але це займе два дні. Щоправда, ви цілком можете й зачекати ще один тиждень до визначення остаточного діагнозу.

Я мушу поквапитися, якнайшвидше поїхати до Драммена. Тоді, можливо, виживу. Можливо…

* * *

Кайса відвезла знімки до Драммена і сіла в потяг до аеропорту Ґардермуен.

У мене рак. Я смертельно хвора. Мені загрожує смерть.

Вона дивилася у вікно. Потяг саме проїжджав район новобудов Осло — Бйорквіку.

У мене рак.

Потяг в’їжджав у старі квартали Есткантена.

У мене рак.

Коли потяг в’їхав у залізничний тунель Румерікс-портен, Кайса на мить заплющила очі від несподіваної млості, а коли розплющила, побачила своє віддзеркалення у вікні вагона. Вона була бліда, волосся мовби брудне й безживне, хоча голову мила сьогодні вранці. Кайса вийняла з торби стрічку, відгорнула волосся з обличчя й зібрала його на потилиці. Риси лиця наче загострилися і стужавіли.

Такий я матиму вигляд, коли все волосся випаде.

Смуток, який огорнув її, коли вона вийшла з будівлі Каналу-4, нахлинув знову. Сорок один рік, надто стара, недостатньо вродлива. Можливо, то моя вина, що мене важко любити, можливо, я сама того не помітивши, наступила комусь на болючий мозоль, можливо, комусь я не до вподоби? Що поганого я вчинила?

У мене рак. Мені зараз не про роботу треба хвилюватися.

Ляк і відчуття біди змішалися з розпачем і смутком, її немов скував ментальний параліч, страх п’явкою міцно присмоктався до голови, змушував мозок без упину, мов жорнами, перемелювати невідчепливі думки, ціпеніти нерви, м’язи й кров — і в потязі, і в літаку, і доки чекала на багаж у Вітрі, і в авті довгою дорогою додому, а надворі буяла сонячна весна. На поромі вона вийшла на верхню палубу й стояла на пронизливому вітрі, доки не промерзла до кісток.

Вдома, у Лусвіці, Кайса позбирала дітей; усі гостювали в друзів, бо Карстен допізна працював. Вона приготувала суп з пакетиків, порозпитувала, як було в школі. Тея тішилася, що на завтра в них запланований шкільний похід. Андерс питав, чи могла б вона в суботу відвезти його та ще трьох його друзів на футбольний матч. Після вечері Кайса сиділа на канапі з Юнасом і дивилася по телевізору передачу на NRKSuper, Тея з Андерсом готували домашні завдання за кухонним столом.

Усе буденно. Шкільний похід, футбол, уроки, веселі діти, маленький втомлений хлопчик на колінах. На кухні з чогось сміялися Тея і Андерс. Діти — це мій подарунок долі. Вони сміються. Вони безтурботні. Вони і є життям. Ніхто не знає, скільки нам його відведено. Життя є тут і тепер, у сміхові й теплі маленького тільця.

Для них усе звично й нормально.

Вона притулилася обличчям до Юнасового волоссячка, вдихнула його запах. Малий пахнув дитсадком.

Скільки тобі судилося мати мене в своєму житті?

Діти впораються і без мене. Все в них буде добре. Рано чи пізно я стану для них лише спогадом, який ледь торкатиметься їх, віддалятиметься або наближатиметься. Іноді… Коли вони найменше цього сподіватимуться.

Ні… Ще не зараз. Ще нескоро.

Десь, колись…

* * *

Коли Юнас заснув, Кайса налила собі келих вина й вийшла на криту західну терасу перед кухнею. Увімкнула інфрачервону лампу на стіні, вмостилася на лаві, застеленій овечою шкірою, загорнулася у вовняний плед. Раптом у дверях постав Карстен, вона не почула, коли він повернувся додому. Карстен сів біля неї, обійняв за плечі.

— Доки не забув! Тобі треба завтра вранці зайти до ленсмана.

— Навіщо?

— Там усе обговоримо. Як відбулася зустріч на Каналі-4?

— Я маю пухлину в грудях, імовірно, рак, — швидко випалила Кайса.

— Що? Як?…

— Була в онколога. Тепер я пацієнтка відділення для хворих з раком грудей у Драммені.

— Але чому ти нічого мені не сказала? Давно?…

— Уже кілька тижнів. Я не думала, що це серйозно, думала — як минулого разу. Не хотіла тебе даремно тривожити.

— Ти не повинна такого думати, ми…

— І зустріч на каналі була не надто доброю, — урвала вона Карстена.

— Чому?

— Я більше не зможу там працювати.

Вона розповіла Карстенові про розмову з шефами. Він ніжно пригорнув її до себе.

— Але я не можу просто так піти, — промовила вона, давлячись слізьми.

— Що тобі заважає?

— Якщо все серйозно, мені треба забезпечити собі медичне страхування. Не знаю, чи досі маю право на страхування, бо ж так довго сиджу в доглядовій відпустці.

— Не думай зараз про це, — промовив Карстен. — Ми впораємося. Головне, аби тобі було комфортно. А ти ніколи не почувалася затишно на Каналі-4. У будь-якому разі, до серпня ти ще у відпустці. Використай час, щоб усе зважити.

Вони довго сиділи мовчки, тишу порушила Кайса.

— Надто рано це все покидати.

— Ти не хочеш переїжджати в Аскер? — здивовано запитав Карстен.

— Та ні, я маю на увазі ось це все, — сказала Кайса, обводячи рукою з келихом панораму перед ними. — Життя… Стільки ще не зроблено, стільки ще хочеться всього зазнати вдвох з тобою.

— Ми ще всього зазнаємо разом.

— А якщо…

— Тссс! — тихо прошепотів Карстен, торкнувшись губами її чола. — Коли ти одужаєш, ми… що ми собі придумаємо? Про що ти мрієш?

— Мені завжди кортіло побувати в Новій Англії.

— На північ від Нью-Йорка? — Карстен вражено глянув на Кайсу. — Ти ніколи такого не казала.

— Ні… Завжди бракувало часу.

— Ми неодмінно знайдемо на це час.

— Хочу пожити в отому їхньому будиночку на пляжі.

— Як в американських фільмах?

— Ага… А про що мрієш ти, Карстене?

— Тепер я мрію побувати в Новій Англії, пожити в beachhouse з вікнами на Атлантичний океан. Лише ти і я…

24

Нільс Лієр-Гольм пізно повернувся додому, відразу пішов до ванної перевдягнутися. На роботу він завжди носив костюм. Одягнув спортивні штани, флісову курточку, натягнув на вуха шапку, знову вийшов з дому й сів в авто. Все зайняло хвилин п’ять. На Смекстадському перехресті взяв один з двох мобільних, які лежали на сусідньому сидінні, і послав смс-ку. Біля стадіону Уллевол звернув на Согнсвеєн, доїхав до автостоянки біля Спортивного інституту. Поставив авто скраю майданчика, сидів і чекав, нетерпляче барабанячи пальцями по кермі. Почувався неспокійно, Ейнар спізнювався.

Нарешті над’їхало авто, стало поряд. Дверцята з пасажирського боку відчинилися, чоловік, який вийшов з авта, сів до нього.

— Хто ви? — здивовано запитав Нільс. — Де Ейнар?

— Who the hell is Einar? — запитав чоловік.

У широкій усмішці зблисли білі зуби, але обличчя в сутіні було майже не видно. Надворі темно, чоловік мав чорний заріст на обличчі й чорну шевелюру, низько натягнений на чоло картуз.

— Get out of mу car! — визвірився Нільс.

— You don't decide the rules. I do!

Тієї миті відчинилися задні дверцята. Нільс обернувся.

— Якого бі… — тільки встиг він сказати, як чоловік позаду схопив його рукою за шию і притиснув до спинки сидіння.

— What do you want? — простогнав Нільс. — Who are you?

— Never mind who we are! Досить, що ми знаємо, хто mul Знаменитість, — сказав чоловік ламаною норвезькою і голосно зареготав, ніби втнув щось дуже дотепне. — Ти ж не хочеш, щоб усі довідалися про твою маленьку таємницю?

— Таємницю? Яку таємницю?

З заднього сидіння почувся притлумлений басовитий сміх.

— А ти їх маєш багато?

— Виходьте!

— Оце навряд, — сказав чоловік спереду. — Хіба не для цього ти приїхав? — він погойдав перед носом Нільса маленьким мішечком з пігулками. — Хочеш?

Нільсові перехопило горло, він промовчав. Рука на шиї послабила натиск.

— Хочеш? — повторив незнайомець.

Нільс запручався, рука на шиї знову притиснула його до спинки.

— Do you want it?

— Так! — здушено видихнув Нільс.

Чоловік на задньому сидінні відпустив руку. Нільс судомно хапав ротом повітря.

— Так я й думав, — чоловік подав йому мішечок. — Money?

Нільс вийняв з кишені конверт. Чоловік зазирнув досередини.

— Окей, — сказав він. — For now… Double price next time.

— Та що ви co…

Чоловік позаду знову стиснув пальці на його горлі.

— Окей? — повторив той, що сидів спереду.

З манери говорити й невиразних у темряві рис обличчя Нільс запідозрив у ньому вихідця з Балкан. Албанець, можливо.

— Окей.

Куди ж подівся Ейнар? Ейнар роками, без жодних проблем, забезпечував його товаром. Вони разом виросли, разом гуляли на вечірках, разом напивалися, ходили на яхті в мандри. Ейнар ступив на кривий шлях. Якийсь час відсидів, щоправда, за дрібниці — вживання та зберігання наркотиків і розбій. Нільс завжди міг на нього покластися. Ще би, Нільс же був його стабільним джерелом прибутків, і добре платив — за пігулки й за мовчання. Дідько! Саме цього він і боявся, він це знав! Статус відомої публічної особи робив його вразливим, він мав чим ризикувати. Треба було не висовуватися з гущі пересічних журналістів, яких ніхто не знає.

— Just give те call! Подзвони мені, коли знову буде потрібна доза, — сказав чоловік на передньому сидінні.

— Де Ейнар? — крикнув Нільс навздогін.

Але дверцята вже зачинилися.

Нільс Лієр-Гольм якийсь час сидів, не маючи сили навіть поворухнутися.

— Чорт!

Нарешті натиснув на стартер і виїхав зі стоянки. Він їхав і раз по раз люто гатив кулаками по кермі.

— Чорт, чорт, чорт! Шантаж, ось що це було! Чорти б їх ухопили!

25

Білий мерседес стояв припаркований біля зруйнованої рибацької фабрики в Кістевіці. За документами фірми-орендатора «Гертц», авто взяв у користування не Йоран Нордін, а Христофер Волкер. Авто він замовив по інтернету, забрав в аеропорту Ґардермуен за день до свого поселення в готелі Лусвіки. Чоловік прибув до Осло авіалініями SAS через Копенгаген і, вочевидь, вирушив до Сюннмьоре автом. Згідно з зареєстрованим у «Тертці» водійським посвідченням, його власником був громадянин не Швеції, а Таїланду. В готелі він заплатив наперед кредитною карткою, теж зареєстрованою на ім’я Христофер Волкер. У номері знайшли валізу з одягом і туалетний несесер у ванній. Ні паспорта, ні гаманця, ключів чи мобільного телефона не було. В авті теж нічого не знайшли, зате в багажнику лежав наплічник, а в ньому бінокль, кишеньковий ліхтарик і лопата з залишками землі. Того вечора, у суботу 19 березня, коли, на думку поліції, Христофер Волкер припаркував авто, тут було дуже багато автомобілів, прибулих на відкриття Великоднього фестивалю дайверів, вони стояли на всіх бокових доріжках і вздовж головної дороги від Кінця і до самої Кістевіки. У великій рибацькій хижі грав до танцю музичний гурт. Одна молода пара, яка сиділа в авті, бачила, як під’їхав мерседес, але ніхто з нього не вийшов. Так їм здалося. Хоча, правду кажучи, вони могли й не завважити, надто було зайняті собою.

Акція «від-дверей-до-дверей» не наблизила поліції до розгадки, навіщо Волкер приїжджав на Кінець. Через Інтерпол надіслали запит до таїландської поліції, а тим часом чекали на детальнішу інформацію від патологоанатома й техніків-криміналістів.

Карстен, Евен Рюнне й Уле-Якоб Еґґсбьо сиділи в кабінеті Карстена.

— Напевно, є якийсь зв’язок між Кінцем і Таїландом, — промовив Еґґсбьо.

— Ти думаєш про Аллана?

— Так, він загинув на Таїланді.

— Можливо, Волкер знав Аллана, — висловив припущення Евен.

— Але навіщо видавати себе за шведа?

— Так, дивно.

Кастен мовчки слухав розмову, розглядаючи фото загиблого.

— А якщо… — промовив він задумливо. — А якщо Аллан не загинув?

— Думаєш, він може бути Алланом? — запитав Еґґсбьо.

— Чом би й ні, нове обличчя, нова ідентичність.

— Навіщо ж повернувся? Чому не признався?

— Підніми записи його візитів до стоматолога, — звернувся Карстен до Евена.

Дзеленькнув телефон Карстена. Прийшло повідомлення від патологоанатома з Бергена. За десять хвилин усі слідчі зібралися в нарадчій кімнаті.

— Отже, — почав Карстен. — Уже є попередній звіт про результати розтину, — він зробив паузу й додав. — Маємо деякі відповіді на запитання, але не всі. Знайшли слід від уколу між пальцями ноги, але — як звичайно — відповідь, що саме вкололи і чи ін’єкція була причиною смерті, займе трохи часу. Лабораторія спробує пришвидшити аналізи.

— А що з ранами на голові? — запитав Евен.

— Жертву могли оглушити, однак невідомо, за скільки часу до смерті було завдано удару. Ось ця рана на скроні, — Карстен показав на фото Волкера, — може бути від удару довгим предметом, імовірно, залізним прутом, як каже патолог. Але могла з’явитися від падіння на гострий кант чи на сходи, чи на камінь. Жертву також вдарили по потилиці, очевидно, ця рана сильно кровоточила.

— Вода в легенях?

— Ні. Він був мертвий ще до того, як його скинули в море.

— Цікаво, де скинули? — запитав Еґґсбьо. — Якщо в легенях не було води, то він не потонув, а був на плаву, це означає, що тіло могли скинути в цілком іншому місці, ніж там, де його знайшли.

— Саме так, — кивнув Карстен. — Тепер ми маємо трохи більше інформації для подальших дій. Почнемо! Головне запитання: де паспорт і гаманець? Чи мав він мобільника? Навіщо йому ліхтарик і лопата? З ким, окрім Кайси, він ще контактував? Якщо жертва Аллан, це пояснює його інтерес до «справи Юлії».

Карстен попросив Еґґсбьо скликати прес-конференцію. Тепер справа набула кримінального статусу. Карстен бачив, що Еґґсбьо радо уникнув би цього завдання, але вдав, ніби нічого не помітив. Ленсман дуже не любив прес-конференцій, перед камерами він почувався некомфортно.

Якщо місце злочину було десь поза приміщенням, то дощ, ймовірно, змив сліди крові. Треба було зібрати інформацію про напрямок і силу вітру, течії та висоту хвиль того вечора чи ночі, коли могли вбити Волкера, і дочекатися результатів аналізу ґрунту з лопати. Карстен саме давав інструкції і розподіляв завдання, коли в кімнату зазирнула секретарка з приймальні й повідомила, що прийшла Кайса.

Карстен показав на Евена.

— Ти вестимеш розмову, я допомагатиму.

Кайса розповіла про своє знайомство з Йораном Нордіном, про першу зустріч 14 березня, тобто дев’ять днів тому, і про останню, чотири дні тому. Ні Карстен, ні Евен і словом не обмовилися про кілька ідентичностей жертви. Коли Кайса закінчила розповідь, Евен запитав:

— Вас не здивувала його загадковість?

— Звичайно, здивувала, але я не могла змушувати його відкритися.

— Що ще впало в вічі?

— Кілька разів мені здалося, що він добре знає місцевість.

— У чому це виявлялося?

— У тому, що він казав і як висловлювався.

— Гадаєте, він швед?

— Так, я навіть у цьому певна, бо розмовляв, як швед, який намагається говорити норвезькою. Чи навпаки, ну, розумієте, як на отому комедійному норвезько-шведському ток-шоу Фредріка Скавлана. Та й ім’я в нього шведське.

— Він міг вдавати шведа, — завважив Евен.

— Куди ви хилите? — нетерпляче запитала Кайса. — Він не був шведом?

— Ні, насправді, його звали Крістофер Волкер. Посвідчення водія таїландське.

— Щось у його словах натякало на те, що він походить з тих країв? — запитав Карстен.

— Та ні… Дивно… Брат Юлії пропав безвісти в Таїланді. Під час цунамі 2004 року.

— Правильно, — кивнув Евен.

— Можливо, знав Аллана, — промовила Кайса. — Мені здалося, що він був кимось на кшталт приватного детектива, який мав завдання добути більше інформації про зникнення Юлії та потребував допомоги людини, яка б добре знала місцевість і місцевих людей.

— Але навіщо вдавати з себе шведа? — втрутився Карстен.

— О… — Кайсі раптом зблиснув здогад. — Ви думаєте, що Аллан не загинув! Спотворене обличчя, важко впізнати, розмовляв сворск — будь-хто зумів би так.

Евен засміявся, кивнув до Карстена.

— Я завжди казав, що їй треба працювати в поліції.

— Це Аллан! — ошелешено запитала Кайса.

— Цього ми не знаємо.

— Він сказав, що його потворність наслідок нещасного випадку.

— Якщо — я кажу «якщо» — це Аллан, то навіщо вдавати свою смерть? Чому повернувся інкогніто? — запитав Евен. — Він тутешній. Нащо просити тебе про допомогу?

Кайса різко нахилилася над столом.

— Він не хотів, щоб його впізнали! Хотів, щоб того, хто розпитуватиме людей, сприймали за свого, йому потрібний був свіжий погляд на справу, — вона легенько постукала пальцем по столі. — Слухайте! Аллана підозрювали за свідченням одного-єдиного свідка, — запально вела вона далі. — Сусідського хлопця, Фруде Ульсена. Фруде сказав, ніби того фатального вечора бачив Аллана з Юлією. Але, якщо Аллан казав правду, якщо він, справді, не виходив тоді з дому, це означає, що Фруде Ульсен збрехав. Аллан приїхав, щоб помститися. Тепер я розумію, чому він був такий впевнений, що Фруде збрехав.

— Або ж він приїхав, що вивести на чисту воду людину, яку вважав причетною до зникнення сестри, — сказав Евен. — Або і те, і те. Може, він підозрював Фруде Ульсена у вбивстві сестри?

— Ти розкопала щось нове у «справі Юлії»? — запитав Карстен.

— Можливо… — Кайса почала набирати щось у телефоні. — Я перешлю тобі звіт, який Йоран Нордін — чи Аллан — отримав від мене на останній нашій зустрічі. Одна жінка, яка була тоді в молитовному домі, сказала, що Фруде стало зле, і він виходив у туалет. Фруде повернувся мокрий з голови до ніг, ніби весь заліз під кран з водою — так їй здалося. Але я десь читала, що в вечір зникнення Юлії падав рясний дощ, так?

— Уявлення не маю, — відповів Карстен. — Я дуже поверхово знаю цю справу.

Евен кивнув.

— Мені було всього лиш п’ятнадцять, але добре все пам’ятаю. До того ж, мене потім залучали до повторного розслідування, бо ж я тут виріс. Твоя правда, того вечора дощило й було страшенно темно, бо вуличне освітлення вийшло з ладу.

— А якщо Фруде Ульсен збрехав, якщо йому не ставало погано? — вела далі Кайса. — А насправді…

— …він пішов за Юлією, — докінчив Карстен.

— Можливо, йому повірили на слово, а ніхто зі свідків не згадав, що він виходив з вечорниць? — запитала Кайса.

— Тоді в слідчих діях допустилися багатьох помилок, — сказав Карстен. — Свідки розповідали лише те, що їм здавалося релевантним, — він кивнув убік Евена. — Треба перевірити, що вдалося з’ясувати поліції 2002 року.

— Як, кажете, звали Йорана Нордіна? — раптом запитала Кайса.

— Крістофер Волкер, — відповів Евен.

— Крістофер Волкер? — Кайса, усміхнувшись, обвела всіх поглядом.

Карстен здивовано звів угору брови.

— Невже не впізнаєте імені?

Карстен і Евен заперечно похитали головами.

— Фантом! Справжнє ім’я Фантома, героя знаменитого коміксу, Крістофер Волкер. Людина, яка не може вмерти. Аллан вижив під час цунамі, став невпізнаваним і повернувся, щоб помститися або з’ясувати правду — або те й те. Він подумав, що я можу запідозрити зв’язок між братом, який загинув у Таїланді, і чоловіком, який приїхав звідти й намагається розслідувати зникнення його сестри. Тож вирішив удавати шведа. Подвійна фальшива ідентичність…

26

Маріанне Вінтер мовчки міряла поглядом Карстена Хьолоса й Евена Рюнне.

— Ми впевнені, що то був Аллан.

Маріанне підійшла до вікна, стала спиною до них, нервово провела рукою по короткому волоссі. Карстен з Евеном вичікувально стояли у дверях вітальні, спостерігаючи за нею. Ззаду їй цілком можна було дати двадцять років: струнка, у вузьких джинсах. Вона щільніше загорнулася у плетений светр. Здавалося, плаче. Піднесла руку до обличчя.

— Що трапилося? — запитала згодом.

— Мені шкода, але ми вважаємо, що його вбили, — промовив Карстен.

Маріанне Вінтер зиркнула через плече.

Поліція Таїланду відповіла на запит. Аллана Вінтера вважали зниклим безвісти, імовірно, загинув під час цунамі. Жодний Крістофер Волкер у паспортному реєстрі не значився. Напевно, роздобув собі фальшиві документи.

Останнім елементом пазла стали записи в журналі стоматолога в місцевому стоматологічному кабінеті у Вестьой. Не залишалося ніякого сумніву, що вбитий — Аллан Вінтер.

— Не знаю, що й казати… — Маріанне Вінтер все ще стояла біля вікна, спиною до поліцейських. — То Аллан не загинув у цунамі? — вона обернулася. — І всі ці роки… — промовила вона й надовго замовкла. — …він жив?

— Розумію, це важко, — озвався Карстен. — Але, сподіваюсь, ви розумієте, що ми мусимо поставити вам кілька запитань?

Маріанне Вінтер кивнула й жестом запросила поліцейських до столу.

— Де ви були в суботу ввечері?

— Вдома.

— Сама?

— Так.

— Ми знайшли на тілі слід від уколу, — сказав Евен. — Припускаємо, що хтось вколов йому завищену дозу.

— То… ви натякаєте на те, що я могла це зробити, бо я лікар? Я, його матір? — Маріанне не могла приховати обурення, щоки зачервонілися.

— Ми нікого не підозрюємо, — спокійно мовив Карстен. — Це звичайна рутина.

— Отже, він не виходив з вами на контакт? — запитав Евен.

— Зі мною? Ні, не виходив. Я б відразу сказала.

— Коли ви востаннє з ним спілкувалися?

— О… вже й не знаю. Багато років тому.

— Цунамі в Таїланді було 2004, Аллан виїхав туди 2003 року. Чи він озивався опісля?

— Яке це має тепер значення?

— Добре було б, якби ви прямо відповідали на запитання.

Жінка зітхнула.

— Його ж арештували. Підозрювали в причетності до зникнення Юлії. А потім він утік, — вона кивнула сама до себе. — І став тим, ким став, — утікачем. І викреслив зі свого життя усе минуле, абсолютно все.

— З вами теж урвав зв’язок?

— Лише раз зателефонував з Таїланду, тож я знала, що він там. Він сказав… — вона затнулася, на очі набігли сльози. — Він сказав, що йому дуже прикро, але він повинен почати нове життя. Саме так і сказав — «нове життя».

— Ви намагалися зв’язатися з ним?

— Я гадала… сподівалася, що він змінить наміри. А тоді він загинув у цунамі… ми так думали.

— Як вважаєте, чому він повернувся?

— Уявлення не маю… не можу збагнути.

27

Сюсанне Вінтер вклякала на грядці, коли перед її домом у Лусвіці зупинилося авто, і звідти вийшли Карстен та Евен. Карстен не раз зустрічався з нею у дитсадку, куди ходили їхні діти. Сюсанне похапцем стягнула рукавички, відвернулася. Здалося, ніби вона витерла сльози з очей, перш ніж підвестися і обтріпати коліна.

— Плакала? — завважив Евен.

Сюсанне неквапливо підійшла.

— Щось трапилося? — вона ніби задихалася.

Карстен попросив дозволу ввійти. Вони сіли на кухні за стареньким світло-сірим пластмасовим столом, на якому стояв полумисок з почорнілими бананами й недопите горня кави.

Спершу жінка мовчки дивилася на Карстена, доки той пояснював причину візиту. А коли він закінчив, поникла головою, потім встала й взяла з кухонного столу рулон паперових рушників, голосно висякалася в папір.

— Я, коли почула про знайденого чоловіка на Кінці, подумала про Аллана. Його вбили?

Карстен здивовано кивнув.

— Так, припускаємо. А чому ви подумали, що його вбили?

— Я… він… ви ж знаєте… його минуле й таке інше.

— Ви з ним бачилися? — запитав Евен.

— Так.

— Давно знали, що він живий?

— Десь рік.

— Що?! — вихопилося Евенові. — А ваша мати знала?

— Ні, я з нею не спілкуюся. Аллан… Він не хотів, аби ще хтось знав.

— Але чому?

— Брат так і не оговтався після того, що сталося. Юлія і підозри на нього…

— Цунамі було 2004, чотирнадцять років тому. Чому саме тепер він об’явився?

— Казав, що каліцтво стало для нього благословенням. Він зміг стати іншим. По-справжньому іншим. Нове обличчя, нове ім’я. Він сподівався, що це допоможе йому все забути, але забути не зміг, він мусив з’ясувати, що трапилося з Юлією, відмитися, так би мовити, від підозр. Він не знаходив собі місця, і з роками ставало лише гірше, — з горла вихопився схлип, Сюсанне заплющила очі й розплакалася, затуляючи паперовим рушником носа і рота. — А тепер він таки насправді мертвий. Лишилася тільки я… — вона похитала головою. — Я завжди знала, що він не загинув… відчувала… я часто маю передчуття, — вона якось приречено змахнула рукою з рушником.

— Даруйте, але я мушу запитати, так заведено. Де ви були в суботу ввечері?

— Тут була.

— Сама?

— Так.

— Когось знаєте, хто мав би мотив його вбити?

— Ні, але якщо йому пощастило щось з’ясувати, він міг стати для когось загрозою.

— Отже, Аллан приїхав, щоб розкрити таємницю зникнення Юлії?

— Так.

— А ви маєте якісь свої здогади, що могло з нею трапитися?

— Не знаю, але я не маю відчуття… ніколи не мала відчуття, що вона мертва.

— Малоймовірно… — почав було Евен.

— Тут не йдеться про об’єктивну ймовірність чи неймовірність, — урвала його Сюсанне. — Якщо існує така близькість, як була поміж нами…

— Як вам живеться?

— Не надто добре.

— Що ви маєте на увазі?

— Тепер це не має ніякого значення. Ніщо не змінить того, що сталося…

28

Патологоанатом зателефонував, коли Карстен прямував до приймальні, щоб зустріти Фруде Ульсена, якого викликано на допит. Розмова з експертом була коротка. Причиною смерті стало передозування кетаміном.

— Анестетик? — запитав Карстен.

— Саме так. Застосовується для наркозу, насамперед у ветеринарії. Але часто вживається як наркотичний засіб у молодіжному середовищі, колись, особливо в дев’яностих роках, частіше, тепер — рідше. Буває, вводять і в клініках під час нетривалих операцій.

Фруде Ульсен прийшов з матір’ю.

— Чого вам треба від Фруде? Нащо його викликали? — накинулася на поліцейських Свангільд Ульсен і важко гепнулася на стілець у приймальні.

— Ми хотіли з ним трохи поговорити, — сказав Евен.

— Про що?

Евен глянув на Фруде, махнув йому, щоб той рушав за ним у коридор. Мати спробувала підвестися.

— Я піду з ним!

— На жаль, ні, — заперечив Евен. — Ви зачекаєте тут.

— До речі… — Карстен ступив два кроки до жінки й відрекомендувався. — Ми можемо спершу з вами поговорити.

— Зі мною?

Карстен підійшов до неї впритул, приязно всміхнувся.

— Так, ходімо зі мною. Поспілкуємося трішки, а вже потім розмовлятимемо з Фруде, гаразд?

Свангільд скептично зміряла його поглядом, натужно звелася на ноги.

— Це має до діла з тим чоловіком у воді? — запитала жінка, коли вони сіли в кімнаті для допитів.

— Ми… — почав було Карстен.

Але Свангільд Ульсен не дала йому й рота до пуття розтулити.

— Ми про це нічого не знаємо, абсолютно нічого!

— Звичайно, — примирливо промовив Карстен. — Ви десь ударилися? — показав він на синець на її щоці.

— Упала… Що вам від мене треба?

— Нам цікаво, чи каже вам щось ім’я Йоран Нордін?

— Йоран Нордін? Ніколи не чула!

— Чудово. Може, хтось чужий відвідував вас останнім часом або телефонував?

— Ні, е-е… Пригадую лише, що хтось запитував дорогу, він з Фруде говорив.

Ось воно! Іноді таки щастить.

— Коли це було? — швидко запитав Карстен.

— Здається, у суботу.

— Добре! — Карстен мило всміхнувся. — Ви… я не дуже добре орієнтуюся у давній справі, коли зникла дівчина, бо мене тоді тут не було…

— Ви про Юлію?

— Так.

— А чому питаєте про неї?

— Що ви пам’ятаєте з того вечора?

— Я?! Та нічого, я лягла спати, а довідалася аж наступного ранку.

— Ясно… Але Фруде був з Юлією на вечорницях у молитовному домі?

Сангільд Ульсен кивнула.

— Ви чули, коли він повернувся додому?

— Так, чула, десь чверть на дванадцяту ночі.

— І приблизно тоді ж Фруде бачив Юлію з братом?

— Так, з вікна кухні, він їв за столом.

Карстен мовчав, чекав, чи не скаже жінка ще щось. І вона сказала:

— Я дуже пишаюся сином, він мав сміливість сказати правду. Це коштувало йому багато душевних сил, дуже багато.

— А чому ж так?

— Вони з Алланом товаришували, а ще, я думаю, він був закоханий у Юлію. На нього все так тиснуло, як вона зникла, він не міг повестися інакше й розповів поліції, що бачив Аллана і Юлію. Так, мушу вам сказати, це дуже боляче його вразило, він досі не оговтався. Але Фруде завжди мав дуже сильне відчуття справедливості, тож мусив розказати, що бачив! І як повелася поліція? Відпустила Аллана! Так ніби Фруде сказав неправду, — жінка обурено здвигнула плечима.

Карстен кивнув, демонструючи повне розуміння.

— Дякую за можливість поговорити з вами.

Свангільд Ульсен задоволено всміхнулася.

— Та нема за що!

— А тепер, перш ніж ви підете додому, ми ще трохи порозмовляємо з Фруде, — Карстен галантно подав їй руку.

— То я почекаю за дверима, — сказала Свангільд і міцно вп’ялася у його руку; вони пройшли кілька кроків, вона зупинилася і підвела на нього очі. — Тільки ж будьте з ним ласкаві, він не витримує тиску.

Карстен передав першість Евенові, і той відразу взявся до справи.

— Чи зустрічали ви чоловіка на ім’я Йоран Нордін?

Карстен спостерігав за Фруде. Обличчя нічого не виражало, коли він заперечно похитав головою, але щось в його поставі й рухах було напружене, заціпеніле. За свою довгу поліцейську кар’єру Карстен допитав сотні свідків і підозрюваних. Усіх об’єднувало одне: більший чи менший страх, незалежно від того, було їм що приховувати чи ні. Хтось пітнів, хтось не знав, куди подіти руки, полохливі погляди шугали по стінах. Інші докладали надмірні зусилля, щоб приховати нервозність чи вдавати незворушність. Але ніхто не приходив на допит у поліцію спокійний та байдужий.

Фруде похапливо глянув на Евена, коли той назвав Йорана Нордіна, двічі кліпнув очима і сказав:

— Ніколи про такого не чув.

— З ким ви розмовляли перед своїм домом у суботу? — запитав Карстен.

— У суботу? Е-е… хто б це був? У суботу? — повторив Фруде, озираючись на двері, мовби шукаючи шлях до втечі.

— Так, хто це був?

— А, той… ні, я його не знаю. Якийсь чоловік питав дорогу до гавані, мабуть, йому треба було на фестиваль дайверів.

«Бреше, — подумав Карстен. — Там важко збитися з дороги».

— Який він був на вигляд?

Фруде стенув плечима.

— У кепці й окулярах.

— А шрам на обличчі був?

— Ну, тепер, коли ви запитали, так, був. Але надворі вже споночіло, я не міг його добре роздивитися.

— Як він розмовляв?

— Цілком нормально.

— Як ви? Тим самим діалектом?

— Так.

— Ви його впізнали?

Фруде спершу глянув на стелю, потім потупив очі в стіл.

— Ні.

«Знову брехня, — подумав Карстен. — Аллан не говорив шведською, натомість рідним сюннмьорським діалектом. Він не намагався приховати, ким є насправді».

Фруде змінився на обличчі. Трішки, ледь помітно, губи скривлені, наче в ображеної дитини. Наляканий? Роздратований? Неспроста. Він міцно стиснув губи, ніби боявся зронити необережне слово. Погляд нипав кімнатою, шукаючи, за що зачепитися, а не знайшовши, знову втуплювався у стіл. «Зіниці, — подумав Карстен. — Він на чомусь «сидить».

— Окей, — промовив Евен, склав пальці пірамідою, вказівний притиснув до губ і кілька секунд мовчки дивився на Фруде. — Повернімося трохи в часі. Ви знали Юлію Вінтер?

— Так, — Фруде майже нечутно видихнув відповідь.

«Він таки боїться, — подумав Карстен. — Упізнав Аллана, а коли ми запитали про його сестру, зрозумів, куди хилимо».

— І ви були з нею того вечора, коли вона зникла? — питав далі Евен.

— Так.

«Неприродно, — думав Карстен, — навіть не запитати, чому це ми раптом цікавимося Юлією».

— Ви разом були в молитовному домі? — допитувався Евен.

— Так.

— І ви бачили її після того, як повернулися додому?

— Так, — Фруде закусив нижню губу.

— Коли?

— Точно не пригадую, — Фруде знизав плечима. — Коли вже повернувся додому. Десь о пів на дванадцяту, думаю.

— І вона була не сама.

— Ні, з Алланом.

— Ви цілком певні цього?

— Так.

— Що вони робили?

— Що робили?

— Ішли, стояли, розмовляли, сварилися?

— Не пам’ятаю… розмовляли, мабуть, може сварилися…

Карстен узяв карту, показав пальцем.

— Ось тут мешкаєте ви, а ось тут, — він пересунув палець, — мешкала Юлія. Вуличне освітлення вийшло з ладу. На такій відстані й майже в темряві ви ніяк не могли мати певності, що то був Аллан з сестрою.

— Я добре їх знав, — відповів Фруде, не підводячи очей від стола.

— Ви кажете чисту правду?

— Так.

Карстен підвівся, став позаду Фруде Ульсена, помітив, як той зіщулився. Карстен поволі обійшов його, став по інший бік столу, нахилився, опершись на стільницю руками. Фруде роздряпував струп на великому пальці.

— Чого ти боїшся? — запитав Карстен.

Фруде помітно зблід, уникав погляду поліцейського і мовчав.

— Дивись на мене, — спокійно промовив Карстен.

Ніякої реакції.

— Дивись на мене, — повторив Карстен.

Фруде на кілька секунд втупився у стелю, почухав потилицю.

— Що ти вживаєш?

— Га?!

Коли Фруде нарешті підвів очі, сумнівів уже не залишилося. Розгубленість і переляк.

«Бінго», — подумав Карстен.

— Антидепресанти? Знеболювальне?

Ніякої реакції.

— Кетамін? Знаєш, що це таке?

Фруде похитав головою, не дивлячись йому в очі.

— Звідки береш? У лікаря? Чи в когось купуєш? — Карстен наголошував на кожному слові, говорив повільно, чим раз суворішим голосом, а Фруде Ульсен чим раз більше никнув. — Пігулки? Ін’єкції?

Карстен сів на край столу.

— Розумієш, Фруде, мене не так вже й цікавить, що ти вживаєш і де береш наркоту. І не цікавитиме, якщо скажеш правду про чоловіка, якого бачив у суботу ввечері.

— Він сказав… — Фруде затнувся, ніби йому перехопило горло, звуки були більше схожі на тихий жалібний писк, на собаче скимління. — Він сказав, що… що він… Аллан.

— Брат Юлії…

— Так, але це неможливо. Аллан помер багато років тому.

— Ні, не помер, — заперечив Карстен.

Запала гнітюча тиша, вона розросталася, виповнюючи всю кімнату. Фруде Ульсен змінив позу, гладив долонями стегна й мовчав.

— Але тепер він мертвий, — вів далі Карстен. — Це його тіло знайшли в морі на Кінці.

Фруде не відводив погляду від столу.

— Чого Аллан хотів від тебе?

Фруде провів долонею по обличчю, на кілька секунд міцно заплющив очі.

— Він сказав, що я тоді збрехав, і що через мене всі думали, ніби він винен у зникненні Юлії.

— Говорив погрозливо?

— Так. Я подумав, що то… якийсь придурок. Бо ж Аллан загинув у Таїланді… і той чоловік нітрохи не був схожий на Аллана. Я втік до хати, замкнув двері. Якийсь божевільний…

* * *

— Що ви про це думаєте? — запитав ленсман Уле-Якоб Еґґсбьо, переводячи погляд з Евена на Карстена.

Відпустивши Фруде й Свангільд Ульсенів, вони сиділи в його кабінеті.

— Навіть не знаю, — озвався Евен. — Мені здається, він каже правду й неправду водночас.

— А ти, Карстене, що думаєш?

— Погоджуюся. А ще Фруде наляканий і вживає якісь наркотики.

— Неприродньо розширені зіниці, відсутність міміки, сповільнені рухи, в’яла реакція, — додав Евен.

— Якщо це не ліки, які виписав лікар, то він має підстави для страху. Перевіримо в рецептурному реєстрі. І все ж я вважаю, нам треба детальніше розібратися в його поясненнях того, що трапилося чотирнадцять років тому. Кайса намацала щось дуже важливе. Вона думає, що Фруде цілком міг мати достатньо часу, щоб непомітно зустрітися з Юлією поза домом молитви. Я вже проглянув слідчі матеріали 2002 року й нічого про це не знайшов. Ніхто нічого подібного тоді не казав, ніхто не запідозрив, що Фруде міг збрехати й, насправді, не був у туалеті. Ще один приклад, як втрачається інформація, коли люди розповідають лише те, що вважають релевантним. А ще тому, що ми не ставимо правильних запитань.

— Він міг убити Юлію! — запально вигукнув Евен. — Тому й збрехав, нібито бачив її з Алланом, щоб відвести від себе підозру. Поліція взяла один лише слід, надто рано зосередилася на версії винуватості брата. Я гадаю, що вбивство Аллана Вінтера пов’язане зі зникненням сестри.

— Можливо, — усміхнувся Карстен. — Однак не забувай, що ні Маріанне, ні Сюсанне не мають алібі на суботній вечір.

— Ще й слід від уколу, — докинув Евен. — Кетамін, мати лікар і…

— Та який у неї мотив?! — роздратовано урвав його Еґґсбьо.

— Хай там як, треба ще раз поговорити з Маріанне Вінтер, — незважаючи на слова ленсмана, сказав Евен. — Кетамін міг бути в санаторії.

— Я згодний з Евеном, — кивнув Карстен. — Треба це перевірити, але насамперед мусимо провести обшук у будинку Фруде Ульсена, маємо на нього достатньо.

— Двох мух одним ударом, — широко всміхнувся Евен. — Зможемо розкрити свіже вбивство і давню справу про зникнення.

Карстен добродушно похихотів з Евенового ентузіазму.

— Влаштуємо Фруде несподіванку завтра вранці. Ти розмовляв з прокурором? — запитав він в Еґґсбьо.

Той кивнув і підвівся.

— Зараз піду до нього, — ленсман рушив до дверей, але спинився на порозі. — Якщо нам доведеться розслідувати «справу Юлії», щоб з’ясувати, хто ж убив Аллана, то буде важко, — сказав він, не обертаючись, ніби сам до себе.

29

Почувши музичну віньєтку свого улюбленого британського серіалу «Биття серця», вона встала з-за мольберта й пересіла у фотель. Вона не пропустила жодної серії про Джину й Філа, лінивого, але розумного поліцейського Алфа Вентресса, сільського лікаря, власника пабу, й Вернона Скріппса, який завжди вірив, що ось проверне вдалу операцію й миттю розбагатіє. Звичайні люди, зі звичайними малими й великими клопотами, які постійно зустрічаються в місцевому пабі. Вона передивилася всі сезони, а тепер транслювали повтор п’ятнадцятого сезону. Ці люди, мов щирі друзі, приходили її провідати кожного дообіддя. Найбільше їй подобався Девід, симпатичний, такий собі сільський дивак, трохи загальмований, і клепки йому бракувало. Він мав собаку Альфреда, то був товстий, сірий, скуйовджений псяка.

Давно, коли їй було дванадцять чи тринадцять років, вона теж мала собаку. Трохи схожого на Альфреда, але меншого. Його звали Ібсен. По сусідству народилися цуцики, і вона навіть повірити не могла, що їй дозволили взяти одного додому. Ібсен усюди її супроводжував, чекав на неї зі школи, витанцьовував навколо неї, з ним вона ліпше почувалася. А вночі спав на підлозі біля ліжка — пильнував її сон; іноді, коли мати засинала, вона дозволяла йому поспати на своїй руці в ліжку. А коли її замикали в льоху, пес ні на крок не відходив від дверей, аж доки її випускали. Їй не треба було докладати ніяких зусиль, щоб Ібсен її любив. Він завжди був щасливий, коли вона поверталася додому. Ібсен — це було найліпше, що трапилося їй у житті.

Та щастя тривало недовго, звісно, щастя ніколи не триває довго. Коли песикові виповнився приблизно рік, він захворів, виблював у коридорі й забризкав усе взуття. Кілька днів він нічого не їв, непорушно лежав на своєму килимку й здебільшого спав, не підводився навіть, як вона приходила додому. Мати не хотіла везти його до ветеринара. Коли вона одного дня прийшла зі школи, собака лежав у саду. Здавалося, ліг подрімати в затінку сливки. Але Ібсен дивився на неї порожніми очима. Вона не розуміла, як він міг померти? Лише згодом збагнула. Його приспали. Вона проплакала всю ніч, не мала сили піти до школи наступного дня, тож її замкнули в льоху, доки візьме себе в руки, як сказала мати.

Кілька років потому вона просила завести собаку. Але їй не дозволили. Собаку треба вигулювати, ходити з ним на довгі проходи, хто це робитиме?

Наприкінці фільму вона взяла наготовлену для неї піґулку рогіпнолу, лягла в ліжко, навіть не потурбувалася вимкнути телевізор — згасне світло, і він сам вимкнеться. Вона стежила за годинником. Рівно опівночі заплющила очі й почала розмовляти сама з собою, але встигла лише сказати:

— Я йду з Ібсеном понад берегом, він плутається мені під ногами…

Раптом голос диктора новин на NRK заглушив її слова. Вона здивовано глянула на годинника. Невже помилилася? Та ні, там досі видно було годину: рівно північ. Поволі сіла на ліжку. Певно, зіпсувався автоматичний вимикач світла…

«Поліція ідентифікувала чоловіка, якого знайдено мертвим у Вестьой на Сюннмьоре» — сказав диктор.

Екраном пробігало ще багато інших стрічок новин, доки в кадрі з’явилася білява дама в надто великих окулярах. Дама була схожа на сову й говорила просто до неї. Вона давно помітила, що так іноді бувало в новинах: диктори дивилися на неї прискіпливим поглядом, ніби казали, слухай, слухай дуже уважно.

Камера показала пірс, рибацькі хижки, будинки, гори й море. «Його ім’я Аллан Вінтер, брат Юлії Вінтер, яка зникла безвісти на Кінці в селі Флятбюґда 2002 року».

Увесь екран виповнила фотографія з підписом унизу: «Трагічні долі брата й сестри». Троє дітей, хлопчик і дівчинка приблизно одного віку та немовля, яке дівчинка тримала на колінах.

Вона вдивлялася у фото. Дев’ять років, з мишачими хвостиками, у рожевих кросівках. Раптом їй здалося, ніби кімната сповнилася пахощами соковитої, щойно скошеної трави.

«Троє щасливих дітей, — промовляв репортер. — Літній день. Аллан і Юлія Вінтер з маленькою сестричкою. Тепер живою зосталася лише наймолодша. Ніхто не знає, що трапилося з Юлією, а брат, якого всі вважали загиблим під час цунамі в Таїланді 2004 року, несподівано об’явився за стільки років, щоб… стати жертвою убивці».

Слова били її, мов ляпаси по щоках, спершу по одній, потім — по другій. Кімната закружляла, швидше, чим раз швидше.

Вона схопилася за стілець, закричала довгим, пронизливим криком, який перейшов у плач і схлипи.

Десь ніби здалеку долинав голос якогось чоловіка, який казав, що для розслідування убивства поліція залучила великі ресурси. «Чи пов’язане вбивство Аллана Вінтера зі зникненням його сестри ось уже майже чотирнадцять років тому?» — запитав репортер. Чоловік відповів, що ставити запитання — природньо. «Ми ніколи не полишали спроб з’ясувати, що ж трапилося з Юлією, але якщо її зникнення, справді, якось пов’язане з нинішнім вбивством, то відповіді ще не маємо».

Неспокій, мов мурахи, повзав жилами, гриз стінки кровоносних судин, мурахи множилися, пожираючи все поспіль, і мозок, і нутрощі. Вона поволі встала з ліжка й почала сновигати кімнатою. П’ять кроків уперед, чотири — убік, назад, уперед… дев’ятнадцять, двадцять… п’ятдесят дев’ять, шістдесят — лічила вона вголос.

Те фото зробив батько. Вони сиділи на східцях ґанку, їли румбамбар, умокаючи його в мішечок з цукром, а батько стриг моріжок. Він ходив туди й сюди, весь час поглядаючи на них і всміхаючись, і їй від того було радісно й затишно. Миті з татом… вона не хотіла про них думати. Ті думки пнулися довгими тінями по кутках, росли, їхні обриси ставали виразнішими; добро віддзеркалювалося у злі. Доки батько не витримав.

Вона далі міряла кроками кімнату.

— Трава й сіно, — сказала голосно. — Трава й сіно. Вішала для сіна. Вішала…

Як дивно, цього слова вона не згадувала багато років. Гарне слово. За якийсь час вона знову лягла, натягнула ковдру на голову, відчула тепло свого дихання, відчула, що існує.

— Вішала, — повторила сонно.

Вона навчилася розкладати сіно на вішала ще в дитинстві. Дотики соковитої зеленої трави до шкіри, сонце просто в обличчя, піт на спині. А потім: гострий дух сухого сіна, яке вони громадили в причіп і трамбували ногами, щоб не розгубилося на нерівній дорозі, доки трактор везтиме його до стодоли. Їм веліли міцно триматися за борти, щоб не впасти, але вони нехтували настановами, бо так весело й гарно було гицати в пухкому й м’якому сіні.

Вона поволі вдихала й видихала, чекаючи доки подіє піґулка. Поступово тремтіння минулося.

— Весна — це гуркотіння трактора й запах нагрітої сонцем ріллі, — сказала вона вголос. — Літо — метушливі джмелі, вони дзумкотять над кущами рож, посадженими на південному боці дороги. А осінь? Що таке осінь? Та звісно ж: стрибання з драбини в сіно, лоскіт у животі, сухі, колючі стеблини в волоссі та в одязі. Звук осені — дзвінкий, радісний сміх. Зима синя, світло-синя, як мої ноги, коли я бігала босоніж у снігу, стояла на краю пірса й дивилася у воду. Море взимку також синє. Темно-синє. А хто я? Я була ріллею і травою, сонцем над небокраєм, світлими хмарами й морем з білими баранцями на чубках, літньою сукенкою, босоногою дівчинкою у хвилях прибою, синіми чорницями й чорною воронікою, рожевим килимом вересу на схилах гір, примулкою, румбамбаровим кисілем, сніговими хатинками, лижними прогулянками в лісі. Але все зникло в темряві і сні. Тепер я не знаю, хто я. Вона відпихала, відштовхувала, проганяла думки, але, після того, як їй показали картинку з її ґанком, шляху назад вже не було. Двері до потаємної кімнати в мозку відчинилися, на порозі стояла маленька дівчинка з мишачими хвостиками, у нових кросівках і серйозно дивилася на неї.

30

Карстен хотів провести обшук спокійно й приязно. І не Фруде Ульсен цьому завадив. А його матір. Вона рано встала. Було кілька хвилин на сьому, коли вони заїхали на подвір’я перед зеленим будинком на Кінці. Ще й з автомобілів не встигли вийти, як вона стала на порозі. Огрядна матрона виповнила собою всі двері й міцно вхопилася обома руками за одвірки.

Карстен спокійно піднявся східцями на ґанок, зупинився перед нею.

— Фруде вдома?

— Чого вам від нього треба?

Карстен показав їй папір.

— Це дозвіл на обшук. І це означає, що ми маємо право оглянути в будинку кожний закуток, — незворушно промовив він.

— Ні! — верескнула вона, ще міцніше вхопившись за одвірок. — Ніхто сюди не ввійде! Ніхто!

— Якщо не відступитеся, доведеться вас посунути, — твердо сказав Карстен і підкликав двох поліцейських, які чекали внизу сходів.

Обличчя Свангільд Ульсен побагровіло, майже посиніло, вона захиталася, коліна їй підігнулися. Вона верещала й через силу намагалася втриматись на ногах, але непомірна вага тягнула її додолу, і крик поступово перейшов у ледь чутний писк, схожий на цівкання голодного пташеняти. Тієї миті з’явився сам Фруде, у футболці й трусах.

— Що це ви витворяєте?

Раптом він розвернувся і кинувся у дім. Карстен стримав поліцейських, які вже рвонули за ним. Фруде повернувся за кілька секунд з інгалятором в руках, запхав його матері до рота.

— В неї астма! Ви що, зовсім подуріли? — крикнув він.

Карстен кивнув Евенові й двом поліцейським, ті обминули Фруде з матір’ю і ввійшли до будинку.

31

Пізнього пообіддя всі слідчі зібралися в нарадчій кімнаті в управі ленсмана. Вони не знайшли нічого, що могло б прив’язати Фруде Ульсена до вбивства Аллана Вінтера.

— Ця справа нагадує мені справу Юлії, за винятком хіба того, що цього разу маємо труп, — втомлено сказав Еґґсбьо.

Решта мовчали. Карстен тицяв ручкою у блокноті. Потім підвівся, підійшов до дошки з фотографіями, картами й нотатками. Показав на карті Кістевіку.

— Авто Вінтера було припарковане тут, — його палець вів дорогою до Кінця. — Тут дорога спускається до гавані, а тут його знайшли у воді, з зовнішнього боку пірса. Це приблизно 300 метрів від авта. У воді він опинився вже мертвий. Ніхто нічого не бачив, — він безпорадно змахнув рукою убік Еґґсбьо.

— Його могли викинути з човна. У фьорді тоді віяв південний вітер, — сказав Еґґсбьо. — Або ж скинули з причалу, де стояло авто. Але ми прочесали територію навколо зруйнованої рибацької фабрики й нічого не знайшли, ні мобільного телефона, ні гаманця — нічого, що могло б вказати на місце злочину.

Карстен тицьнув на фотографію Фруде Ульсена.

— Аллан заходив до нього ввечері того дня, коли його, ймовірно, вбили, але Фруде наполягає, що він його не впізнав. Досі ми питали, чи бачив хтось Аллана і його автомобіля у селі. Люди відповідають на те, що їх запитують. Треба довідатися, чи хтось бачив Фруде Ульсена в імовірний час вбивства.

Він показав на численні фото спальні Фруде.

— А що з комп’ютером?

— Кілька фотографій Юлії, — відповів Евен. — Звичайні знімки моментів з юнацьких часів: потішні шкільні ситуації, походи, вечорниці в молитовному домі. Складається враження, що її фотографували, коли вона цього не бачила.

— Треба буде згадати про них під час наступного допиту. А мобільний?

— Теж аналізуємо. Поки що я побіжно переглянув вхідні й вихідні дзвінки — чи не засвітиться хтось частими дзвінками.

-- І?

Евен усміхнувся.

— Фруде майже нікому не телефонує…

— Ну?! — нетерпеливився Карстен. — Кажи вже!

— Маріанне Вінтер.

— Ого! Невже? Цікаво… Чому він з нею контактує?

— Нічого дивного немає, — втрутився Еґґсбьо. — Він пильнує її дім, доки Маріанне Вінтер живе у США, гадаю, і за санаторієм надзирає, щоб ніхто туди не лазив. Деякі люди мають таке захоплення: нишпорити в старих занедбаних будівлях чи закритих фабриках. Фотографують їх, а потім викладають в інтернеті.

Евен кивнув.

— Я взяв виписку з банківського рахунка. Маріанне Вінтер щомісяця надсилає йому 3000 крон. Очевидно, платня за роботу сторожа, чи як її назвати.

— Санаторій? Знайшли там щось? — запитав Карстен, глянувши на одного з поліцейських.

Вони отримали підкріплення з інших дільниць — з Волди й Ешти.

Поліцейський похитав головою.

— Ніяких медикаментів. Але недавно прибирали, там же планують облаштувати притулок для біженців. За словами Маріанне Вінтер, лікарі санаторію ніколи не призначали кетаміну, до того ж, вона сказала, що всі ліки давно вивезено з будівлі.

— Я бачився з нею багато разів, — озвався Еґґсбьо. — Дама дуже солідна й видається непогрішною. Професор усе-таки!

— У домі Ульсенів ми знайшли всілякі ліки, — сказав Евен. — Від тиску, валіум, снодійне. Усі рецепти виписані на ім’я матері. У рецептурному реєстрі теж не знайдено жодних медикаментів, виписаних на ім’я Фруде Ульсена. Його авто відвезли на арешт-майданчик, оглядаємо клуню, дровітню і човнову повітку на березі.

Карстен підвівся, підійшов до дошки.

— Ми наново переглядаємо слідчі матеріали «справи Юлії». Їх дуже багато, то ж ми зосередилися на Фруде, його свідченнях й алібі. Чи щось тоді пропустили, чи всі свідчення достатньо перевірили? Чи можливо з’ясувати, скільки часу він був відсутній на вечорницях у домі молитви? Ще раз поговоріть зі свідками, з подружжям, яке бачило, як Юлія виходила з дому молитви, з молоддю, яка тоді там була. Якими були стосунки між Фруде і Юлією? Чи могли вони бути на той час закоханою парою? Чи не поривала Юлія з ним? Може, хтось щось бачив, але не звернув уваги, може, бачив їх разом, може, бачив, як сварилися, але не надав тому значення?

Еґґсбьо стиха застогнав.

— Великий обсяг роботи…

— Маєш радіти, Еґґсбьо! — бадьоро кинув Евен. — Є шанс розслідувати «справу Юлії», ще доки вийдеш на пенсію!

— Якби ж то так пощастило, — зітхнув Еґґсбьо.

32

Лікарці було десь за п’ятдесят. Її звали Ґертруда Нюланн, розмовляла з ледь вловним німецьким акцентом. Кайсі вона відразу сподобалася. Щось було заспокійливе й водночас енергійне в тому, як вона пояснювала подальший хід лікування.

— Операцію заплановано через два тижні. Її обсяг залежатиме від того, що ми знайдемо.

Під час операції їй видалять не лише саму пухлину, але й сигнальний лімфатичний вузол.

— Це перший лімфатичний вузол. Якщо метастази не поширилися на нього, то, як правило, вони не поширилися й на інші лімфатичні залози, — підбадьорливо всміхнулася лікарка.

Кайса сиділа з оголеним торсом. Лікарка підсунулася до неї на стільці й продемонструвала на груді, як усе відбуватиметься.

— Коли ми заберемо пухлину, грудь перекоситься, пипка опуститься, ніби звисне донизу. У нашій клініці — не всюди так відбувається — ми одночасно реконструюємо грудь, — вона обвела пальцем навколо пипки. — Пипку разом з areola mammae, пігментним кружечком, піднімемо догори, щоб обидві груді були однакові, — вона поклала руку Кайсі на плече й сказала: — І будете така ж гарна, як до операції.

«Та хоч всю пипку забирайте, лиш би я одужала», — подумала Кайса.

* * *

Після обстеження Кайса подалася до свого помешкання. Вона втомилася і вирішила заночувати в Аскері, а додому, в Лусвіку, поїхати наступного дня. Та й хотіла переконатися, що в замкненому помешканні все на своїх місцях. Вони віддали будинок в оренду разом з меблями, орендарі вибралися звідти лише два дні тому. Кайса поклала продукти в холодильник, намастила собі скибку хліба, увімкнула телевізор, поклацала пультом і зупинилася на каналі новин.

— Мова йтиме про міжнародну конференцію психіатрів в Осло, тема — deep brain stimulation for depression або ж глибока стимуляція мозку в лікуванні депресії, як це називається норвезькою, — сказав ведучий. — У нас в гостях відома в світі норвезька дослідниця мозку, професор Маріанне Вінтер. Вітаємо в нашій студії, — звернувся він до жінки за протилежним кінцем столу.

— Дякую.

— На цій конференції ви репрезентуватимете результати ваших досліджень. Поясніть коротко, про що саме йдеться.

— Насамперед хочу сказати, що мені дуже приємно, що мене запросили на батьківщину, у Норвегію, поділитися нашими результатами досліджень і методикою, розробленою у США, — Маріанне Вінтер усміхнулася. — Що стосується досліджень, то це втручання в мозок і своєрідна маніпуляція ним, якщо казати по-простому.

Доки вона говорила, на екрані з’явився текст: Маріанне Вінтер, професор, Університет Еморі, Атланта, штат Джорджія.

— Звучить якось моторошно.

— Так, я розумію. Як і при кожному втручанні існують певні ризики. Однак нам пощастило їх мінімізувати, і сьогодні ми можемо впевнено сказати, що це цілком безпечний і перевірений метод.

Ведучий програми взяв у руки муляж мозку, який лежав на столі.

— Можете показати на цій моделі, що саме ви робите?

Маріанне Вінтер взяла муляж.

— Треба пам’ятати, що депресія — дуже поширене захворювання і коштує суспільству неймовірних грошей. Лише близько двадцяти відсотків пацієнтів з діагнозом «глибока депресія» одужують завдяки медикаментозному або психіатричному лікуванню. Коли все вже випробувано, порятунком для важкохворих може стати те, що ми називаємо deep brain stimulation, скорочено DBS.

— Отже, це форма психохірургії? — запитав ведучий.

— Можна й так сказати. Однак замість трепанації ми використовуємо струм.

DBS? Кайса схопила мобільний, погортала фотографії. Одна книжка, яку вона сфотографувала в лікарському кабінеті санаторію в Кістевіці, називалася «Психохірургія». Вона погуглила, дослухаючись до передачі. У «Великому медичному лексиконі» значилося, що психохірургія — це «хірургічне втручання в мозок для лікування інвалідизуючих психічних розладів. Таке втручання проводять досвідчені нейрохірурги. Лоботомія, тобто розрізання тканин, які з’єднують лобові долі мозку з іншими його частинами, була першою формою психохірургії».

— Різні ділянки мозку контролюють різні функції тіла, як, наприклад, зір, пам’ять чи апетит, — розповідала Маріанне, обертаючи в руках муляж. — При дисфункції ділянки мозку, відповідальної за настрій, людина впадає у депресію. Ми накладаємо електроди там, де виникає ця дисфункція, роблячи крихітний отвір у черепі пацієнта.

— Стимулюєте й маніпулюєте мозком за допомогою струму?

— Так, відновлюємо стабільність роботи мозку, діючи на нього напряму, підвищуємо або знижуємо активність конкретної ділянки. Це майже так само, як регулювати гучність телевізора.

— Ви проводили досліди на людях?

— Звісно, — відповіла Маріанне Вінтер. — Саме тому й знаємо, що методика дієва.

— Ваші слова наводять мене на думку про лікування електрошоком. Він зажив собі недоброї слави, хіба ні?

— Про електрошок було сказано багато негативу, але він міг давати позитивний ефект для частини пацієнтів. Його застосовують і нині, хоча, на щастя, під значно суворішим контролем, аніж ще кілька десятиліть тому. І якщо можна?… — Маріанне запитально глянула на літнього ведучого.

— Звичайно, — розвів той руками.

— Хочу сказати, що це той самий метод, який застосовували до пацієнтів з хворобою Паркінсона. Метод був напрацьований у процесі лікування хворих на цю недугу. Ми також досягли добрих результатів у лікуванні розладів харчової поведінки, а тепер проводимо тестування на пацієнтах з хворобою Альцгаймера. Я вірю, що в майбутньому це стане рутинною формою лікування більшості психічних станів та захворювань мозку.

— Останнім часом ви взялися за інший напрям — дослідження мозку вбивць?

— Так, подібні дослідження легше проводити в США, аніж у Норвегії, хоча б тому, що доступ до таких об’єктів там значно більший, — Маріанне криво всміхнулася.

Ведучий звів угору брови, схилив набік голову. Видно було, що він захоплюється своєю співрозмовницею.

— Я виходжу з того, що вбивці-чоловіки — і жінки — відрізняються від нас, решти людей, — вела далі Маріанне Вінтер. — Чи існують біологічні й хімічні взаємозв’язки в мозку людей з екстремально агресивною й насильницькою поведінкою, які можуть пояснити їхні вчинки і впливати на них? Чи може психіатрія вплинути на зменшення агресії, маніпулюючи мозком людей з такими нахилами?

— І що ви виявили на цей момент?

— Що дисфункція мигдалеподібного тіла й передніх лобових доль впливає на поведінку багатьох злочинців. Кажучи просто, у мигдалеподібному тілі генеруються агресивні імпульси, тоді як ті самі імпульси гальмуються в лобових долях. Візьмімо для прикладу дворічного хлопчика. У забаві він підкоряється своїм імпульсам і відштовхує іншу дитину, яка грається іграшкою, що йому сподобалася. Але поступово підключаються лобові долі, і тому хлопчик здатний контролювати такі імпульси. У мозку вбивць ми виявили високу активність у мигдалеподібному тілі й низьку — в лобових долях, тобто те, що може призводити і до агресивності, і до відсутності контролю водночас.

Ведучий уже наче хотів закінчувати інтерв’ю, але раптом оперся ліктями на стіл, трохи нахилився вперед.

— Пані Вінтер… — він на мить завагався, але повів далі. — Ви, мабуть, маєте особливий інтерес у дослідженні насильницької поведінки, не лише як науковиця, але й як мати?

Усмішка зникла. Маріанне заціпеніла. Видно було, що вона не готова до такого запитання.

— Ваш син Аллан… дев’ять днів тому…

Якусь мить Маріанне Вінтер сиділа мов паралізована.

— Я тут як вчений, я можу… і я… — вона затнулася, перевела подих. — Даруйте! Це було трохи несподіване запитання… але життя триває, я мушу жити далі. Цю конференцію планували майже два роки. Те, що трапилося, дуже… Аллан хотів би… — Маріанне на мить замовкла, провела долонею по губах. — Це боляче, незбагненно…

Інтерв’ю, по суті, закінчилося. Ведучий, підсумовуючи, мав трохи розгублений вигляд. Почалася реклама.

Можливо, вони домовилися не говорити про Аллана, можливо, навіть Маріанне, даючи згоду на участь в передачі, поставила таку умову. А ведучий порушив домовленість. «Негарно», — подумала Кайса, стишивши звук. Проте їм вдалося чимало витягнути з неї, і тепер текстовий анонс крутитимуть увесь вечір: «Боляче й незбагненно» — каже мати загиблого від рук убивці в Сюннмьоре».

Кайса згадала про апарат, який бачила в підвалі санаторію в Кістевіці. Вона знайшла в телефоні фото апарата, задала в пошук «електрошоковий апарат». Обидва були схожі.

33

Її завжди захоплювало світло. І темрява. Ні світло, ні пітьма не бувають сильними чи слабкими. Червоне і жовте, блакитне й зелене. Тепер зелене. Зелене, мов трава. Запахи теж стали інакшими: ранкові пахощі кави набули іншої глибини, аромат дезодоранта вдарив у ніс, коли він попрощався і замкнув двері. Запах досі висів у повітрі, ледь вловний дух камфори; він нагадував їй мазь, якою мати мастила їй під носом, коли вона застуджувалася. Ментол. Гидота. Пігулки теж смерділи — коров’ячим лайном, зате постільна білизна солодкаво пахла капріфолієм.

Вона налила собі чаю, поклацала пультом канали, зупинилася на новинах саме тоді, як на екрані з’явилася віньєтка.

Спершу в новинах повідомляли про вибори в США, опісля — про референдум у Великобританії щодо виходу з ЄС, а потім диктор сказав: «В Осло має відбутися міжнародна психіатрична конференція на тему «Deep brain stimulation for depression».

Вона сповзла на край стільця.

— У нас в гостях відома в світі норвезька дослідниця мозку, професор Маріанне Вінтер. Вітаємо в нашій студії, — промовив чоловік на екрані й обернувся до гості.

Її рука почала тремтіти, дзеленькнула ложка, вона з грюкотом поставила на стіл горня.

Коли професорка на запитання ведучого про сина відповіла: «Життя триває, я мушу жити далі», вона згорнулася в кріслі калачиком, як дитинча в утробі матері.

Тепер вона виразно відчувала: не лише постіль, але й уся кімната наповнилася пахощами капріфолію. Так пахнув в’юнкий капріфолій на подвір’ї школи першого шкільного дня.

Вона в новій сукенці. Сукня червоно-біла, картата, як і стрічки в довгих косах. Білі черевички, шкарпетки з мереживним кантом й маленькими бантиками по боках. Удома, після школи, мати лютувала, бо вона побоялася привітатись з директором. Вона її зганьбила, кричала мати. Усі підійшли й присіли в реверансі. Тільки не вона, їй здавалося, ніби хтось стиснув її за горло, захотілося втекти світ за очі, до лісу. Мати міцно, немов кліщами, схопила її передпліччя і звеліла: «Іди!» Зрештою, вона таки вийшла наперед, не плакала, зуміла затиснути сльози в голові, щоб вони звідти не витекли, простягнула руку (мати стиснула її ще сильніше) і чемно привіталася з директором. Вона не наважувалася підвести на нього очі, хіба лиш на тисячну частку секунди. Його долоня була спітніла, її пальці теж змокріли. Директор мав примружені очі й фальшивий усміх на губах.

Вдома її позбавили вечері й на всю ніч посадили до льоху. Тоді вона вперше заховалася у себе, туди, де найбезпечніше.

34

Війна, здавалося, залишилася у далекому минулому. Я тоді був ще зовсім юним і не здогадувався, які таємниці життя постануть переді мною. Те, що зі мною трапилося 1944 року, було дивом, ніяк не менше.

Війна не вплинула на мої буденні заняття, я любив рутину. Зрештою, у Дікемарку мало що помічалося. Та все ж дещо мало для мене наслідки. Щодня впродовж восьми років я гуляв постійним маршрутом: через територію лікарні, від корпусу Бйоркелі, повз пансіонат, лікувальний корпус № 1 — праворуч, повз адміністративний корпус — ліворуч і звертав до величезних, гарних головних воріт. Я пишався, що належав до тих небагатьох привілейованих пацієнтів, яким дозволялося самостійно гуляти всіма обширами Дікемарка. По інший бік дороги розташовувалися службові й допоміжні приміщення: клуня, теплиці, пекарня, пральня, майстерні й сад з городом. На руці в мене завжди висів кошик, я нікуди без нього не виходив.

Того дня 1944 року я пригадую, як з корпусу, де мешкали лікарі, вийшов доктор Еліассен, який оформляв мене в Дікемарку, — здається, ніби вічність тому. Він бадьоро помахав мені рукою. Але я не помахав у відповідь. Дивно, як він зумів стати лікарем, думав я, бо розуму йому бракувало. От зовсім недавно спинив мене і запитав, чому я називаюся Крезом. Уявляєте, він не знав, що Крез був царем стародавньої Лідії, за понад п’ятсот років до Різдва Христового, і найбагатшою людиною тогочасного світу. Я, звісно, прибрав собі його ім’я, бо дуже на нього схожий, я теж неймовірно багатий, у мене безліч цінностей: діаманти й мої найвишуканіші парфуми.

Моє багатство, припускаю, дозволяє мені вбиратися не так, як решта тутешніх пацієнтів, не носити оці потворні уніформи: жінки — в смугастих робах, чоловіки — в сіро-бежевих куртках і темних штанах. Їм спотребилося два роки, аби зрозуміти, що такий одяг не для мене. Врешті, погодилися на нову одежину, і жінки в кравецькій майстерні пошили мені, за моїми ескізами, чорний костюм. До нього я вдягаю білу сорочку з чорним «метеликом».

Але найважливішою причиною, чому я прибрав собі ім’я Креза, є те, що я мислю так, як він. Я прочитав про царя Лідії десь відразу після зустрічі з Едвардом Мунком. Крез вважав, що людина лише тоді стає щасливою, коли помре. То була еврика! Так і є, подумав я, прочитавши цю фразу. Саме так і є: людина лише тоді стає щасливою, коли помре. Я спустився до порту Віппетанген, поблизу фортеці Акерсгюс, туди, де 25 листопада 1905 року приблизно о пів на першу ступила в сніжну хляпу нога короля Гокона Сьомого, підтвердивши остаточну незалежність Норвегії. Я довго стояв на краю причалу й насолоджувався миттю, яка поволі переносила мене в стан щасливої ейфорії. А тоді стрибнув. Та хтось мене бачив. Хтось «врятував» мене. Я відбивався, звісно, відбивався, а коли мене витягнули на берег, усе в голові перевернулося, я відчував лише страх, який скував моє тіло.

Я відразу помічаю, як тривога й чорні думи знову оповідають мене, коли я це пишу. У голові наростає рівний, далекий гул, шкіра немов зсихається. Не хочу думати, що сталося до того, як я опинився в Дікемарку. З минулим уже покінчено. Тож… Того дня в часі війни я прогулявся далі, до жіночого відділення. Біля корпусу Борген ріс чудовий блідо-рожевий трояндовий кущ. Того літа я ще не готував парфумів з рожевих чи білих трояндових пелюсток, лише з жовтих та червоних.

Я проминув корпус Дагалі, де тримали найбуйніших пацієнтів. Вони поводились, наче звірі, кричали, вили, билися головою до стін, їли бур’ян і траву. Я чув їх з прогулянкового майданчика на даху, обгородженого високим парканом, а коли задер голову, побачив струмені води. Санітари поливали пацієнтів водою зі шлангів. Не знаю, охолоджували їх у такий спосіб спекотної днини чи струмені води були таким собі фактором стримування. Напевно, так вони все ж стримували буйних.

Багато пацієнтів Дікемарка були, справді, хворі на голову. У сусідній палаті з’явився новий пацієнт, невеличкий чоловічок з ріденьким волоссям і дитячим личком. Я чув, як інші хворі називали його «Малим». За кілька днів у нього стався напад кататонії. Усю ніч він пролежав у ліжку штивний, мов колода, голова заціпеніла за п’ять сантиметрів від подушки. То було незбагненно, але я постійно бачив пацієнтів, які каменіли, наче соляні стовпи; вони лежали в таких позах, у яких нормальна людина нізащо не влежить, або стояли з високо піднятою над головою рукою, непорушно, година за годиною. Я й сам спробував так полежати, задерши догори руку, але витримував не більше кількох хвилин. Професор Альф Бюлль називав це періодичною кататонією. Доки ще не існувало ліків, він досліджував цей синдром у своїй лабораторії на третьому поверсі корпусу Бйоркелі.

Кілька днів тому один з пацієнтів впав за вечерею в буйство, чотири санітари ледве зуміли зв’язати його ременями. Він кричав, що у його тарілці щури, верещав і трощив усе навколо себе. Я страшенно боявся, що він наблизиться до мене. Малий почав плакати, і плач той був, справді, схожий на плач дитини. Його відвели в палату. Я вважав себе щасливчиком, що не страждав на кататонію, бо в таких пацієнтів після смерті виймали мозок і заспиртовували в колбах. Після війни подібні речі припинилися, однак у підвалі досі зберігаються великі слоїки; недавно я бачив їх у шпарку дверей, коли хтось заходив до тієї комори.

Але повернімося до троянд. Я взяв ножиці й позрізав розтріскані пуп’янки, ні, не повністю розквітлі троянди, а саме пуп’янки, вони найліпші, є щось цнотливе у пахощах нерозквітлих квітів, коли пелюстки ще тільки пнуться розпучнявіти. Один по одному підносив їх до носа й, перш ніж покласти в кошик, вдихав з заплющеними очима аромат. Диво! Може, саме цього разу мені пощастить віднайти правильну комбінацію. Досконалі пахощі!

У своїй робітні в підвалі я поволі обривав пелюстку за пелюсткою і клав маленькими пучками в миску з водою. Тоді брав посудину з готовою сумішшю, проціджував її, а в колбу, взяту з лабораторії, справляв малу нужду. Потім набирав піпеткою трохи сечі й обережно крапав у трояндовий настій. То важка, виснажлива робота — тестувати різні поєднання троянд, води, прянощів і сечі. Будь-якої пори року й доби я набирав воду з різних потічків, зривав троянди різних барв, тих, що росли на сонці й у затінку, додавав сечу, набрану в різну пору доби і за різних фаз місяця. Варіацій було безліч, але я вірив, що тепер я на шляху до винайдення досконалої формули.

У відчинене вікно я чув, як під’їхало авто й зупинилося поряд. Я став під стіною, збоку від вікна, і визирнув надвір. Авто було велике, чорне, відполіроване до блиску. З нього вийшов чоловік у німецькій уніформі. Його зустрів директор.

— Ласкаво просимо, штандартенфюрере, — привітався він. — Чим завдячуємо вашим візитом?

Німець сказав, що хоче оглянути одне відділення.

— Думаємо його реквізувати.

Директор оніміло дивився на нього.

— І мови бути не може. Нам самим воно потрібне, — заперечив він.

— Ах! — розвів німець руками, зверхньо всміхаючись. — Ви ще не почали давати пацієнтам «еіnе kleine Spritze»?

Укол? — похолов я.

— Я вас не розумію, — вів далі німець. — У Німеччині ми більше не маємо проблем з такими людьми, — він голосно зареготав. — «Gibt's nicht mehr!»

35

У Бйоркелі було тихо. Пацієнти відділення спали, хоча я зрідка чув крики, а потім кроки нічного сторожа в коридорі.

Раптом знадвору долинуло тихе гурчання, я підійшов до вікна. Фари кількох автомобілів освітили білі стовбури беріз у гаю по інший бік дороги. Відразу потому проїхали три вантажівки, звернули праворуч до корпусу Б’єргет, але фари не згасли, вантажівки попрямували далі. Куди це вони посеред ночі? Я згадав слова німця про те, як психічним хворим давали «маленький укольчик», і як він потім додав: «Gibt's nicht mehr!» Я знав німецьку. Це означало: «Їх більше нема!» Невже німці приїхали забирати пацієнтів?

Я стривожився, але перемогла дивна цікавість. Ніколи за всі роки життя в Дікемарку ніхто й ніщо не викликали в мене зацікавлення. Я обережно вислизнув з кімнати, скрадався, щоб ніхто мене не застукав, спустився у підвал, світла не вмикав — добре орієнтувався тут і навпомацки. Але до кінця коридору, де була моя робітня, не дійшов. У котельні відімкнув двері надвір — мій ключ підходив, я й раніше ним користувався, вечорами, коли хотів подихати свіжим повітрям, засидівшись над своїми експериментами. Я тримався у тіні кущів та дерев, прокрався повз корпус Б’єргет, повз Панораму й Палац. Вантажівок ніде не було видно. Я йшов далі, але побачив велетенську будівлю, Дагалі, яку спорудили незадовго до війни. Вона могутньою горою височіла переді мною в темряві.

І тут теж жодного натяку на вантажівки. Я обійшов будівлю знизу, дійшов до протилежного її кінця і там помітив авта перед входом у підвал. Купа чоловіків знімали з кузовів великі ящики й заносили їх до підвалу. То були не німці, вони розмовляли норвезькою.

Я зачаївся за деревами, спостерігав за ними, доки поїхали геть. Пацієнтів вони не забирали, лише звантажили в підвал ящики.

Що в тих ящиках?

Зброя?

Війна тривала вже чотири роки, я чув розмови лікарів та санітарів, що скоро їй уже, певно, кінець. Як на мене, дуже погана ідея — зберігати зброю тут, де стільки божевільних навколо.

* * *

Я лежав повністю одягнений у ліжку, вичікував, доки до мене зазирне нічний сторож. Тоді прослизнув до дверей, визирнув у коридор. Запасні ключі висіли в кухонній шафці, це я ще раніше завважив. Усі жіночі корпуси, наскільки я зрозумів, мали однакову систему замків, у чоловічих система була іншою. Коли сторож зник за дверима однієї з кімнат, я шаснув на кухню, відчепив від зв’язки ключ з написом «Жіноча сторона», бо Дагалі стояв саме на жіночій території. Раптом почув кроки в коридорі, затамував подих і поволі видихнув. Десь відчинилися двері, і звук кроків стих. Я визирнув, коридор був порожній, і я бігцем кинувся до своєї кімнати.

Десь о восьмій годині наступного вечора я повідомив доглядальниці Анне-Марії, яка сторожувала в нас у нічну зміну, що працюватиму в своїй робітні у підвалі. Анне-Марія кивнула.

— Як добре, Крезе, що ви маєте, чим зайнятися, — лагідно промовила вона.

Я її любив. Вона була молода. І дуже симпатична.

За вісім років перебування в Дікемарку я доробився до деяких привілеїв. Одним з них було те, що я здебільшого міг чинити, що мені забагнеться, лиш би вчасно з’являвся до трапези. Навіть вечорами, коли для всіх наставав обов’язковий відбій до сну, мені дозволяли сидіти в підвалі й займатися своїми справами. Але того вечора мене не цікавили ні діаманти, ані парфуми.

Я відімкнув у котельні двері надвір і вийшов у пітьму. Дуже незвично було бігти, я не бігав, скільки себе пам’ятаю. А тепер ось гнав між деревами в гайку. Цього разу обрав іншу дорогу, зробив величезний гак навколо всіх будівель і вийшов до Дагалі з лісу, вище від корпусу. Сів на узліссі, оглядаючи чотирикутну будівлю, єдину не в югенд-стилі, неймовірно бридку, схожу на камінне громаддя на узвишші, — навіть оком ніде зачепитися, не те, що милуватися. Годинника я не мав, тож не знаю, скільки часу так просидів, не менше, як пів години; потім встав, перебіг відкриту галявину до входу в підвал, збоку будівлі. Руки трохи тремтіли, коли вставляв ключ у замок. Чи підійде? Ключ легко повернувся. Я відчинив двері, швидко шаснув досередини, замок за мною з тихим клацанням замкнувся. З внутрішньої кишені я вийняв ліхтарика, освітив навколо. Нічого, просто котельня. Через єдині двері я увійшов у довгий коридор, який тягнувся вздовж усієї зовнішньої стіни будинку. Стеля тут була така низька, що я не міг випростатися на повний зріст. Праворуч помітив двері до приміщення з нормальною стелею.

Ящики. Ось де вони. Я підійшов ближче, на боках — якісь написи. «Ратуша» — написано на одному. Я переходив від ящика до ящика. «Військовий музей», «Церкви», «Амальдус Нільсен», читав я. Боже милий! Амальдус Нільсен? Митець з Сьорланна. Це картини? Серце аж підстрибнуло, коли я підійшов до ящика з написом «Едвард Мунк». Я довго стояв, опершись обома руками на ящик. Аж дихати не міг від хвилювання. Картини Мунка тут, у Дікемарку? Це якийсь сюр, уявляти, що вони прийшли сюди, до мене! Ящики були забиті цвяхами, але ж я зумію їх повідчиняти! Я знайшов іще ящики з іменем Мунка. Невже тут усе його зібрання? Господи, Боже мій, неймовірно!

* * *

Наступного вечора я знову подався до Дагалі. Цього разу прихопив з собою інструменти. На щастя, цвяхів набили небагато, однак часу витратив чимало: пильнував, щоб не подряпати деревини й не викривити цвяхів, аби потім запхати їх на місце.

На огляд усіх ящиків, підписаних іменем Мунка, я витратив цілий тиждень, щовечора прокрадаючись до підвалу в Дагалі. Вони були вщерть заповнені картинами, але тієї, що я шукав, не було. Ти довідаєшся про те, чого ніхто не знає, сказав мені Мунк, коли ми 1935 року випадково зустрілися в Гранд Кафе. Можливо, я єдиний знав про ту картину? Від цієї думки я зрадів і навіть трохи розхвилювався.

Я так розумів, що картина, про яку він мені розповів, зберігалася у нього вдома, на Екелі. Але тепер, рік після його смерті, усе звідти забрали? Навіщо? Війна, здогадався я. Напевно, місцева влада тривожилася, що картини можуть загинути під час бомбування Осло. Або ж боялася, що їх вивезуть німці.

Підвал добре надавався для зберігання полотен: товсті мури, сухо, прохолодно, без перепадів температур. І кому спаде на думку, що такі неймовірні цінності хтось ховатиме в божевільні?

Я важко опустився на підлогу, втомлений відкриванням ящиків, бо ж не звик до фізичної праці. Що іще сказав тоді Мунк про картину?

Пам’ять віднесла мене до столика в кав’ярні Ґранд Кафе зимного жовтневого дня дев’ять років тому, за тиждень до мого двадцятого дня народження.

— Картина називається «Сумнів». Коли я її закінчив, усі сумніви розвіялися, — сказав тоді Мунк. — Я вважав її досконалою, і відтоді більше ніколи не сумнівався, — голосно засміявся він.

— І все ж назвав її «Сумнівом»?

— То чоловік на картині сумнівається.

— Головний мотив — чоловік?

— Так, це — я. І жінка. Жінка, яку я кохав, тулиться до моєї спини. — Мунк коротко засміявся. — Не дивися так перестрашено! Там немає нічого непристойного. Я лежу на боці, а вона тісно тулиться до моєї спини, її тіло зливається з моїм. Та я надто довго сумнівався, а коли перестав сумніватися, жінка зникла.

— Ніколи не чув про цю картину.

— Її ніхто не бачив, — відповів Мунк.

— Чому?

— Я її заховав. Не міг стерпіти думки, що хтось чужий зазирне в цю мить мого життя.

— Але де… де… — почав я і замовк, не хотів видатися надто цікавим і неввічливим.

— Де вона захована? Позад мене, — сказав Мунк і додав: — У пеклі…

І голосно зареготав, ніби власні слова неймовірно його розсмішили.

Пекло? — подумав я і різко підхопився на ноги, затиснув ліхтарика зубами й присвітив на саме дно останнього відчиненого ящика. Там! Вона була там! Я вийняв картину, не дуже велику — пів метра вшир і заледве метр заввишки. Я поставив її на підлогу, поволі водив ліхтариком, освічуючи з усіх боків. Автопортрет. Очі Мунка сяяли, неприродно сяяли на оранжево-жовтому полотні, немов на тлі пожежі. Погруддя великим планом, оголений торс. Я кілька секунд вдивлявся в картину. «Автопортрет у пеклі». Потім обернув її, знайшов ножа, обережно підважив липку стрічку і вийняв задню стінку. Пульс підвищився, серце стугоніло в грудях, мені запаморочилося в голові, коли я вийняв маленьку картинку, тридцять на тридцять сантиметрів, намальовану олійними фарбами на полотні, без рамки. Чоловік у ліжку, жінка вперлася колінами під його коліна, животом до його спини, її рука обіймала його за шию, обличчя сховала на його потилиці. Злиті докупи тіла. Вони були одним цілим. Я знайшов «Сумнів».

36

Анне-Марія пропрацювала тут два роки, з 1942, їй було лише дев’ятнадцять, але дівчина дуже старанна, на противагу багатьом іншим доглядальницям. А ще вона була вродлива, струнка, з білявими короткими кучериками. Я попросив її роздобути мені приладдя для малювання.

— Будете малювати, Крезе? — захоплено скрикнула вона. — Може, захочете поставити мольберт на веранді?

— Звертайся до мене на «ти», — сказав я. — Ні, я малюватиму в своїй кімнаті. А ти припильнуй, щоб ніхто сюди не заходив і не заважав мені.

Я зважував, малювати чи не малювати в підвалі, але там на стелі висіла лише одна гола жарівка, увечері світла буде недостатньо, довелося вдовольнитися кімнатою.

— Я можу написати табличку з написом «Не турбувати» й повісити на дверях, — несміливо промовила Анне-Марія.

— О, це було б дуже помічним, — сказав я і знову подумав, скільки вирозуміння є у цій дівчині.

— Що малюватимеш? — запитала вона.

— Мунка, — відповів я.

Вона з усміхом похитала головою.

— Тебе не так легко збагнути, Крезе.

* * *

У мене почався період, коли я суттєво менше цікавився діамантами чи парфумами. Я малював чоловіка й жінку, які лежали в ліжку, вона — у нього за спиною, лінії тіл зливалися водно, перетікали одне в одне. Я намагався намалювати їх одним цілим.

Але через пів року я відклав пензлі, треба було відсторонитися на час від нав’язливого мотиву, бо не міг сягти досконалості, і це мене пригнічувало. Я знову повернувся до своїх парфумів. Увесь довгий стіл у підвальній кімнатці був заставлений горнятами, пляшками, трубками й колбами. Жінки в кравецькій майстерні шили мені полотняні мішечки, які я наповнював необробленими діамантами, великими й маленькими чорними, блискучими камінцями, знайденими по всій території клініки. Я наскладав їх уже високий штабель в одному кутку, від підлоги до стелі. Три полиці над столом тісно заставлені пляшечками з парфумами. Уже давно ніхто не докучав мені порадами вести активний спосіб життя, не змушував ні копирсатися в саду, ані грати в карти. Я спокійно міг займатися своїми справами. Всі вважали — і досі вважають, — що я живу у своєму світі, нікого не бачу й не чую, персонал ніколи не переймався, що я можу ненароком щось підслухати. Знали б вони, чого я лиш не довідався за багато років тутешнього перебування.

Що ж, вирішивши розповісти тут про все, що знаю, я вже волів би нічого цього не знати.

37

— Чорт, чорт, чорт!

Нільс Лієр-Гольм грюкнув кулаком по столу, схопив келиха і вихилив одним духом. Він лютував і панікував водночас, дивлячись на свій банківський рахунок на моніторі комп’ютера.

Тут якась помилка!

Але помилки, звісно, не було.

Він вертів у пальцях коробочку з пігулками. Вони знову подвоїли ціну. І він заплатив, навіть не муркнувши. Вони погрожували викриттям. Минуло всього лиш вісім днів від останньої дози, але тепер вони відмовлялися продавати йому велику кількість пігулок. Тепер він збагнув: вони вибиватимуть з нього гроші до нескінченності. Щотижня. Вони посадили його на гачок, знали, чим він займається, знали, хто він. Албанець назвав його знаменитістю.

— Чорт!

Всі вважали, ніби він купається в грошах. Як це далеко від правди! Батько й, справді, був заможний, але останніми роками його переслідували маніакальні ідеї. Він впав у депресію, поступово втратив відчуття реальності, вкладаючи дедалі більше грошей у всілякі ризиковані проекти й усе втрачаючи. Єдині цінності, успадковані після батька, — будинок і картини. А після того, як Нільс купив яхту, будинок довелося закласти з усіма тельбухами. Невже продавати дім? Ні, спершу він мусить з’ясувати, чого варті картини. Нільс ніколи не проводив оцінювання живопису, надто тих полотен, що стояли в підвалі. Що ж, можна дозволити собі надіятися, можливо, вони дорожчі, ніж він собі уявляє. Албанець лише посміявся з нього, коли він сказав, що зав’язує з наркотою; мовляв, похвально, але платити все одно буде. «А якщо я не платитиму, що буде?» — запитав Нільс. Албанець ще голосніше зареготав: «Виставимо тобі більшу суму! Мільйон!» Мільйон? Де він, у біса, візьме такі гроші? Він обдумував різні варіанти: не виходити з ними на зв’язок, не зустрічатися, знайти собі нового постачальника, пошукати не таку показну роботу, стати анонімним медіа-радником чи лобістом. Покінчити з наркотиками — не альтернатива, йому конче потрібні ці пігулки. Албанець мовби читав його думки. «Навіть не рипайся, — сказав він сьогодні. — Ми знаємо, де ти живеш».

Ми знаємо, де ти живеш. Помилитись неможливо — то таки була погроза. Албанця на порозі дому йому аж ніяк не треба.

Нільс налив собі ще, вилив увесь келих у горлянку. Зазвичай віскі зігрівало його й заспокоювало. Тепер же здавалося, ніби стілець під ним почав вібрувати.

— Чорт! — викрикнув він і пожбурив келихом у коминок.

38

Вона почула звук ключа в замку. Він відчинив двері, постояв на порозі, дивлячись на неї з усмішкою, тоді підійшов, сів поруч, обійняв за плечі, пригорнув до себе й ніжно поцілував її волосся. За якийсь час підвівся, провів руками по її тілу згори вниз.

— Скажи, що ти мене кохаєш.

— Я тебе кохаю, — відповіла вона й почала роздягатися.

— Назви мене своїм хлопчиком.

— Я тебе кохаю, мій хлопчику.

На самих початках її зворушувало, як він говорив про свою матір. Він її обожнював, вона відразу це зрозуміла, бо очі його при цьому так особливо блищали. Бувало, він плакав і казав, що це його вина, що вона померла. Минуло небагато часу, і вона збагнула: йому потрібна не вона, а мати. І ще хтось, хто вдовольняв би його в ліжку. Іноді, навалюючись на неї, він називав її материним іменем, збуджено шепотів його їй у вухо. То було бридко. Першого разу вона сказала, що це їй не подобається. Він розлютився.

Як завжди, він чекав доки вона роздягнеться, сидітиме голісінька на стільці, і лише тоді сам починав роздягатися, ставав перед нею, м’яко брав обома руками за голову й притискав до свого лона.

Опісля вів її до ванни, запалював свічки, ставив під душ, намилював її усю, а сам лягав у ванну. Як завжди, лежав у теплій воді, доки вона стояла під душем. Помившись, вона сідала на покришку унітаза й чекала.

— Принеси мені, будь ласка, келих білого вина. І книжку, вона лежить на столі.

Вона подала йому келих і запитала:

— Можна мені піти до вітальні?

Він кілька секунд дивився на неї, а тоді кивнув.

— Можна.

Вона стояла біля вікна, дивилася крізь жалюзі в сад.

Ключ стирчав у замку.

Тремтячими руками повернула ключа і на кілька сантиметрів прочинила двері. Як це легко зробити, подумала здивовано й виткнула голову надвір, підставила обличчя до сонця, відчула на шкірі тепло променів. Пахло весною, пригрітою сонцем травою, вогкою землею.

Раптом вона почула голоси, веселі голоси за живоплотом. Жіночий голос сказав:

— О, як чудово! Тепер годилось би випити трішки шампанського.

Чоловічий голос відповів:

— Пляшка стоїть у холодильнику. Принеси, а я розпалю гриль.

Вона квапливо потягнула на себе двері, вони виявилися легшими, ніж сподівалася, так швидко піддалися, що вона не встигла відсмикнути руку й прищемила пальці. Обхопила їх долонею, притиснула до живота. Зайтися схлипом змусив не біль, а спогад.

За вечерею мати завжди клала біля своєї тарілки черпак. Якщо вони плямкали, сьорбали, розмовляли, залишали недоїдки, клали лікті на стіл, забували подякувати — будь-що — мати казала: «Клади руку!» і била черпаком.

Вона швиденько спустилася до своєї кімнатки в підвалі, у безпечну, надійну темряву, замкнула за собою двері, залишивши за ними світ. Світ, де жили люди, які пили шампанське, розпалювали гриль і сміялися.

Невдовзі по тому він став на порозі.

— Ти випила свою піґулку?

Вона закуталася в ковдру, дихала в неї стуленим ротом.

— Тоді відпочивай, — сказав він і замкнув двері на ключ. За мить згасло світло, і її огорнула темрява.

39

Коли Кайса прокинулася після операції, Карстен сидів біля ліжка. Він взяв її за руку.

— Привіт, — прошепотів.

— Привіт, — відповіла вона ледь чутно.

— Усе вже позаду.

Кайса облизала пересохлі губи, знаком попросила підняти узголів’я ліжка, щоб вона змогла сісти.

До палати ввійшла лікарка.

— Прокинулася? От і добре. Як почуваєшся?

— Трохи запаморочена.

— Буде відчуття, ніби рана стягується, але болю не відчуватимеш. Треба лише спокійно лежати, не закидати руку за голову, не напружувати м’язи, — лікарка показала Кайсі еластичний бюстгальтер зі вставками спереду. — Це спеціальний бюстгальтер для підтримування грудей, його носитимеш, щоб зменшити урухомлення рани.

— Що…

У роті пересохло, ніби туди насипали пригорщу піску. Кайса намагалася ковтнути слину, зволожити губи язиком, але марно. Карстен простягнув їй склянку води, що стояла на столику біля ліжка.

— Що ви там знайшли? — змогла вона нарешті запитати, випивши кілька ковтків.

Їй ввели контрастну блакитну рідину, пояснила лікарка, щоб подивитися, чи немає змін в інших залозах, окрім сигнального лімфатичного вузла, і, за потреби, видалити й їх. Під час операції було проведено швидкі тести на наявність метастазів.

— Довелося видаляти більше? — запитала Кайса й зрозуміла, що це означає, коли лікарка кивнула й поклала долоню на її руку.

— Так, але не думай про найгірше. Проби пішли на аналіз. Коли будуть готові результати, можна буде визначити стратегію лікування саме для твого типу раку.

— А що… з рештою тіла?

— Перш ніж призначати якісь інші обстеження, мусимо дочекатися результатів аналізів, — лікарка погладила Кайсу по руці, усміхнулася. — Я розумію, що новина прикра, але важливо думати позитивно. Я оптимістка. Ти теж повинна спробувати нею стати.

Коли лікарка вийшла, стало дуже тихо.

Усе стихло, життя завмерло, у неї було таке відчуття, наче її переїхала вантажівка. Жахливий удар. А потім — тиша.

— Тримай мене, Карстене. Тримай…

Надвечір Кайсу виписали з лікарні. Їй дозволили піти додому, щоб вона ані на мить не залишалася сама. Сусіди в Лусвіці гляділи дітей, тож вони могли побути зо два дні в Аскері, доки Кайса трохи оговтається після операції, а вже тоді повернуться додому, у Сюннмьоре.

40

Першої ночі після операції Кайса не могла заснути. Думка про те, що на неї чекає, ні на мить не полишала її. Розум підказував, що метастази в лімфатичних вузлах — ще не остаточний вирок, але страх, що рак міг поширитися на кістки й внутрішні органи, міцно засів у голові. «Тоді — кінець», — думала вона. О другій вночі Кайса випила одну зі снодійних пігулок, які їй дали в лікарні, і проспала аж до одинадцятої ранку. Карстен чекав на неї зі свіжою кавою і сніданком. Але їсти не хотілося.

Карстен працював удома, Кайса лежала на канапі. Вона почувалася знесиленою, в’ялою. Пролежала так увесь день, трохи дивилася телевізор, час до часу засинала, ввечері рано пішла в ліжко, але лежала без сну, доки прийшов Карстен.

— Я мушу знайти собі заняття, доки чекаю на результати, — сказала Кайса. — Я не можу ні про що інше думати, лише про… про хворобу, про те, що буде далі.

— Тобі треба відпочити кілька днів, — сказав Карстен.

Вона лягла на його руку.

— Завтра я, мабуть, почуватимуся ліпше.

— Все владнається…

— Карстене, нема сенсу говорити це мені, — не зуміла вона стримати роздратування. — Вибач… Я не хочу говорити про це. Не тепер…

* * *

Наступного дня Кайса прокинулася з відчуттям гострого голоду. Карстен знову приготував сніданок.

— Слідство просувається успішно? — запитала вона, зрізуючи вершечок вареного яйця.

— Успішно — це, звичайно, перебільшення. Забирає дуже багато часу. Документів у «справі Юлії» просто огром. Важко уявити, що свідки згадають щось нове через стільки часу й після того, як кожний камінь у справі перевернений та й не раз. Але нам надали підмогу, тож побачимо… Поки немає ніяких доказів, що Фруде Ульсен убив Аллана Вінтера або причетний до зникнення Юлії, хоча багато з тих, хто був на вечорницях, підтвердили, що Фруде відлучався на якийсь час. Невідомо, наскільки. Ми ретельно обшукали його садибу. Ніяких слідів. Перевірили всі можливі місця, де Аллана могли б скинути в море, і теж марно. Іншими словами, намагаємося пов’язати вбивство з мінімумом речових доказів, з іншим імовірним убивством, коли не було знайдено трупа, — Карстен провів долонею по обличчю, вигляд він мав пригнічений. — Майже неможливо переглянути наново «справу Юлії», це зайняло б не один місяць.

— Отже, головна версія: вбивство Аллана пов’язане зі зникненням сестри?

— Теоретично, так. Я зараз матиму телефонну нараду, — сказав Карстен.

Він підвівся, обійшов стіл, став позаду Кайси, поцілував її в шию, а тоді взяв навушники й почовгав на кухню. Зачиняючи за собою двері, усміхнувся їй у шпарину. Карстен завжди виходив до іншої кімнати, розмовляючи з колегами.

Кайса спостерігала за ним крізь засклені двері. Він налив собі ще кави, сів за кухонний стіл, пригладив долонею світлий заріст на щоках — мав звичку відпускати бороду взимку. «Борідка йому личить», — подумала Кайса, коли він, перестрівшись з нею поглядом, запитально звів угору брови. Вона показала йому два великі пальці, мовляв, усе класно, і він задоволено засміявся.

Занедбаний санаторій, зникнення Юлії, відома в міжнародному науковому світі мати, брат, про якого всі думали, ніби він загинув у Таїланді, і який несподівано вигулькнув, щоб стати жертвою убивці — цей конгломерат подій та історій виходив далеко поза межі звичних новин, якими повнилися будні, й збуджував у ній журналістську цікавість. «Мешканці села приголомшені», «Хто вбив брата Юлії?», «Убивця йде по сліду», писали газети. «Я єдина з журналістів, яка дещо знає про те, що криється за заголовками», — подумала вона.

Хвороба змусила її облишити думку про створення документального фільму, але ось ідея ожила знову. Вона має камеру, якою можна провести частину зйомок. Зйомки в процесі слідства завжди мають трохи інший нерв, ніж ті, що проведені постфактум. Для інтерв’ю та реконструкцій їй знадобиться професійний оператор, але з цим можна й почекати. Маріанне навряд чи погодиться співпрацювати, та, може, пощастить вмовити Сюсанне?

Вона доведе своїм шефам, на що здатна, а тоді гордо піде. Перш ніж востаннє зачинити за собою двері Каналу-4, вона, з таким сенсаційним журналістським матеріалом, зуміє дати їм на прощання добрячого копняка.

«Якщо житиму».

«Неправильно… Я житиму довго, і стану прикольною бабуською, яку любитимуть внуки».

Кайса ввела в пошук ім’я Ейвінна Бюлля, гугл дав один результат. Колега Маріанне Вінтер був одним з тих, хто добре знав Юлію і міг би розповісти, якою вона була, як він пережив важкі часи після її зникнення. І якими, власне кажучи, були його стосунки з Юлією. Мешкав він в Аскері, неподалік Дікемарка, тож Кайса вирішила не телефонувати, а відвідати його вдома. Телефоном значно легше відшити співрозмовника, ніж при особистій зустрічі. Вона ще погуглила інформацію про Дікемарк, місце праці Маріанне Вінтер і Ейвінна Бюлля, коли Юлія була ще маленькою. Тепер більшість будівель великого пансіонату для душевнохворих спорожніли, але там, виявляється, був музей — Психіатричний лікарня-музей Дікемарк. Кайса погортала фотографії, прочитала історію медичного закладу. Надибала згадку, що директором був професор Альф Бюлль: «Учений-новатор, дослідник важких психічних розладів». «Мабуть, родич Ейвінна Бюлля», — подумала Кайса.

Музей не мав усталених годин для відвідування, треба було телефонувати до головної приймальні й домовлятися про час. Кайса набрала номер, її переадресували далі, до працівниці в управі музею. Вона проводитиме по обіді екскурсію для учнів однієї школи, тож Кайса може приєднатися.

Кайса помітила, що Карстен спостерігає за нею через засклені двері кухні й усміхається. Він відчинив двері, запитально глянув на дружину.

— Я бачу, що ти думаєш, — сказала вона. — І маєш рацію. Я на хвильку забулася.

— Це добре, — усміхнувся Карстен і сів навпроти неї.

— Ви вже знаєте, що стало причиною смерті Аллана?

Карстен завагався.

— Ми не…

— Та облиш! Ну, кому я скажу?

— Між пальцями на нозі знайшли слід від уколу. Йому ввели надто високу дозу анестетика, кетаміну.

— Кетамін? Його ж застосовують на конях?

— Так, здебільшого у ветеринарії, але іноді використовують для анестезії під час нетривалих операцій. А ще вживають як наркотик, так званий рекреаційний наркотик.

— Яка його дія?

— Як від веселильного газу. Але у великих дозах може призвести до зупинки дихання.

— Маріанне Вінтер — лікар… — почала Кайса й затнулася.

— Ти думаєш, як поліцейський, — знову всміхнувся Карстен.

— Тобі не сподобається, але я була там, трохи позаглядала. Багато чого стоїть на своїх місцях. Дивно…

Кайса улесливо всміхнулася, добре знала, що він зараз думає. Два роки тому вона вже опинялася в дуже небезпечній ситуації, зайшла у дім, від якого треба було триматися якнайдалі. Пообіцяла тоді Карстенові ніколи більше такого не робити.

Карстен цього разу не сварив.

— Коли ти там була?

— Приблизно три тижні тому. Коли Йоран, тобто Аллан, звернувся до мене по допомогу, — відповіла Кайса й додала, так ніби це могло бути вибаченням за її вчинок: — Я позичила ключа в однієї жінки, яка колись працювала в санаторії.

-- І?

— Доки я там нишпорила, над’їхали Маріанне Вінтер і Фруде Ульсен.

— Ти з ними розмовляла?

— Ні, я… ну… я заховалася.

— Що??? Як це на тебе схоже! Я… — Карстен кілька секунд стурбовано дивився на неї. — Гаразд, і що далі?

— Вони прибирали. Бо ж там має бути притулок для біженців…

— Це узгоджується з тим, що сказала Маріанне.

— Але чогось не поділили, вони сварилися.

— Про що?

— Не знаю… Здавалося, ніби про те, що — викидати, а що — ні. Може, знищували якісь медикаменти? Вони щось спалювали на задвір’ї у бочці.

— Цілком могли позбуватися чогось. Складається враження, ніби дуже квапилися з тим прибиранням, — завважив Карстен.

— Якось пов’язуєш зі зникненням Юлії?

— Та ні… не бачу підстав для підозр. Однак думаю приглянутися до їхньої діяльності ближче.

41

Кайса ніколи не бувала в Дікемарку, їй подумалося, що колись тут мало бути дуже гарно. Тепер більшість відділень закрилися, будівлі занедбані. Від пишних клумб і рабаток, про які начиталася на інтернет-сторінці музею, і сліду не залишилося. Вона звернула до головного входу на територію лікарні, де в давні часи були величезні ворота. Просто перед нею стояла рожева будівля з табличкою «Адміністративний корпус».

Перед рожевим будинком дорога розгалужувалася. На моріжку стирчав штатив з пронумерованими вказівниками, показував шлях до корпусів по правий бік території: «Панорама», «Палац», «Даґалі», «Борген», «Монастир», «Лієн» і «Ґранлі».

Кайса вирішила звернути ліворуч. Тут теж стояли вказівники: «Вардосен», «Пансіонат», «Профілакторій І» і «Бйоркелі».

Будівлі пофарбовані в ніжні кольори, пастельні відтінки білого, жовтого, рожевого й бежевого. Юґендстиль, склепінчасті вікна, гратчасті шибки. Фарба й штукатурка облущилися, сходи й зовнішні підвіконня поросли мохом. Подекуди розбиті вікна забили фанерою, решта зяяли чорними дірами. Моріжки поміж будинками захащилися кущами й деревцями. Територія виявилася значно більшою, ніж Кайса собі уявляла.

Бйоркелі знайти було неважко. Будівля стояла на горбку; позаду, за деревами, височіла вежа з годинником корпусу Вордосен. Вордосен був колись санаторієм для туберкульозників, тепер тут облаштували геріатричне відділення для душевнохворих. Вежа з годинником була візитівкою Аскера, її видно здалеку, навіть з шосе Е18. Хто не знав її призначення, міг подумати, що то церква стоїть посеред лісу.

Лінда Сьорлі, з якою Кайса домовилася про зустріч, уже чекала. Поспіхом привіталася, бо квапилася до шкільного автобуса, який щойно заїхав на паркінґ перед Бйоркелі.

— Ви відразу приєднуйтесь до екскурсії, а поговоримо потім, — сказала вона.

Лінда виявилася добрим оповідачем. Учні, які спершу дуріли й галасували, поступово позамовкали.

— Тут — кімната для охолоджування кишківника, — розповідала екскурсовод, показуючи на великий стіл і відро під ним. — Пацієнтові промивали кишки літрами води, вважали, що це допоможе. А тут, — вони перейшли до іншої кімнати, — була палата. Бачите, побічниці ліжка пошкоджені? Це пацієнт їх обгриз.

В одному великому приміщенні стояв довгий стіл, накритий білою скатертиною, і білі тарілки.

— У давні часи тут дотримувалися ошатності, — розповідала Лінда. — Хворим людям мало бути приємно й затишно.

На стінах висіли картини, які намалювали пацієнти. Лінда зняла одну вишиту картину, у рамці й під склом. Усе полотно було зашите ядучими, яскравими нитками. Посередині — обриси людини, а в її нутрощах — листочки, дрібні тваринки, комахи й жуки. Навколо постаті квітнули великі квіти, і лише після того, як Лінда тицьнула пальцем, Кайса розрізнила на картині слона, жирафа, якогось незрозумілого звіра, собаку, коня й кота.

— Так пацієнтка бачила себе, — пояснила Лінда. — Два світи: один — всередині хворого, а другий — ззовні. Хвора, яка це вишила, страждала на шизофренію.

Та найбільше в цій картині — такій симетричній, так гарно й густо вишитій — вразило інше: пацієнтка десь роздобула клаптик тканини, вистругала з риб’ячої кістки, прихованої за обідом, голку, висмикувала зі своєї постільної білизни нитки й потай вишивала — ніхто цього не помітив.

У скляній вітрині були виставлені дрібні предмети. Учні з’юрмилися над ножем з підписом: «Цим ножем пацієнт намагався заколоти головного лікаря».

Далі екскурсія опинилася у величезній залі, стеля тут сягала висоти другого поверху, нагору вели гвинтові сходи, а на стінах висіли герби, що їх теж змайстрували пацієнти.

Одну з кімнат обладнали під лікарський кабінет. Тут стояло стоматологічне крісло, поряд — інструменти.

— Багато хворих мали такі погані зуби, що доводилося видаляти геть усі. Колись вважали, що видирання зубів може сприяти одужанню хворих, — пояснила Лінда.

У наступній кімнаті було дуже багато картин, вони висіли на стінах і стояли на підлозі. В одному кутку — письмовий стіл.

— Це особлива частина нашої експозиції. Ми називаємо її кімнатою Креза, — розповідала Лінда далі. — Крез був пацієнтом, який провів у Дікемарку майже шістдесят років. Від 30-х років і аж до своєї смерті в 90-х. Усе, що ви тут бачите, належало йому, — Лінда підійшла до столу, взяла гладкий чорний камінець і полотняний мішечок. — Крез стверджував, що це — діаманти. Він їх збирав і зберігав ось у таких мішечках, які шили йому жінки в лікарняній кравецькій майстерні. Іноді дарував, але на це треба було собі заслужити. А ще Крез виготовляв парфуми, — Лінда взяла в руки маленьку пляшечку з жовтуватою рідиною. — Він вимочував квіти у воді, проціджував, додавав прянощі й наостанок краплину особливого запаху, — вона зробила паузу, обвела учнів поглядом і всміхнулася. — Особливим компонентом була його сеча.

— Фу-у! — вигукнула одна дівчинка. — У пляшці сеча мертвяка?

— Припускаю, що це — парфуми з його сечею, — кивнула Лінда. Але ми не відкривали пляшечки й не перевіряли цього.

* * *

— Ви маєте якусь дотичність до Дікемарка? — запитала Кайса, коли екскурсія закінчилася, й учні пішли.

Вони з Ліндою сиділи на заскленій веранді в самому кінці будівлі. Веранда нагадувала теплицю, сонце світило просто в матові шибки.

— Певну — так, — відповіла Лінда. — Багато хто з моєї родини тут працював. До того ж, я вивчаю історію, тому маю причину трохи більше цікавитися історією цього закладу. А вас що цікавить у Дікемарку?

Кайса розповіла про санаторій у Кістевіці й про двох лікарів з Дікемарка, які його там відкрили.

— Моя бабуся знає купу всього про Дікемарк, — мовила Лінда. — Вона пропрацювала тут усе своє життя. Можливо, вона їх знала? Їй уже за дев’яносто, але голову має світлу, а пам’ять, як у слона. Я збираюся її провідати сьогодні, можете піти зі мною.

Вони рушили назад, переходячи з кімнати в кімнату. Кайса поцікавилася, що на другому поверсі. Лінда сказала, що весь другий поверх був відведений під палати для пацієнтів.

— Ми встигаємо глянути там одним оком? — попросила Кайса.

Лінда зиркнула на годинник.

— Гаразд, лише п’ять хвилин, — погодилась вона. — Там нема на що дивитися.

Кайса з Ліндою піднялися сходами, повз герби на стінах. Угорі, крізь велике вікно у формі півмісяця, світило сонце. Вигнуті лиштви й перемички між шибками кидали тінь, схожу на павутину. Вони ввійшли в довгий коридор, схожий на коридор на першому поверсі в Кістевіці, але значно більший: застелена лінолеумом підлога, облущений тиньк, порожні палати, кілька туалетів, умивальня з ванною і душами. У деяких палатах старі меблі й ширми зсунули попід стіни, на підлозі валявся старий радіатор. Кайса зайшла до однієї палати, виглянула у вікно. Вона стояла над самим входом до корпусу. Уже виходячи, Кайса помітила, що на дзеркалі над умивальником щось наклеєно. То була давня дитяча наліпка з зображенням Фантома, героя однойменного коміксу з написом: «Фантом має тисячу очей і тисячу вух».

— А що там, вище поверхом? — запитала Кайса.

— Лабораторія професора Бюлля.

— Можна подивитися?

За лабораторію відповідав колишній головний лікар, тепер уже на пенсії. Лінда не мала ключа, але пообіцяла, що зателефонує йому згодом і попросить провести Кайсі екскурсію.

Кайса хотіла, якщо вже сюди потрапила, ще трохи погуляти територією, тож Лінда дала їй адресу бабусі, і вони домовилася зустрітися там трохи пізніше. Кайса обійшла будинок навколо, позаглядала у вікна, але всередині було темно. І лише крізь осяяне сонцем віконце під заскленою верандою можна було хоч щось роздивитися. Вона притулилася обличчям до шибки й побачила в сутіні стіл з трубками, пляшками й колбами різних розмірів. Деякі наповнені до половини жовтою або коричневою рідиною. Ще якась лабораторія?

Кайса сіла в авто й поїхала до головної дороги іншим шляхом. Нараз дерева розступилися і перед очима з’явився високий паркан. Кайса зупинилася. Перед великими воротами стояв фургон. Ворота поволі відповзли вбік, і фургон вкотився на відкритий майданчик. Позаду жовтої будівлі вона помітила щось схоже на тюремне подвір’я для прогулянок. «Університетська клініка в Осло, Регіональне відділення служби безпеки» — написано на табличці. То ось чому такий високий паркан! Вона знала, що сюди планували посадити масового вбивцю Андерса Брайвіка, але потім передумали. У кожному разі, у цьому відділенні утримували осіб з дуже важкими психічними розладами, багатьох засуджених за вбивства і зґвалтування — також.

42

Анне-Марія Скуг була дуже милою літньою жінкою з підібраним догори білим, як сніг, волоссям, і в крутих червоних окулярах. Вона аж руками сплеснула від радості, що внучка привела з собою незнайому гостю. Жінка жваво, як на свій вік, метнулася на кухню.

— Добре, що я сьогодні спекла пиріг! — сказала вона.

Кайса глянула мимохідь на фотографії, виставлені на старому письмовому столі. На одній група людей стояла на моріжку на тлі великого куща рододендрону. Чоловіки — в білих халатах, жінки — у старомодних сестринських уніформах.

— Кайса хотіла б почути, як працювалося у Дікемарку, — промовила Лінда.

Бабуся підкрутила свій слуховий апарат.

— Яка це гидота — старота, — усміхнулася вона й скрушно похитала головою. — Дікемарк… О, це було найкраще місце праці.

І відразу з захопленням почала розповідати про чудові стосунки в колективі й про те, як там було гарно, про худібку, яку тримали в господарстві, про розмаїття занять для пацієнтів — про те і се.

— А ви знали, що Дікемарк був найбільшим серед усіх сільських господарств Аскера? У найкращі часи там мешкали й працювали близько 2500 осіб, приблизно тисяча з них — пацієнти.

— Може, хтось з пацієнтів особливо вам запам’ятався?

— Крез, — не вагаючись, відповіла старенька.

— Лінда про нього розповідала. На що він хворів?

— Я й сама не раз над цим замислювалася. Доступу до документації ми не мали, а деяких діагнозів не оприлюднювали.

Анне-Марія почала працювати в Дікемарку 1942 року. Крез на той момент вже перебував у закладі кілька років. Чому він потрапив до психіатричної лікарні, вона не знала. Він мав талант художника, у нього чергувалися важкі й легкі періоди, іноді впадав у депресію.

— Але він був дуже добрий, мухи не скривдив би, — сказала жінка. — Я дуже любила Креза.

Кайса розповіла про санаторій у Кістевіці, заснований двома лікарями, які раніше працювали в Дікемарку. Анне-Марія кивнула, так, вона їх знала.

— Ейвінн Бюлль і Маріанне Вінтер. Дивний якийсь був зв’язок між Маріанне й Крезом, — додала вона.

— О? Чому дивний?

— Перед самою смертю в нього з’явилися якісь страхи, зовсім йому не властиві. І пов’язані вони були з Маріанне Вінтер.

— Які страхи?

— Він стверджував, ніби вона займається «чорними справами».

— Що він мав на увазі?

— Не знаю, але здогадуюся, звідки ті страхи могли з’явитися. Колись давно, ще до появи Маріанне Вінтер, у Дікемарку проводили розтини померлих пацієнтів. Мозок деяких з них зберігали в підвалі в скляних колбах. Крез, напевно, знав про це, — старенька відкусила шматочок пирога, задумливо жувала. — Він дуже багато часу просиджував у підвалі, де зберігалися ті колби, а доктор Бюлль і доктор Вінтер проводили там свої дослідження. Можливо, йому змішалися в голові минуле й теперішнє.

— Що за дослідження?

— Це мені невідомо. Може, досліджували старі законсервовані препарати мозку, хтозна. Нам був заборонений доступ до тих кімнат.

Кайса згадала про медичне обладнання, яке побачила у віконце під заскленою верандою, і запитала, чи там розташовувалася лабораторія Ейвінна Бюлля і Марінне Вінтер. Але Анне-Марія заперечила, обоє лікарів займали кімнатку відразу під сходами до підвалу, на протилежному кінці будівлі.

— Директор і професор на ім’я Альф Бюлль був батьком Ейвінна Бюлля?

— Ні, його дядьком.

— Я так розумію, він теж займався дослідженнями?

— О, так! Альф Бюлль був навіть міжнародним світилом! Намагався розгадати одвічну загадку: чому люди божеволіють.

За теорією Альфа Бюлля, психічні захворювання мали фізичне походження, тому він вивчав кров, сечу, кал і ще багато всього дивного, розповіла Анне-Марія. Однак молодий Бюлль вважав ті теорії нісенітницею.

— Я була свідком не однієї сварки між старим професором і його небожем. Альф Бюлль був затятим противником лоботомії та електрошоку. У Дікемарку ніхто й ніколи не проводив лоботомії. Професора Бюлля любили й поважали. А от небожа… я не дуже багато про нього знаю, але, у кожному разі, він був дуже амбіційним, — старенька показала рукою на кавник. — Долий ще трішки кави, Ліндо.

Доки Лінда наливала, всі мовчали.

— Крез був загадкою. Дуже начитаний, — повела далі Анне-Марія. — Походив, без сумніву, з шляхетної родини, мав добру освіту. Це було помітно з його почерку й з манери висловлюватися.

Жінка підвелася, підійшла до комода.

— Зараз подивимося… — вона трохи понишпорила в шухляді й повернулася до столу з кількома аркушами паперу. — Ніхто не цікавився цією писаниною, то я забрала собі додому.

Один аркуш був датований 11 листопада 1972 року.

Цим я дозволяю собі зазначити кілька пунктів, на які прошу звернути увагу:

1. Є велика потреба в нових звичайних глибоких горнятах для кави.

2. Покинутий в неналежному місці велосипед треба повернути туди, де він завжди стояв.

3. Треба запровадити користування полотняними серветками.

4. Дати вказівку кухні, щоб вони подбали, аби на сніданок подавали яйця зварені на м’яко. Яйця надто тверді й несмачні.

З повагою,

Крез

— Вишукано, ні? — усміхнулася Анне-Марія. — Він був особливий, дуже відрізнявся від решти пацієнтів.

Вона подала Кайсі ще один аркуш з підписом Креза.

З грошей на моїх рахунках у Банку Христіанії та Кредитній касі заповідаю по 10 000 крон доглядальниці Анне-Марії Скуг і колишньому головному лікареві Бернтові Расмюссену. Юлії Вінтер — 20 000 крон. Решта грошей — на пожертву Армії спасіння.

Усі мої твори пронумеровані. Цим висловлюю свою волю, щоб перелічені нижче картини передали таким особам:

№ 1: Юлія Вінтер

№ 2: доглядальниця Анне-Марія Скуг

№ 3: колишній головний лікар Бернт Расмюссен.

Ще висловлюю свою волю, щоб усі картини з тим самим сюжетом, що й попередні три, були знищені. Решту можете повісити на стіни на радість новим пацієнтам.

Кайса застигла, читаючи текст. Крез знав Юлію, він згадав її у своєму заповіті. Невже саме цю картину він називав картиною Мунка, про яку Сюсанне казала, начебто вона зникла?

Кайса глянула на Анне-Марію.

— Юлія Вінтер?

— Я чомусь так і подумала, що вас зачепить її ім’я, — промовила Анне-Марія. — Трагічна доля, така чудова, приємна дівчинка була. Яке горе для родини, не мати навіть могили, до якої можна прийти.

— Крез мав добре знати Юлію, якщо заповів їй картину, — сказала Кайса.

— Так, вона часто сиділа в його кімнатці й малювала разом з ним.

— Справді?

— Вони були добрими друзями.

— Розкажіть мені про її матір. Якою була Маріанне Вінтер?

— Добрий лікар. З великими амбіціями. Приватно я її не знала. Вона не з тих, хто близько допускав до себе сторонніх.

— А Ейвінн Бюлль? Не знаєте, він досі працює в Дікемарку?

— У закритому відділенні служби безпеки, де тримають найнебезпечніших пацієнтів. Кажуть, він хворий. Начеб у нього рак…

Кайса старалася не перебивати стареньку зайвими запитаннями, розуміла, що найбільше зможе довідатися, якщо уважно слухатиме.

Анне-Марія задумливо задивилася поперед себе.

— Дещо таки трапилося… — вона замовкла, змахнула рукою, ніби відганяла надокучливу думку. — Усе, що стосувалося пацієнтів, тримали в суворій таємниці. Лікарської таємниці дотримувались геть усі.

Кайса мовчала, хоча язик їй аж свербів.

— Але… тож було так давно, — трохи повагавшись, знову озвалася Анне-Марія; здавалося, готова була заговорити, судячи з рішучого виразу обличчя. — Час уже, мабуть, сказати про те, що я носила в собі стільки років. Може, мені полегшає, коли розкажу?

Анне-Марія знову замовкла, а тоді глибоко вдихнула, ніби врешті відважилася.

— Почалося все з того, що на Креза вдягли гамівну сорочку.

— Гамівну сорочку? Ви ж казали, що навіть мухи не скривдив би?

— От-от… Лагідний, мов овечка… Це сталося однієї ночі. Я тоді не мала нічного чергування, а вранці застала його зв’язаного. Лікар сказав, що в цьому виникла крайня необхідність.

— Хто був тим лікарем?

Старенька ще й рота не встигла розтулити, як Кайса з виразу її обличчя і з погляду вже знала відповідь.

— Маріанне Вінтер.

43

Коли Анне-Марія вбігла того березневого ранку 1993 року до палати, Крез судомно хапав ротом повітря.

— Перше, що я подумала: «Що вони з ним зробили?» — сказала старенька доглядальниця. — Здавалося, він задихався, і я кинулася по когось з лікарів, щоб йому зробили укол. Але раптом він почав істерично кричати: «Не забирайте мого мозку!»

Анне-Марія сіла біля нього. Медсестра принесла якусь пігулку, заледве вмовили її ковтнути. Крез заплющив очі, і коли його дихання вирівнялося, Анне-Марія розв’язала сорочку й послабила ремені на ногах.

«Не годиться тобі так лежати, зв’язаним, тільки не тобі, Крезе», — сказала я і запитала, що ж трапилося. Але відповіді не було, лише слабкий звук видобувався з його грудей, здушене, уривчасте хрипіння. Інстинктивно я схопила його за руку й умить подумала, що чиню неправильно, Креза ніхто ніколи не торкався, бо він того не терпів. Я вже хотіла було відсмикнути руку, як раптом відчула слабенький потиск його пальців, ледь помітний. Тоді я взяла його руку в свої долоні й прошепотіла, що посиджу з ним.

Після того випадку з гамівною сорочкою Крез цілковито змінився, розповідала далі Анне-Марія. Він відмовлявся полишати кімнату й більше не малював — зайшов у глибоку депресію. Переважно сидів біля вікна і дивився надвір, їсти йому приносили в палату.

— Я, по суті, єдина з усього персоналу мала з ним контакт. Кожнісінького дня, коли в мене було чергування, я брала якесь рукоділля, сідала в палаті й розповідала йому про буденні справи: про те, що відбувалося в нашому відділенні, про погоду, про своїх дітей, про телепередачі. Запитувала, чи не хотів би він прогулятися, бо ж надворі весна, пригріває сонечко, йому не зашкодило б свіже повітря. Але Крез завжди хитав головою. Я запитувала його, чого він боїться, але відповіді добитися не могла. «Ти боїшся померти?» — випитувала я. Його руки починали метушливо й нервово рухатися туди й сюди по підвіконню. «Так, — нарешті промовив він. — Я бачив, що вони роблять з людьми. Скоро моя черга». Дуже дивні слова. Отаке він мені сказав.

Анне-Марія піднесла філіжанку з кавою до рота, обережно відсьорбнула.

— Я не розуміла, про що він говорив. Намагалася вивідати в нього, що він мав на увазі, але Крез мовчав. Коли я запитала, чому він відмовляється виходити зі своєї палати, Крез сказав, що мусить пильнувати свої картини. Уся стіна була увішана ними, і всі мали однаковий сюжет: жінка й чоловік у ліжку.

Треба було щось вигадати, щоб змусити його вийти з палати. Не лежати ж йому вічність.

— І я придумала. Я принесла йому ключа від палати, щоб, виходячи, він міг її замкнути.

Через кілька днів Анне-Марія таки зуміла його переконати, і відтоді він повернувся до звичного розпорядку дня. Їжу йому й далі приносили в палату, але їв він дуже мало й дуже швидко почав втрачати вагу. Щодня виходив на прогулянку після сніданку, по обіді й пізно ввечері.

— То був уже старий сімдесятивосьмирічний чоловік, — розповідала Анне-Марія. — Фізичне здоров’я підупало. На прогулянках він поволі човгав навколо корпусів Дікемарку. Відповідав, коли його про щось запитували, але сам розмов ніколи не починав. Та й відповіді були хіба лиш «так» і «ні».

— Ви казали, що Юлія часто відвідувала Креза, сиділа з ним, малювала?

— Так, він називав її своєю ученицею.

— А як було, коли він змінився?

— Вона й далі приходила. Гадаю, її візити були йому дуже потрібні. Юлія ніби й не помічала в ньому змін, може, була ще надто малою, щоб розуміти, що відбувається, або ж сприймала його таким, як він був. Як це часто буває з дітьми. Їй на той час виповнилося вісім чи дев’ять років. Вона завжди сідала біля Креза й малювала. Тоді здавалося, ніби він забувався, обличчя його розпогоджувалося. На них мило було дивитися.

— Коли він помер? — запитала Кайса.

— 17 травня 1993 року. Того дня я ніколи не забуду.

Простуючи до корпусу Бйоркелі, Анне-Марія тішилася, як гарно прибрали Дікемарк до свята Дня Конституції. Усі будівлі заквітчані березовим гіллям і прапорами. У квітниках уже порозпускалися перші тюльпани, повсюдно висадили братчики, які вирощували в лікарняній теплиці.

Доки вона роздягалася, з кухні вийшла одна з доглядальниць, і Анне-Марія відразу збагнула — трапилося щось лихе.

— Вона лише сумно глянула на мене й сказала одне слово: «Крез».

Анне-Марія побігла до його палати.

— Він лежав на ліжку мертвий. З одного боку голови — компрес. Я не розуміла, що сталося. З’ясувалося, що один з лікарів напередодні ввечері знайшов Креза в його робітні, у підвалі. У нього стався інсульт, він упав і вдарився головою.

Анне-Марія сумно глянула на Кайсу.

— То був невеселий день сімнадцятого травня. Хоча смерть Креза й не стала несподіванкою — його здоров’я гіршало з дня на день. Але я часто думаю, що в тій смерті було щось дивне.

— Чому?

— Бо Креза знайшли в робітні. Після випадку з гамівною сорочкою він більше ніколи туди не ходив. Та й слабкий він був, ноги його не тримали. Дивно, як це раптом у нього з’явилися сили, щоб зійти в підвал.

— А заповіт, коли він його вам віддав? — поцікавилася Кайса.

— О, за кілька місяців до смерті. «На збереження», — сказав він тоді. Я віддала заповіт директорові, він потім зібрав увесь персонал і зачитав його вголос.

— Заповіт був завірений підписами свідків?

— Ні, але ніхто не сумнівався, що це почерк Креза. Ні в кого не виникало ніяких запитань. Навіть у його сестри.

— Він мав сестру?

— Еге ж, вигулькнула через п’ятдесят літ. Уявляєте! За кілька днів до його смерті. Де вона була все його життя?

— Розповідала щось про брата?

— Нічогісінько. Але він щось їй прошепотів, їй почулося: «Вони тут убивають людей». Мабуть, щось перекрутила. Кажу ж, він вже був дуже слабкий.

— Юлія теж була присутня при зачитуванні заповіту?

— Так, разом з матір’ю. Пригадую, Юлія плакала, але зраділа картині. «Це — справжній Мунк», — сказала вона. Мати її виправила: «Ні, це Крез намалював картину». Але Юлія наполягала: «Цю картину намалював той, хто називається Едвард. Він теж помер». Мабуть, такого нафантазував їй Крез.

Раптом задзвонив телефон Лінди, і вона вийшла в коридор.

— А ви з отим лікарем, Расмюссеном, отримали свої картини з тим самим сюжетом, що й Юлина картина? — запитала Кайса.

— Так, — Анне-Марія показала на полотно, яке висіло над старим чорним фортепіано.

На картині було зображено чоловіка й жінку в ліжку. Жінка лежала за спиною чоловіка, лінії тіл перепліталися, обличчям жінка притулилася до потилиці партнера, рукою обіймала його за шию. Підпис унизу: Едвард Мунк.

— Можна її сфотографувати?

— Звичайно.

— Підпис однаковий на всіх картинах?

— Так, то був, певно, один з його жартів. Знаєте, він мав почуття гумору. І гумор той був часто іронічний, стриманий, певною мірою самовпевнений.

— Що сталося з рештою картин?

— Усі картини з тим сюжетом, окрім трьох подарованих, спалили. Такою була остання воля Креза.

Кайса згадала підвальну кімнатку зі склянками, колбами й трубками.

— А свої парфуми він виготовляв у кімнаті під заскленою верандою?

— Так…

— Там після нього щось залишилося?

— Ні… Не думаю. Минуло двадцять три роки, як він помер. Мабуть, давно все прибрали.

«Або не прибрали», — подумала Кайса, проте змовчала.

— Як насправді звали Креза?

Анне-Марія наморщила чоло.

— Ґюннар… А от прізвище… О, згадала… Лауріцен. Але всі кликали його не інакше, як Крезом.

Повернулася Лінда. Телефонував колишній головний лікар, Сіндре Нурберг. Вона намагалася додзвонитися до нього раніше, ще доки чекала з бабусею на Кайсу. Тепер він зателефонував, сказав, що ось саме їде, цілком випадково, у Дікемарк. Вони можуть зустрітися там, якщо Ліндиній гості таке підходить.

Кайса вже сідала за кермо, коли з ганку, махаючи конвертом, її окликнула Лінда.

— Бабуся забула вам ось це показати! Можете собі позичити.

— Що це?

— Крез тут щось написав. Коли він помер, бабуся знайшла аркушик у його тумбочці біля ліжка.

Кайса поклала конверт у торбинку. Почувалася втомленою. Чи вистачить їй сили знову їхати в Дікемарк? Вона завела авто. Така діяльність іде їй на користь. За весь час, проведений у гостях Анне-Марії, вона жодного разу не згадала про свою хворобу.

44

Перше, що помітила Кайса, коли відчинилися двері до «унікальної міжнародної лабораторії професора Альфа Бюлля», як писалося в музейному буклеті, був напис на похилій стелі піддашшя. Лабораторія розташовувалася на третьому поверсі корпусу Бйоркелі в Дікемарку.

«Ніс est locus ubi sanguis urinaque arcana vitae aperiant». Колишній головний лікар Дікемарка, Сіндре Нурберг, простежив за її поглядом.

— «Тут місце, де кров і сеча відкривають таємниці життя» — переклав він і обвів широким жестом кімнату. — Тут усе збережено так, як було в двадцятих-тридцятих роках.

Це була велика кімната з усіляким начинням. На столах лежали і стояли запилюжені інструменти й апарати, таких Кайса не бачила ніколи в житті. Якісь центрифуги, дистилятори й вимірювальні прилади. Повсюди — ваги, штативи, склянки, пляшки, дзбанки і трубки. Вона не знала ні назв більшості предметів, ані того, для чого вони призначені.

Кілька великих дахових вікон пускали досередини багато світла. Біля однієї стіни стояла шафа з підйомними скляними дверцятами, з шафи через стелю вів комин.

— У цій шафці висушували екскременти, запах стояв жахливий, звісно, — сказав Нурберґ; він показав на млинок, схожий на допотопну кавомолку. — А потім змелювали їх на порошок.

Кайса показала на кілька кісток різних розмірів, які рядком висіли на стіні.

— А це що?

— Стегнові кістки.

— Стегнові кістки? Чиї вони?

— Вам неприємно буде це почути…

Вони простували далі коридором, дійшли до вузького коридорчика з високими стінами до самого піддашшя, які звужувалися вгорі. Велике дахове вікно давало такий потужний світловий ефект, що здавалося, ніби перебуваєш у піраміді. На стіні висіла в рамці велика дошка з діаграмами, десь два метри завдовжки і метр заввишки. Вгорі — напис «№ 306». І жодних імен пацієнтів. Почали її вести з 01.04.1936 року. На початку кожного рядка зазначено, що саме вимірювали: пульс, NH2-N, амінокислоти, кислотність, pH, діурез.

— Контроль вівся за однією групою пацієнтів, за всім, що вони з’їдали й що, так би мовити, віддавали, намагаючись у такий спосіб з’ясувати причину виникнення психічних захворювань, — усміхнувся старий лікар. — Паралельно велися ретельні спостереження за поведінкою. Під’єднували навіть до ліжка пацієнта спеціальний апарат з сенсорами, щоб спостерігати за його рухами вві сні.

— Професорові вдалося зробити якісь важливі відкриття? — поцікавилася Кайса.

— О, так! У тридцятих роках він, наприклад, виявив, що зміна симптомів у деяких пацієнтів пов’язана зі зміною азотного метаболізму.

Угорі через весь аркуш була проведена лінія з датами за багато років. В одному місці виднівся напис «Почалася війна».

— Під час війни клініка працювала в звичному режимі? — запитала Кайса.

— Так, усе відбувалося у звичному ритмі, і німці нівроку лютували. Вони вважали, що треба вчинити так, як у Німеччині, — позбутися «проблеми».

Нурберґ розповів, що мав наміри відкрити в музеї окрему «воєнну» кімнату.

— Якийсь час я займався науковими дослідженнями й натрапив на книжку, видану 1947 року, — сказав він. — Вичитав у ній про невідомі мені речі, як, наприклад, про те, що в час війни в Дікемарку зберігалися мистецькі цінності. Я розпитував людей, які тоді тут працювали, але ніхто нічого подібного не чув. У книжці йшлося про психіатричні заклади в Осло, а про це згадувалося лише побіжно, кількома реченнями.

— Про яке мистецтво йшлося? — зацікавилася Кайса.

— Та різне.

— Про Мунка?

— Так, здається і про Мунка там було.

Кайса занотувала собі нагадування пошукати детальніше.

Вони дійшли до кінця будівлі, саме туди, де на першому поверсі розташовувалася засклена веранда.

— А це — кабінет професора Альфа Бюлля, — сказав Нурберг.

Кайса на кілька секунд завмерла на порозі з відкритим ротом. Кімната разюче нагадувала кабінет його племінника в Кістевіці, лише була більшою. Здавалося, за всі роки тут нічого не торкалися. Вона підійшла до велетенського письмового столу, заваленого стосами паперу й теками. У попільничці лежав спалений сірник.

На стіні біля вікна висіло щось схоже на маску.

— Посмертна маска професора, — пояснив Нурберг. — Що?

— Гіпсовий зліпок його обличчя. Колись часто знімали посмертні маски відомих людей. Їх використовували для малювання картин чи виготовлення погрудь. Є посмертні маски Наполеона, Ньютона, навіть Бйорнст’єрне Бйорнсона.

— Я думала, що відколи з’явилася фотографія, масок вже не роблять.

— Гм, не знаю, навіщо зняли зліпок з професора, — стенув плечима Нурберг.

— Ви маєте ключа до підвалу? — запитала Кайса, уже находившись кабінетом і все роздивившись.

Старий лікар вийняв з кишені зв’язку ключів, перебрав і знайшов потрібний.

— Здається, цей…

45

Сіндре Нурберг обернув ключа в замку, і Кайса ступила за ним у пітьму. Донизу вели сходи на десять-дванадцять сходинок. У ніс вдарив крижаний запах льоху. Нурберґ клацнув вмикачем. Вони увійшли в довгий коридор, який розгалужувався на ще один довгий і один короткий.

— Тут ви побачите дещо особливе, — сказав він, відчиняючи якісь двері.

Всередині панувала непросвітна темінь, кімната не мала вікон. Нурберґ увімкнув світло. Дві голі жарівки, які звисали зі стелі, жовто й тьмяно освітили кімнату приблизно на п’ятдесят квадратних метрів, всуціль заставлену стелажами, між якими заледве можна було протиснутися. На полицях — маленькі склянки.

— Це аналізи пацієнтів, — пояснив Нурберґ. — Кров, сеча, кал…

Кайса підійшла ближче. На одній склянці була наліпка з іменем, з датами народження і смерті. Трохи далі стояли великі колби. Кайса освітила одну з них ліхтариком свого мобільного. Вміст нагадував великі шматки цвітної капусти.

— Це…

— Так, фрагменти мозку. Ще донедавна тут було 32 цілі мізки, але їх перевезли до університетської клініки в Осло — для вивчення. Там були зразки мозку пацієнтів, які перебували в Дікемарку між 1931 і 1948 роками.

Колби в Кістевіці. Вміст яких спалили. Що в них було?

Коли Нурберт замкнув двері, Кайса запитала, чи має він ключа від других дверей.

— Можливо… Це не мої ключі, я їх позичив, тому не знаю точно. Але тут, у підвалі, більше немає нічого цікавого.

— Ви опікувалися Крезом?

— Ні, він не був моїм пацієнтом, та я добре його пам’ятаю. Часто бачив, як він гуляв територією клініки. Всі знали, хто такий Крез.

— Він мав у підвалі свою робітню. Спробуймо знайти! — попросила Кайса. — Мені здається, я знаю, де її шукати.

— Ніколи не чув про якусь робітню, — сказав Нурберг, але рушив за Кайсою углиб підвалу.

У кінці будівлі, там, де, як здогадувалася Кайса, могла бути кімнатка Креза, вони вперлися в замкнені двері. Нурберґ перепробував усі ключі, однак жодний не підійшов.

— Та нема там на що дивитися… Підвал давно прибрали, — сказав він.

Кайса промовчала, що бачила через віконце колби й пляшечки. Якщо в кімнатці, справді, була робітня Креза, то, може, й на ліпше, що туди ніхто не поткнеться поперед неї. Унікальні кадри Крезового сховку дуже згодились би для її документального фільму. Не варто ризикувати, бо ще, чого доброго, комусь заманеться там поприбирати.

46

За всю ніч вона майже не склепила очей, хоч і випила перед сном блакитну заспокійливу піґулку, а потім ще й снодійну. Вона відчувала в собі зміни, усі запахи стали яскравішими, голову заполонила навала думок і спогадів.

Перекуска лежала на кухонному столі. Чотири скибки хліба з сиром ярлсберґ. Вона з’їла одну, зосередилася на жуванні, це заспокоювало; повільне рухання щелепами поширювало спокій усім тілом. А потім виблювала, запила водою просто з крана, судомно хапаючи ротом повітря. Повільними кроками почала міряти кімнату. П’ять кроків уперед, чотири — вбік, назад, уперед, голосно при цьому рахуючи:… десять, одинадцять… дев’яносто дев’ять, сто…

Зовнішній світ, усе, чого вона боялася, підступилося надто близько.

Ми ніколи не облишимо пошуків і з’ясуємо, що трапилося з Юлією.

Так сказав поліцейський у телевізорі.

Неправда, що її усі забули.

Це не має жодного значення. Тут моє місце, я тут почуваюся у безпеці, лише тут…

Воно безсенсовне, оте наростаюче притягнення минулим. Вона почала думати, як завжди думала колись, ще коли тільки опинилася тут: про подорожі світом, прогулянки поміж людьми по Карла Югана, головним проспектом Осло, про обіди в ресторані, про те, що обов’язково станеться диво, і вона брестиме білими піщаними пляжами в якійсь далекій країні, ходитиме крамницями, бігатиме м’якими лісовими стежками, заведе собі собаку, який її любитиме.

Вони її шукали. Хвилювалися за неї.

Коли згасло світло, вона лежала в темряві, гладячи себе по обличчі.

— Це я, — промовила вона. — Це моє личко. Я не жінка, яка тут живе, я ота дівчинка на фото. Та, що колись мріяла звідси вирватися. Дівчинка з татом, який був таким добрим до неї.

— Я йду лугом і зриваю квіти, — промовляла вона. — Ібсен гасає у мене під ногами. Він радіє. Він змушує мене всміхатися.

Вона згорнулася клубочком, натягнула ковдру на голову, тепло дихала, тицьнувшись носом у тканину. Я існую. Моє тіло існує. Я продам Мунка і поїду світ за очі.

47

Знайшовши «Сумнів», я увесь свій час присвятив малюванню, збирав діаманти й експериментував з винайденням найдосконаліших парфумів. Життя стало таким, як я собі й бажав. Але 1992 року дещо трапилося, і, як виявилося, те «дещо» важило для мене більше, ніж я собі міг уявити, і спонукало мене сісти за писання свого життєпису в Дікемарку.

Доктор Расмюссен, який був моїм постійним лікарем, відколи я приїхав у Дікемарк, пішов 1985 року на пенсію. Лише стосунки з ним можна було б назвати близькими чи навіть приятельськими. Та ще з Анне-Марією, звісно. Тепер їй було вже за шістдесят. Це єдина жінка, яка мені подобалася. Я важко сходжуся з жінками.

Новий лікар ставив мені ті ж запитання, які доктор Расмюссен перестав ставити багато років тому. Це годі було витримати. Можу з впевненістю сказати, що ніхто з докторів і близько не підійшов до розгадки «загадки Креза». Якось підслухав, як вони це охрестили.

Отже, 1992 року мені вперше призначили доктора-жінку. Вона назвалася Маріанне, прізвища не сказала. Я незлюбив її з першого погляду. Ще гірше стало, коли вона почала зі мною розмову зі звертання: «Слухай, Ґюннаре…» Я вважав за потрібне негайно її урвати, чого ніколи не дозволяв собі раніше. «Мене звати Крез, — сказав я. — І прошу звертатися до мене на «ви».

Лікарка мала пишне руде волосся і густо наквацяні чорним очі, що робило її схожою на справжню відьму. Але вона весь час усміхалася, усміхалася і торохтіла, торохтіла без упину, наполягала перейти на «ти», одне слово, ставилася до мене, мовби до давнього знайомого. Неввічлива, просто безпардонна. Я ледве стримувався, щоб не накричати на неї. Звісно, не кричав, таке було б негідно мене. Натомість замкнувся у собі, не помічав її. Однак вона не здавалася, раз по раз вривалася до моєї палати, ігноруючи табличку на дверях «Не турбувати». Це мене дратувало, я ще ніколи так не дратувався за всі п’ятдесят років, проведені тут. Але, як завжди, опановував себе.

Одного дня я навіть не помітив, як вона ввійшла. Раптом опинилася в мене за спиною. Я схопив простирадло, яким завжди накривав оригінал Мунка, і накинув на картину. Маріанне Вінтер голосно засміялася з мене.

— Ніяк не збагну тебе, Крезе!

І не старайся навіть, міг би я відповісти. Але промовчав, підійшов до вікна, став до неї спиною, вдаючи, ніби її тут немає.

* * *

Одного дня я дуже зосереджено сидів перед мольбертом у своїй палаті, як раптом з’явилося відчуття, ніби за мною хтось спостерігає. Я обернувся до дверей і зустрівся поглядом з парою очей, які зазирали в шпарину. То була маленька дівчинка. Я вдав, ніби нічого не помітив, малював далі, не зважаючи на неї — може, сама піде собі геть. Дівчинка не пішла, доки з коридору не долинув голос Маріанне Вінтер.

— Ходи, Юліє, не підглядай тут.

І дівчинка зникла. Але наступного дня вона знову прийшла. Як їй вдавалося нечутно прочиняти двері? Я ретельно їх зачиняв, щоб ніхто не побачив оригіналу, з якого змальовував свої картини.

— Малюєш? — запитала вона.

Я вдав, ніби захоплений роботою і нічого не чую.

— Що ти малюєш?

Краєм ока я бачив, як вона увійшла. Приречено зітхнув.

— Тобі сумно? — запитала вона; здавалося, їй байдуже, що я не відповідаю. — Я застудилася і тому не в школі, пішла з мамою на роботу. Ми тут лише трішки побудемо. Мама каже, що всі, хто тут живе, сумні.

Я придумував, як би то її позбутися. Міг би підняти гвалт, обернутися до неї, замахати руками, вдати божевільного з перекошеним обличчям чи просто викрикнути: «Бє-є-є!» Думка й мені самому видалася настільки абсурдною, що я всміхнувся.

— Ти не сумний, — сказала дівчинка. — Я бачила, як ти всміхнувся. Можна подивитися на твою картину?

Я невимовно здивувався сам собі. Я кивнув. Вона стала в мене за спиною. Мені не подобалося, коли хтось підступався до мене надто близько, особливо якщо я не міг бачити, хто стоїть поза моїм полем зору. Але тепер, на диво, я мав якесь добре відчуття, мені важко було описати те почування, бо ніколи нічого подібного не зазнавав.

— О, як гарно! — вигукнула дівчинка. — Суперкласно малюєш! Мене звати Юлія. А тебе?

— Крез.

— Крез? Дивно. Дивно й гарно. Ти дуже старий? Мені вісім років.

Тієї миті у дверях з’явилася мати.

— Ти знову тут? — вона грубо схопила малу за руку й потягнула за собою. — Скільки разів тобі казати, що не можна заходити до пацієнтів!

Голос звучав суворо. Мені не подобався її тон, і очі вона мала недобрі. Ні, зовсім не добрі. Я бачив з виразу личка Юлії — яке гарне ім’я, — що вона боїться матері. Дівчинка ніби зіщулювалася у її присутності.

Коли Юлія пішла, я знову зловив себе на тому, що усміхаюся, ледь-ледь, самими лиш кутиками губ. Їй сподобалася картина. Суперкласно малюєш! Яке потішне слово. Я сподівався, що вона ще трохи похворіє, аби не йти в школу, і прийде до мене наступного дня.

* * *

Назавтра я пішов до крамниці, бо трохи заощадив «дікемаркських» грошенят, хоч нечасто виконував роботи, за які платили. Йшов доріжкою поміж корпусами, повз адміністративний корпус. Під будинком, на клумбі, росли білі троянди. Я хотів подивитися, чи розпучнявіли вже пуп’янки. Білі троянди. Найгарніші з усіх. Це буде моїм наступним експериментальним проектом — приготувати парфуми з білих троянд. Білі, як сама цнота. Як дитя. Я назву їх «Юлія».

Проходячи повз адміністративний корпус, я почув з якогось вікна розгнівані голоси й зупинився.

— Навіть мови не може бути, електрошок тут не застосовуватиметься, доки я керую цим закладом, — кричав один.

— Те, чим ти займаєшся, повна дурня! Ти відстав від прогресу! Поцікався світовими дослідженнями!

— Нісенітниці! Це Маріанне Вінтер напустила тобі в голову тарганів? Дослідження, які її цікавлять, неетичні. Чуєш? Неетичні! Що, наступним кроком почнете тут проводити лоботомію?

— Маріанне каже, що в США…

— Облиш! Нема про що дискутувати!

Я їх упізнав. То був професор Альф Бюлль з небожем. Може, Ейвінн Бюлль і мав рацію, що його дядько — учорашній день. Лабораторію на третьому поверсі на ту пору вже згорнули. Вона так і не стала місцем, де кров і сеча відкривають загадки життя. Особисто мені дядько подобався більше, ніж небіж. Якось я був учасником так званої групової терапії Ейвінна Бюлля. Яка користь з балачок про події та речі, на десятиліття віддалені в часі? Та ще разом з іншими пацієнтами, людьми, яких я ніколи не знав. Що вони про мене думали? А ось Альфа Бюлля я, навпаки, вважав інтелігентним і доброзичливим чоловіком, щирою людиною.

Я купив Юлії шоколадне печиво й тішився, що побачу її знову. Та вона не прийшла. Я, який за десятки років виробив у собі звичку ні до кого не прив’язуватися, не плекати даремних сподівань, почувався розчарованим.

Але через тиждень вона знову з’явилася у дверях моєї палати. Печива я не з’їв, усі шматочки лежали неторкані в мисочці на нічному столику.

— О, ти маєш печиво, — зраділа Юлія й зайшла досередини.

— Пригощайся, сказав я.

— Я більше люблю лакрицю.

Видобувши з мисочки одне печиво з лакрицею, Юлія поклала його до рота, підійшла до столу, де лежали діаманти й стояли флакони з парфумами. Узяла до рук один камінець.

— Це — діамант. Можеш взяти собі.

Юлія обернулася до мене, розглядаючи камінчик.

— Дуже дякую, — промовила вона й поклала його до кишені. — Що це? — запитала, беручи один флакончиків.

— Парфуми.

— Парфуми?

— Так, я сам їх виготовляю.

— Справді?

— Дарую тобі!

— Можна? Який ти милий…

Флакончик дівчинка теж поклала до кишені й підійшла до мольберта.

— Що ти малюєш?

— Мунка, — несподівано для себе сказав я.

— Що таке «мунк»? Це коли люди лежать, тісно пригорнувшись?

Я не стримав усмішки.

— Не якийсь там «мунк»… Я намагаюся скопіювати картину іншого художника, якого звали Мунк.

Я відчував, що Юлії можна сміливо зізнатися. Про всяк випадок, додав, що це таємниця, про неї вона нікому не сміє розповідати.

Юлія повагом кивнула, вона мала такі великі серйозні очі.

— Мунк також тут мешкає?

— Він помер. То був один з найвідоміших митців у світі. Норвег… Його звали Едвард, Едвард Мунк.

— Навіщо ти змальовуєш його картину?

— Намагаюся намалювати щось досконале.

Юлія порівняла мою картину з оригіналом. Я не боявся його показувати, навіть не думав прикривати рядном.

— Дуже-дуже схоже, — сказала Юлія. — Я теж хочу малювати, навчиш мене?

Життя повне несподіванок, подумав я і сказав:

— Наступного разу, як прийдеш, матимеш свій мольберт і полотно.

Раптом до палати зайшла її мати.

— Що ти тут робиш? Скільки разів можна повторювати, що тобі не можна заходити в палати пацієнтів?

І знову цей суворий тон.

Юлія нахилилася до мене й скоренько прошепотіла:

— Я прийду в п’ятницю.

За якусь мить у коридорі, біля моєї палати, я почув своє ім’я, став під дверима, прислухався. Розмовляли Маріанне Вінтер і Ейвінн Бюлль.

— Він не є небезпечний. Це йому навіть на користь, — сказав Бюлль.

А потім долинув голосок Юлії:

— Крез дуже милий. Він мені подобається.

— Що ти в цьому розумієш! — сердилася Маріанне. — Ніколи невідомо, що такий, як він, може вчинити!

Я знову сів за мольберт. Але не малював, просто сидів і дивився у вікно. «Такий, як він». Уперше за багато років я відчув образу. І кривду. Глибоку кривду.

* * *

У п’ятницю я знову пішов до крамниці й купив ще печива. Роздобув пензлики й мольберт, поставив поряд зі своїм. Я тішився зустрічі ще за сніданком, чекати на Юлію почав ще ополудні, але згадав, що вона в цей час у школі. Увесь день я раз по раз дивився на годинника, як же він повільно йшов, а я чекав… чекав… О сьомій вечора зрозумів, що вона не прийде, і ліг у ліжко. До мене зазирнула Анне-Марія, поцікавилася, чи мені зле, може, таки повечеряю? Я похитав головою, втупившись поглядом у стелю.

Чого б це Юлії провідувати такого, як я?

Пізно ввечері я зійшов до своєї кімнатки в підвалі. Почувався стривожено й безпорадно. У мені щось гуло й шкребло, давно вже такого не було, я не міг малювати, не мав сили, руки невпинно трусилися. Сонце світило крізь брудні вікна, я відчинив одне — лише на кілька сантиметрів, далі не пускали грати — й відчув ніжне літнє повітря. Заплющив очі, довго так стояв, думав про Юлію, бачив перед собою її допитливі оченята. Чи вона ще коли-небудь прийде до мене? Не знаю, скільки часу так простояв, давні думки про змарноване життя виринули знову, і відчуття своєї меншовартості, від якої я втікав багато років, заповзло в кожний мій нерв. Колись давно доктор Расмюссен сказав мені, що мою родину повідомили, де я перебуваю. Лише раз за всі роки я мав з нею контакт. Це сталося одного дня після війни: мені повідомили, що приїхала моя мати й хоче мене бачити. Я неохоче поплівся у кабінет лікаря. То не була радісна зустріч. Вона приїхала зі звісткою про смерть батька, він так і не простив мене. Знав би я, як він страждав, переживаючи мою зраду, — саме так мати й висловилася. Я мовчки обернувся і пішов геть. Через кілька років довідався, що мати теж померла. Мене це навіть не діткнуло. Тоді — ні. Але тепер, коли я почувався зрадженим, і ця зрада від маленької дівчинки, гіркі думки юнацьких років повернулися — усе замовчане, ганебне, задушене й притлумлене навалилося нараз. Будинок мовби захитався, вібрація здіймалася від підлоги, я трусився усім тілом, затиснув обома руками рот, але стримати плачу не зміг.

Було вже темно, у будинку все стихло, коли я нарешті замкнув на ключ свою кімнату й рушив довгим коридором. Перед розгалуженням, там, де треба повернути праворуч на сходи, я раптом почув кроки, хтось сходив униз. Я швидко сховався за одну з колон у великій підвальній залі й мигцем побачив, як Маріанне Вінтер і доктор Бюлль несуть до кімнатки на іншому кінці коридору пацієнта, молодого, дрібного хлопчину, якого всі називали Малим Лейфом. Він був якийсь безживний, можливо, навіть мертвий. Я ще встиг, перш ніж зачинилися двері, побачити, як вони кладуть його на металевий стіл.

Я довго стояв, заціпенілий, неспроможний поворухнутися, ніби від нападу кататонії. Але то була не кататонія. То був пронизливий страх…

* * *

Наступного дня прийшла Юлія.

— Я не могла прийти вчора, — сказала вона. — Зовсім забула, що мала прибрати в стайні, почистити й погодувати коней. А потім було вже надто пізно. Але сьогодні субота, до школи мені не треба. Помалюємо?

Я не відповів.

— Чому ти лежиш у ліжку?

Я далі мовчав.

— Тепер я бачу, що ти дуже засмучений. По-справжньому сумний. Тебе хтось скривдив?

Юлія вийняла з кишені якийсь папірець, відійшла до умивальника. Я заплющив очі, вдаючи, ніби сплю.

— Ось так! Знаєш, хто це? — запитала вона, показуючи на дзеркало, де щось наклеїла. — Це — Фантом. Мій брат любить Фантома. Фантом — чоловік, який не може вмерти. Тут написано: «Фантом має тисячу очей і тисячу вух».

Дивовижно. Я уявляв себе саме таким, я був очима й вухами Бйоркелі, я бачив і чув усе, що тут відбувалося.

Юлія підійшла до ліжка, нахилилася наді мною, я відчував на чолі її подих.

— Крезе, вставай! Ти ж маєш навчити мене малювати.

Вона повернулася. Вона не прийшла вчора не тому, що не хотіла. Їй завадили справи, про які вона забула.

— Я прийду завтра. Тоді зовсім одужаєш, — промовила Юлія.

Мабуть, думала, що я застудився.

48

Ейвінн Бюлль мешкав у великому особняку на Енґельсрюд, недалеко від Дікемарка. Кайса зайшла до нього після екскурсії з колишнім головним лікарем у відділенні Бйоркелі. Доктор Бюлль запитливо дивився на неї у прочинені на шпарку двері, і Кайса відразу подумала, що він має хворий вигляд: перенісся і виличні кістки, обтягнені шкірою, мовби старим папером, жовтавим і пожмаканим. Завеликий светр заправлений у штани, які трималися на туго схопленому паску. Волосся не було, брів і вій — також. Бляклий погляд, наче з-поза запітнілих окулярів.

Хвороба, її хвороба, матеріалізувалася перед очима Кайси. «Рак, отакий непривабливий він на вигляд», — подумала вона, подаючи руку для привітання.

Кайса знала, що Ейвінн Бюлль одного віку з Маріанне Вінтер, десь під шістдесят. Але виглядав він значно старшим. Дві повздовжні зморшки на чолі поглибилися ще більше, коли Кайса пояснила причину свого візиту.

— Ви, напевно, вже чули, що Аллана Вінтера, сина Маріанне Вінтер, вашої колишньої колеги, нещодавно знайшли вбитим у Сюннмьоре, неподалік санаторію, яким ви керували?

Ейвінн Бюлль кивнув.

— Чого ви хочете? — хрипко прошепотів він.

«Рак легенів?» — подумала Кайса.

— Ви знали Аллана і його сестру, Юлію?

Старий лікар знову кивнув, дивився вичікувально й доволі холодно.

— Санаторій у Кістевіці, — вела далі Кайса. — Що там ро…

— Нащо питаєте про це? — урвав він її.

— Я збираю матеріал для документального фільму про Юлію та Аллана. Ви багато років віддали санаторію. Його закрили, бо…

— Нічим не можу вам допомогти, — знову урвав Бюлль.

— І все ж?

— Ні, — рішуче промовив доктор.

— Я подумала, що…

— Гадаю, розмова вичерпана. Я хворий.

— Юлія часто бувала у вас. Я чула, що вона страждала від депресії?

Ейвінн Бюлль мовчки потягнув до себе двері, але Кайса не здавалася.

— Один пацієнт Дікемарка подарував Юлії картину. Крез… Ви його знали?

Старий завмер, вражено глянув на Кайсу.

— Крез?

— Так, він був пацієнтом в Дікемарку, коли ви там працювали. Виготовляв парфуми й збирав камінці, називаючи їх діамантами.

Бюлль кілька секунд дивився кудись повз неї.

— То ви пам’ятаєте Креза?

— Звісно… Але він був не моїм пацієнтом, а Маріанне Вінтер.

— Ви знаєте, що Крез подарував їй одну зі своїх картин?

Бюлль похитав головою.

— Ні, я цього не знав.

— Ви мали дуже близькі стосунки з Юлією?

— Хто вам таке сказав? — Бюлль роздратовано сіпнув головою.

— Чула таке.

— Звичайно ж, я добре її знав, як і всіх решту дітей Маріанне.

Кайса трохи подумала й таки сказала.

— Юлія так часто бувала у вашому помешканні на піддашші, що про це пліткував персонал.

— Ха! — кашлянув Бюлль. — Ще б не пліткували! Тим бабам тільки дай язиком поплести! На що ви натякаєте?

— Нічого особливого. Лише намагаюся більше довідатися про Юлію, якою вона була…

Ейвінн Бюлль уважно дивився на Кайсу.

— Думаєте, вона наклала на себе руки?

— Можливо… Як на мене, дуже навіть імовірно.

— Отже, вона страждала від депресії?

— Я не можу говорити про це.

— Бо ви її лікували? Лікарська таємниця?

— Жодних коментарів.

— Чи можна буде згодом, коли зніматиму фільм, взяти у вас інтерв’ю про Юлію?

— У жодному разі!

Кайса намагалася ще багато чого випитати в старого доктора, чи підтримує він, наприклад, контакти з Маріанне — ні, не підтримує; а про Аллана взагалі не мав що відповісти, був, як і всі, вражений звісткою, що той несподівано з’явився, ніби спеціально, щоб його вбили неподалік від рідного дому. Коли Кайса запитала Бюлля про санаторій в Кістевіці та його стосунки з Маріанне, спробувала більше вивідати в нього про характер його досліджень, старий доктор рішуче зачинив перед нею двері.

— Гадаю, вам краще піти. Мені треба лягти, — сказав він у шпарку.

Доки Кайса їхала від Ейвінна Бюлля, ланцюжок думок поволі сформувався, виструнчився рівним рядочком, у хаосі вражень і фрагментарних фактів почав простежуватися взаємозв’язок. Кайса вже вгадувала обриси цілості, але вони ще були нечіткі, розпливчасті. Що — брехня, а що — правда з усього почутого й побаченого? І де оминання правди, де її прикрасили, а де сказали не всю? Щось її непокоїло, але вона не могла намацати, що саме.

49

Повернувшись додому після розмови з Ейвінном Бюллем, Кайса застала Карстена за паперами. «Певно, слідчі матеріали», — подумала вона.

Кайса перенесла фотографії, зроблені в Дікемарку, до теки «Фото», погортала їх.

— От дідько! Зовсім забула! — раптом вигукнула вона й кинулася в коридор.

— Що сталося? — запитав Карстен.

— Старенька жінка, яка працювала в Дікемарку, дала мені якийсь конверт, — вона вийняла аркуш, розгорнула. — Ось!

— Що це?

— Записи одного пацієнта з Дікемарка… ану-ну… — вона глянула на дату — 5 квітня 1993. — Двадцять три роки тому, за місяць до смерті. Доглядальниця знайшла конверт, коли прибирала його кімнату.

— І що там?

Кайса прочитала вголос: «Скоро мій час мине. Я відчуваю, як наближається ця мить, і я — той, хто невимовно боявся кінця, — примирився, хоч ніколи не думав, що здатний на таке».

— Хто він? — запитав Карстен, показуючи на підпис: Крез з Дікемарка.

Кайса розповіла все, що знала про Креза. Карстен усміхнувся, почувши про парфуми з додаванням сечі.

— І ти думаєш щось з того витягти?

— Уже витягла. Цей чоловік, Крез, знав Юлію, вона успадкувала після нього… О! — урвала Кайса сама себе. — Картина! Ви щось знаєте про зниклу картину?

— Яка ще картина?

Кайса переповіла розповідь Сюсанне про картину, яка зникла з кімнати Юлії.

— Її заповів Юлії Крез, — додала вона й показала на мобільному картину Анне-Марії. — Ось такий вона мала вигляд. Надішлю фото Сюсанне й запитаю, чи впізнає вона сюжет.

Не минуло й пів хвилини, як прийшла відповідь: «Де ти її знайшла?»

Кайса відписала, що це не картина Юлії, а лише копія, яку намалював той самий пацієнт Дікемарка.

— Чому ти раніше нічого мені про це не сказала? — насупився Карстен.

— Гадаєш, я не маю про що більше думати? Про себе, наприклад? — Кайса підвелася, сердито стріпнула головою. — До того ж, я не знаю, що знає і чого не знає поліція…

Карстен взяв її за руку.

— Вибач! Я не подумав…

Він узяв мобільний і попросив когось — очевидно, Евена — сконтактуватися з Маріанне Вінтер і з’ясувати, чи вона знає, коли саме зникла картина.

Кайса знову перечитувала записи Креза. Яка похмурість. Похмурість і зневіра. Чого боявся Крез? Чи це пов’язано з його викривленим сприйняттям реальності? «Шкодую, що раніше не розповів того, що пережив; тоді, можливо, не сталось би цих жахіть. Але хто б мені повірив? Я — душевнохворий пацієнт, неосудна людина».

Що він бачив або чув? Що такого жахливого трапилося в Дікемарку?

— Ще кави? — підводячись, запитала вона Карстена.

— Так, дякую.

— Я заварю свіжу, — Кайса вийшла на кухню. — Знайшли якісь дірки в алібі Фруде Ульсена?

— Ні, ніхто не згадав нічого нового з того вечора в молитовному домі, але в часі цілком можливо, що Фруде пішов слідом за Юлією і встиг повернутися на вечорниці.

— Що він, звичайно, повністю заперечує?

— Так.

— Тож ви не знаєте достеменно, збрехав він чи сказав правду?

— Ні, — Карстен задумливо погладив борідку. — Хоча… Проглянь фотографії, які ми зробили під час обшуку в нього вдома. Це не зовсім за правилами, щоправда… — від підсунув до неї ноутбук. — Погортай ось цю теку!

То були фото спальні Фруде, загальні плани, зняті під різними кутами, і великі плани окремих предметів. Її вразила надзвичайна охайність у кімнаті. На столі — великий стаціонарний комп’ютер, поряд — стосик книжок про природні феномени. На полиці на стіні — кілька детективів, усі зарубіжних авторів-чоловіків. Збоку — коркова таблиця з почепленими на ній фотографіями. Його фото на паспорт, одна фотографія, де він, ще зовсім підліток, разом з матір’ю та батьком. Мати доволі струнка, Кайса здивувалася, якою вродливою вона була в молодості. Батько сидів, тримаючи в руках люльку. Обоє батьків обіймали Фруде за плечі й усміхалися в камеру. Щаслива родина. В іншому часовому вимірі. Ще не знають, що наготує їм життя?

І я не знаю.

Ні-ні, лиш не це, не зараз.

Наступне фото — ліжко Фруде, охайно застелене білим простирадлом, постільна білизна з сірим візерунком. Над узголів’ям висів плакат із зображенням американського рок-музиканта Брюса Спріґстіна і якогось футболіста. Спальня тридцятирічного чоловіка, який живе зі своєю матір’ю, більше пасувала б п’ятнадцятирічному підліткові. На нічному столику лежала коробочка пастилок і пачка серветок. Кайса вже хотіла перегорнути далі, але раптом завмерла. Нічний столик був застелений схожою на шовк тканиною з дрібними червоними цятками.

— Щось знайшла? — Карстен став у неї за спиною, масуючи їй потилицю.

— Скатерка, — промовила Кайса, показуючи на нічний столик.

Карстен нахилився ближче.

— Що не так зі скатертю?

Кайса взяла мобільний, знайшла фотографію, яку зробила під час відвідин Ґюнн.

— Ось поглянь, — вона показала Юлію серед однокласників.

— Чорт! — скрикнув Карстен.

Він кинувся до свого ноутбука, відкрив файл з фотографіями, знайшов фото Юлії, яке розсилали для впізнання 2002 року. Молода жінка в червоній пуховій куртці та синіх джинсах.

— Шалика немає…

— Може, схований під курткою?

Карстен схопив зі столу мобільний. Кайса чула, як він просив Евена розшукати описи і покази свідків, у що була вбрана Юлія у день зникнення. — Обдзвони її подружок, запитай, чи могла Юлія мати шалик під курткою.

50

— У нього абстиненція, — сказав Евен.

Фруде Ульсена допитували від вчорашнього дня. Він наполягав, що Юлія забула шалик, коли приходила до нього в гості. У заяві про зниклу особу 2002 року опису шалика не було. Однак Маріанне й Сюсанне Вінтер, а також товаришка дитинства Ґюнн відразу його впізнали. Ґюнн точно не пригадувала, але начеб Юлія мала його на вечорницях. Мати й сестра просто цього не пам’ятали.

Фруде сидів зі зціпленими кулаками на колінах. Поліцейські нависали над ним, але він жодного разу не підвів голови.

— Важко, мабуть, доглядати за матір’ю? — запитав Евен.

Фруде відчайдушно зачухав груди, не дивлячись на нього.

— Мало хто здатний на таку жертовність, як ти, — вів далі Евен.

— Та… — відповів Фруде в стелю і знову почухався — тепер уже шкрябав потилицю. — Я не мав вибору. Склалося так, як склалося, — сказав він байдужим тоном.

— Мріяв забратися геть з дому, піти вчитися?

— Хотів колись стати метеорологом. Мій батько захоплювався природними феноменами, ще змалку багато чого мене навчив.

— Скільки тобі було років, коли він помер?

— Шістнадцять… Не повернувся з моря. Мати вже була хвора. Я не мав вибору, — повторив Фруде.

— Ти підтримуєш спілкування з Маріанне Вінтер? — змінив тему Евен.

Фруде мигцем глипнув на нього, ніби щойно прокинувся.

— Що?

Евен повторив запитання.

— Я пильную її будинок… і санаторій.

Якийсь час усі сиділи мовчки, Фруде нервувався, постійно чухав руки й потилицю.

— Знаю, що не любиш говорити про Юлію, — озвався Карстен. — Це тому, що вона тобі небайдужа?

Фруде раптом важко зітхнув.

— Мені подобалася Юлія. Вона була така добра.

Карстен не зводив з нього погляду. Фруде втупився у стіл, раз по раз витираючи долоні до штанів.

— Що з тобою? — урешті запитав Карстен.

— Нічого. Я хворий. Мабуть, грип.

— Брешеш, — спокійно промовив Карстен.

Фруде Ульсен мовчав.

— Ми можемо тобі допомогти, лише скажи, що вживаєш.

Фруде мимохідь кинув на нього погляд. Карстен помітив в його очах розпач і надію водночас.

— Ти, звісно, ж маєш право на отримання ліків, — вів він далі.

— Валіум, — випалив Фруде.

— Гаразд.

— Або віваль.

— Що ними лікуєш?

— Тривогу, страх.

— Окей. А де береш?

— Мені вкрай потрібні ліки, — Фруде підвищив голос. — Негайно!

Руки, коли він підняв їх, щоб пошкребти шию, тремтіли.

Карстен підвівся.

— Ми можемо тобі допомогти, але й ти повинен допомогти нам. Розкажи про Юлію.

Мовчання.

— Це ти її убив? — запитав Евен.

— Ні! — Фруде нахилився уперед, дихання почало збиватися. — Я не знаю, що з нею сталося, я вже казав! — сказав він невиразно.

— Я покличу лікаря, — пообіцяв Карстен. — Він полегшить твій стан.

— А ти нам розкажеш усе, що знаєш про Юлію. Домовилися? — докинув Евен.

Фруде обтер носа рукавом сорочки й кивнув.

— Ти ж дещо знаєш, правда?

Фруде знову кивнув, зціпив руки на колінах, щоб приховати тремтіння.

— Обіцяєш розказати?

— Так, тільки ж дайте мені щось. Скоріше!

Фруде обхопив себе руками.

— Окей, — Карстен поклав руку йому на плече. — Зараз все влаштуємо, дихай животом…

* * *

Лікар оглянув Фруде Ульсена, дав йому пігулку від абстиненції. Тепер Фруде сидів у кімнаті для допитів, трохи запаморочений, але спокійніший, і розповідав, як пішов того вечора з молитовного дому слідом за Юлією і про непорозуміння між ними.

— Ми посварилися, вона штовхнула мене, я штовхнув її, вона впала й ударилася. Я запанікував. Вона не померла… я сподіваюся. Я намагався намацати пульс на шиї, але руки так трусилися, що я не певний, чи пульс був. Та все ж, здається, відчув легке дихання на своїй щоці, коли нахилився до її рота. І я… я не знав, що робити, тому… тому побіг до моря, зробив величезний гак лісом і повернувся в дім молитви. Люди саме виходили. Я пішов у туалет, підсушив, як міг, мокрий від дощу одяг і став до гурту, — Фруде Ульсен з силою потер долонею рота. — Це було тоді, як я сказав, що мені скрутило живіт, і я сидів у туалеті. А то… то було неправдою.

— Що далі? — запитав Евен.

— Я був шокований, коли вранці мати сказала, що Юлія пропала. Це було неможливо. Вона не могла просто так зникнути, ні мертвою, ні живою…

Тієї ночі він ні на секунду не міг заснути, лежав і думав, що вона мертва, що це його провина. А тут раптом кажуть, що вона зникла. Зникла? Де вона? Десь заховалася? Хтось їй допоміг? Відвіз до лікарні? Увесь день страх не полишав його, він з тривогою очікував новин.

Фруде Ульсен вперше за довгий час подивився у вічі Карстенові.

— Я записався у групу шукачів. Обходив усі клуні, комори, рибацькі повітки. А коли прийшов ленсман, щоб поговорити зі мною і матір’ю, я геть втратив самовладання.

Замість того, щоб сказати правду, почав розповідати вигадки. Однак ленсман наче сам вкладав йому слова до рота. «Ти бачив когось дорогою додому?» — запитав він Фруде. Коли Фруде не відразу знайшовся на відповідь, ленсман його заспокоїв, мовляв, нічого страшного, не хвилюйся, просто розкажи, що бачив.

— Мені мимоволі з язика зіскочило, що я бачив з кухонного вікна Аллана з Юлією. Добре, що Аллана згодом відпустили, — додав він, ніби це могло бути пом’якшувальною обставиною в його брехні.

Фруде зазирав ув очі Карстенові й Евенові, шукаючи розуміння, а, наткнувшись на вичікувальну мовчанку, неспокійно завертівся на стільці.

— Я кажу правду, чисту правду, — промовив він безвиразним голосом і важко оперся головою на руки.

У кімнаті запала тиша. Фруде сидів похилившись. Нарешті озвався Евен.

— Де ти береш пігулки?

— Це не має стосунку до справи.

— Хтось тебе забезпечує? Їздиш по них в Олесунн? Ми знаємо, що наркотики легко роздобути в Ешті та Волді. Туди їздиш? Це ж тепер просто, відколи збудували тунель, якихось сорок-п’ятдесят хвилин автом. Чи хтось промишляє тут, на островах?

Фруде лише похитав головою, втупившись у стіл.

— Окей, — сказав Карстен.

— Як довго ти працював у санаторії?

— Чотири роки. Від закінчення школи.

— А коли почав наркотою бавитися? Після зникнення Юлії?

— Та ні… раніше. Мені бувало зле.

— То може… — Карстен нахилився до столу, прикипівши поглядом до Фруде. — Добре подумай, перш ніж відповідати. Окей? — Фруде кивнув. — Може, ти щось заподіяв Юлії у стані наркотичного дурману, а потім забув або витіснив з пам’яті?

Фруде примружився, ніби намагався відтворити давні події.

— Ні, — сказав, зрештою. — Я ніколи не втрачав голови аж настільки.

— Звідки пігулки?

— Спочатку крав у мами. Крав… у санаторії. Але це ніяк не стосується Юлії чи Аллана. Не хочу про це говорити.

— А тепер вживаєш, щоб забутися і не думати про те, що накоїв?

— Що?

— Щоб жити з тим, що накоїв — ударив Юлію, брехав, кинув підозру на друга…

Фруде раптом почав захекуватися від хвилювання.

— Так… Я не знаю, чого сказав тоді, ніби бачив Аллана з Юлією… я боявся… що то моя вина… що вона зникла. Що поліція звинуватить мене… подумає, ніби я її вбив чи щось таке.

— Гаразд… Аллан прийшов до тебе, коли повернувся. Ти зрозумів, що то, справді, він?

Фруде кивнув.

— Як зрозумів? Він же цілковито змінився.

— Голос той самий. І ще запитав, чи я досі ставлю неводи на камбалу в фьорді Стуресюннет. Ми часто ставили там неводи, він і я. Там дуже гарне піщане дно.

— Фруде… — втомлено всміхнувся Карстен. — Час уже все розповісти.

— Я не вбивав Аллана.

— Ти жив брехнею майже чотирнадцять років, чому я тепер маю тобі повірити?

— Присягаюся, то не я…

51

— Це однаково, що плисти в човні супроти вітру й хвиль саме з такою швидкістю, щоб не зсунутися з місця ані на йоту.

Еґґсбьо озвучив за обідом те, що відчували всі. Від убивства Аллана Вінтера минуло п’ять тижнів, в останні чотирнадцять днів усі ресурси кинули на перевірку Фруде Ульсена, який, тим часом, сидів у СІЗО. Знахідка Юлиного шалика в нього вдома стала важливою віхою в процесі слідства. Це пов’язало його зі «справою про зникнення людини» і посилило підозри, що він міг мати мотив убити Аллана. Але де він, у такому випадку, дістав кетамін? Кетамін не той наркотик, який вільно «ходить» у середовищі узалежнених. І в санаторії ним не користувалися, якщо вірити словам Маріанне Вінтер. Звернулися з закликом до фермерів, зголоситися тим, хто застосовує кетамін для анестезії тварин. Безрезультатно. Аналіз грунту на лопаті теж не дав жодних зачіпок. Поліція не знайшла ні паспорта Аллана Вінтера, ні мобільного чи гаманця. І досі не було знайдено місця злочину. Маріанне Вінтер підтвердила, що картина, яку подарував Юлії один з пацієнтів Дікемарка, зникла, але вона не знала, коли саме. На відсутність картини їй вказала донька Сюсанне, через кілька місяців після зникнення Юлії. Маріанне лише сказала, що картини не стало ще до всіх подій.

— Я починаю думати, що Фруде таки каже правду, — понуро промовив Евен. — Очевидно, що він останній, хто бачив Юлію, але її шалик у нього вдома ще нічого, власне кажучи, не доводить.

До кабінету ввійшов Карстен.

— Мені щойно телефонував адвокат Фруде Ульсена. Він має нову інформацію.

Усі, мов на занятті синхронного плавання, одночасно випростали спини.

— Фруде Ульсен згадав, що сказала Юлія, коли вони сварилися: вона йшла на зустріч з кимось.

Ніхто не озвався й словом, усі вичікувально дивилися на Карстена. Той перевів погляд на Евена.

— Ти допитував Лассе Трюльсена, — сказав Карстен.

— Так, Трюльсен має алібі на вечір, коли вбили Аллана, до нього в гості приїхали друзі з Осло.

— Але алібі на вечір зникнення Юлії він не має? — обернувся Карстен до Еґґсбьо.

— Немає, це правда. Ми ретельно його перевірили, ніяких зачіпок не знайшли. Особливих контактів Юлія з Трюльсеном не мала. Тобто не більше, ніж з іншими мешканцями на Кінці. Тут усі всіх знають.

— З ким іще могла зустрічатися Юлія, що скажеш, Еґґсбьо? Ти брав участь у розслідуванні «справи Юлії», з ким вона могла мати домовленість? Хтось, хто привернув увагу поліції? Кому бракувало алібі?

Еґґсбьо зосереджено гриз зубочистку, загнав її між передні зуби, замислено втупившись на кілька секунд у стелю.

— Двоє не мали переконливого алібі. Лассе Трюльсен і лікар санаторію, Ейвінн Бюлль. Але Бюлля ми теж ретельно перевірили.

— Обох, я так розумію, викликали на допит. Що вони свідчили?

— Трюльсен був сам у літній хатині, — відповів Еґґсбьо. — Ейвінн Бюлль того вечора повертався від коханки. Він не міг назвати точного часу, але десь приблизно тоді, як Юлія вийшла з дому молитви. Бюлль стверджував, що не бачив її. Повернувшись до санаторію, розмовляв з однією з доглядальниць. Доглядальниця сказала, що було це десь між дев’ятою і пів на десяту, отже, ще до виходу Юлії з молитовного дому, але доглядальниця не мала цілковитої певності щодо часу. Бюлль піднявся у свою кімнату на піддашші і, за його словами, пробув там увесь вечір і всю ніч. Вранці поїхав до Осло провідати хвору матір.

— Тут можна зачепитися, — захвилювався Евен. — Він міг потай завести Юлію в свою кімнату або вже вранці підібрати, запхати в авто й позбутися тіла десь по дорозі. Або вночі чи наступного дня.

— Гм, — хмикнув Еґґсбьо. — У тебе жвава фантазія. Але ми його перевірили.

— Як?

— Ну… Усе, як книжка пише. Кілька разів викликали на допит, провели технічне обстеження автомобіля, обшукали помешкання. Не знайшли нічого, що могло б прив’язати його до зникнення Юлії. Те саме й з Трюльсеном. Оглянули кожний міліметр у хатині й авті, нічого не знайшли. Його теж кілька разів викликали на допит, але не завважили жодного натяку на невпевнену поведінку, не викликала підозр і манера спілкуватися, не було підстав сумніватися у правдивості його слів. І Бюлля, і Трюльсена годі було звинувачувати в причетності до зникнення Юлії.

— Гаразд, — сказав Карстен і підійшов до дошки, написав «Ейвінн Бюлль» і «Лассе Трюльсен». — Бюлль, де він зараз?

— Живе в Аскері, — відповів Еґґсбьо. — Після переїзду почав працювати в Дікемарку, наскільки я знаю. Не бачив його, відколи він звідси виїхав.

— На час вбивства Аллана Бюлля тут не було, однак його алібі на момент зникнення Юлії ненадійне. Трюльсен не має твердого алібі на вечір, коли зникла Юлія, зате має алібі на час убивства Аллана, — підсумував Карстен. — І ми не знаємо, чи дві справи пов’язані між собою. Можливо, допускаємося тієї самої помилки, що й у «справі Юлії», надто рано сфокусувавшись на одній версії? — промовив він, розглядаючи обидва імені на дошці. — Треба ще раз поговорити з обома.

52

Дивно, але Лассе Трюльсен усміхався, коли Карстен та Евен прийшли до його літньої хатини й пояснили причину візиту.

— Усе правильно, — мовив він. — Я вже казав, що не маю алібі на вечір, коли зникла Юлія.

— Казав? — Карстен запитально глянув на нього.

— Так… Ви розумієте… — Трюльсен простягнув довгі ноги, відхилився на спинку стільця, звісив назад голову. — Насправді я мав алібі, але тоді волів про нього не згадувати. Тепер уже можна.

Евен з Карстеном чекали на продовження.

— Поговоріть з Беатою Енгер. Вона мешкає у білому будинку з похилим на два боки дахом, перший дім при заїзді на Кінець.

— Вона того вечора була тут?

— Так… І багато інших вечорів теж. Доки чоловік у морі… — Лассе Трюльсен знову всміхнувся. — Сподіваюся на вашу поблажливість… Ви ж розумієте, чим це могло б скінчитися, якби я сказав правду.

— Якби ви сказали правду, поліція заощадила б сили та час, розслідуючи трагічну й важку справу, — розсердився Карстен. — І ви ще сподіваєтеся на поблажливість?

— Даруйте… То була дуже делікатна ситуація.

Карстен мовчки встав і вийшов, Евен — за ним.

— Тепер вона вже може говорити! — крикнув навздогін Трюльсен. — Її чоловік загинув торік!

* * *

Жінка, яка відчинила двері, була щонайменше на десять років старша за Лассе Трюльсена. Карстен недбало відрекомендувався і відразу перейшов до справи.

— Ви були з Лассе Трюльсеном того вечора, коли зникла Юлія?

Беата Енгер почервоніла, мовби їй в обличчя хлюпнули цеберко червоної фарби.

— Чому?…

— Були?

— З Лассе?

— Ви були з ним того вечора, коли зникла Юлія? — поволі, карбуючи кожне слово, повторив Карстен.

— Т… так, — затинаючись відповіла жінка.

Карстен різко розвернувся і рушив до авта, покинувши Евена закінчувати розмову.

53

О шостій увечері Карстен у спортивному костюмі зазирнув до кухні.

— Я йду на пробіжку, до Квітсаннвіки й назад, — сказав він.

Кайса встала з-за столу.

— Я з тобою… Андерс і Тея попильнують Юнаса.

— Буде тобі під силу? — вражено запитав Карстен. — Шви вже зажили?

За чотирнадцять днів, які минули від операції, вона здебільшого відповідала на всі його пропозиції відмовою. Не мала сили, не мала бажання, у деякі дні навіть змушувала себе встати з ліжка, приготувати сніданок, одягнути Юнаса й спорядити дітей до школи. Здебільшого лежала на канапі, втікала в світ телевізійних розважальних програм. Передивилася всі серії документального серіалу «Творення убивці» на порталі Netflix, чотири сезони шведського комедійного серіалу «Сонячна сторона». І ще багато чого, навіть назв не запам’ятала.

— Коли почнеться радіотерапія і «хімія», чи те й те разом, я не матиму сил на пробіжки, — сказала Кайса й пішла перевдягатися.

Тіло зі скрипом опиралося, коли вона потрюхикала поруч з Карстеном сільською дорогою до перешийка на краю острова.

Кайса, яка завжди так захоплено проживала всі зміни погоди й пір року, не помітила, як зелено й весняно стало надворі. Весна прийшла сюди раніше, ніж в Аскер. Луки майже повсюди встелилися соковитою травою, хоч був ще лишень квітень. Найбільші весняні оптимісти вже висадили в квітниках і горщиках квіти: білі маргаритки й синьооку лобелію, братчики й петунію. Сама вона цього року не квапилася. Усе відкладала на потім.

Їхнє дихання синхронізувалося, тіла віднайшли спільний ритм, Карстен ніби підтягував її за собою. Потроху м’язи розігрілися. Коли Карстен додав темпу, спинаючись похилим схилом до вершини перешийка, вона зціпила зуби й не відставала ні на крок, вчепившись за нього, мов кліщ.

І ось перед ними розлігся, вигойдуючи хвилями, океан. День був майже безхмарний, море й небо зливалися синявою. Вони не зупинилися, поволі потрюхикали вниз до оглядового майданчика на маленькому плато, звідти розгорталася розкішна панорама, мовби перенесена з рекламного плаката. Далеко внизу білів пісок, який і дав назву бухті. Цієї зими шторми нанесли неймовірні маси дрібного, шовковистого піску, піднявши його з океанського дна й встеливши берег ширшою смугою, ніж торік. Та все ж пляж у бухті був не такий вже й великий, поступаючись місцем брилам та скелям, дрібній та грубій гальці. Перед очима ніяких шхер, лише неозора Атлантика. Кайса, важко сапаючи, підняла над головою руки.

— Yes! Я поборола!

— Що? — захекано запитав Карстен.

— Усе, що нараз навалилося, рак; віра, це наче злість, називай, як хочеш. Я впораюся, Карстене! Я обов’язково впораюся!

Він схопив її за руки.

— Нарешті! Я сподівався, що це станеться, що твоя впертість переможе!

Вони стояли якийсь час, обійнявшись, а тоді поволі поплелися до лавочок на оглядовому майданчику.

— Коли ти розпитувала про Юлію, що тебе найбільше вразило в розповідях? — запитав Карстен. — Окрім самого факту її зникнення, ясно.

— Ну, — Кайса намагалася втримати рівновагу, розтягуючи одну ногу. — Важко відразу сказати. Те, що сестрам велося не так вже й добре, самі мусили давати собі раду, і Юлія була для Сюсанне більше мамою, ніж Маріанне Вінтер. Трапився, до речі, один цікавий момент. Ґюнвур, яка працювала кухаркою в санаторії, розповіла про одного юнака, який саме того вечора сидів біля свого помираючого батька. Я хотіла його розшукати, щоб поговорити. Ви маєте з ним контакт? Знаєте, хто це?

— Гм, — задумливо хмикнув Карстен.

— Та про нього ж можна мені сказати?

Вони рушили бігцем назад.

— Він мав алібі, — не відступала Кайса. — Увесь вечір і ніч просидів біля батька, аж той помер над ранок, і з санаторію нікуди не виходив. Ти ж цілком спокійно можеш сказати, хто він і де мешкає, щоб не змушувати мене самостійно шукати?

Карстен не відповів.

— Та кажи вже…

Карстен обернувся, пробіг кілька кроків задом наперед, дражнячись, усміхаючись і махаючи їй рукою — мовляв, наздоганяй.

54

Кайса давно хотіла оживити свій занедбаний садок у Лусвіці, щоб він знову став таким, як пам’ятала його змалку. Проте старий будинок вимагав першочергового ремонту, а цієї весни вона зовсім не мала сил.

Пробіжка з Карстеном стала певною віхою, Кайса відчула себе сильнішою, ніж сподівалася. Одного ранку прокинулася рано, сон більше не приходив, вона встала, й пішла пити каву на терасу. Сиділа, доки день прогнав рештки ночі й пробудив життя в навколишніх будинках, — чекала на схід сонця. Високе, ясне небо повнилося зірками, а близько п’ятої з-за гір спроквола виповзло сонце.

Тоді вона обійшла садок. Яблуні й сливки досі росли з давніх часів, і румбамбар, і пишні кущі, які щоосені вгиналися під вагою червоних порічок, аґрусу й чорної смородини. Квітники з трояндами заросли бур’янами. Захащилась і тітчина альпійська гірка, раніше, з кожною зміною пір року, вона вигравала щораз новими барвами. Під яблунею колись стояв шезлонг. Тато любив сидіти в ньому в затінку з книжкою, завжди з книжкою. Туга, як завжди при згадці про батька, кольнула в груди. Він любив її найбільше з-поміж усіх дітей, мабуть, тому, що вона була наймолодшою дитиною. Тато помер раптово й неочікувано від інфаркту під час лижної прогулянки в лісі під Аскером, коли Кайсі було п’ятнадцять, через п’ять років після їхнього переїзду до Лусвіки.

Треба купити нового шезлонга, білого з блакитними подушками, вирішила вона. Точнісінько такого, як той, що стояв у садку.

Унизу садка, де моріжок був рівний, вона з друзями часто грала в бадмінтон, футбол, бейсбол. Тепер тут граються м’ячем її діти. «Треба підживити моріжок, і вивести мох», — подумала вона.

Коли всі розійшлися з дому, Кайса перевдягнулася у робочий одяг, натягнула рукавички й вийшла в сад повертати дитинство, обстригла кущі, обкопала троянди, підживила старі рослини, у яких ще жевріло життя, посадила нові, нещодавно куплені, поміняла землю в горщиках. Приємно було рухатися, поратися надворі, почуватися здоровою і сильною. А коли все ж до голови просочилася боязка думка про те, що на неї чекає попереду, що рак, можливо, розповзається її нутром, Кайса схопила бензопилу й взялася зрізати старого куща. Звук і вібрація пили пронизували тіло, заглушаючи все навколо й усередині неї.

Кайса всюди носила з собою маленький нотатник, куди записувала думки й ідеї до нового документального фільму. Вона пообідала в товаристві ноутбука, відсортувала нотатки, спробувала структурувати купу розмаїтих матеріалів. Дитинство Юлії й Аллана в Дікемарку, дружба Креза з Юлією також повинні ввійти до фільму. Тоді ж можна буде розповісти про зниклу картину. Історія про санаторій в Кістевіці зможе послужити таким собі похмурим тлом до зникнення Юлії та вбивства Аллана. Кайса повісила великий аркуш паперу на стіні в коридорчику, який вів на мансарду, поставила навпроти старий тітчин фотель. Записувала тушшю імена й послідовність своїх дій: що треба зняти, у кого взяти інтерв’ю. За короткий час увесь аркуш був всуціль списаний. Кайса вмостилася у фотелі з ноутбуком на колінах і почала писати сценарій. «Готель Лусвіка. Кімната 210», — написала вона. «Тут я зустрілася з Алланом Вінтером» — сказала вголос, уявила, як стоїть в готельному номері, дивиться просто в камеру і рушає до вікна.

Потім Кайса перестрибнула далеко в часі й занотувала: «Фото робітні Креза в Дікемарку». Вона таки сподівалася, що побачена у віконце підвальна кімнатка в Бйоркелі, належала Крезові, і що їй дозволять там познімати.

— Це робоча кімната одного пацієнта психіатричної клініки в Дікемарку, Креза. Тут він багато років присвятив своїм захопленням. Кімната збереглася у первісному вигляді, неторканою, відколи Крез помер на початку дев’яностих. Чоловік потрапив у Дікемарк десь у тридцятих роках і прожив тут майже шістдесят років. Він уникав людей, але ми знаємо, що з однією особою зійшовся дуже близько: Юлії Вінтер на момент їхньої зустрічі виповнилося вісім років.

«Фантом», — раптом згадала Кайса й занотувала, що треба зафільмувати дзеркало в палаті на другому поверсі Бйоркелі.

— Чи випадково прибрав собі Аллан ім’я Фантома, Крістофера Волкера? Чи випадково опинилася наліпка Фантома в одній з лікарняних палат? — стиха промовляла Кайса, швидко записуючи свої слова. — Чи Аллан також провідував Креза? Може, ця палата і є палатою Креза?

Це можна використати, як натяк на те, що трапилося з Алланом багато років потому.

«Що сталося з картиною, яку Крез подарував Юлії? — задумалася Кайса. — Це якось пов’язано з її зникненням?»

Несподівано їй згадалися слова Сіндре Нурберґа про книжку, яка потрапила йому до рук. Кайса зателефонувала старому лікареві й запитала, як називалася книжка, у якій згадувалося про твори мистецтва, сховані в часи війни в Дікемарку.

— «Комунальні лікарні Осло в часи війни», автор Турвальд Клявенесс. Її можна знайти в інтернеті, — відповів Сіндре Нурберґ. — До речі, я знайшов ключ від кімнатки в підвалі Бйоркелі.

— Ви були в кімнатці під скляною верандою?

— Ні, просто знаю, що ключ у сторожа, можемо разом піти туди, коли вам буде зручно.

Кайса сказала, що зателефонує йому відразу, щойно з’ясує, коли зможе приїхати.

Кайса знайшла книжку про клініки Осло на сайті Національної бібліотеки. Вона відразу зайшла на віртуальну поличку й погортала її. Про зберігання творів мистецтва в Дікемарку згадувалося лиш побіжно в зв’язку з протидією німцям реквізувати цю психіатричну установу: «У кінцевому підсумку нам допомогло те, що міський архітектор Руде був дуже зацікавлений у збереженні Дікемарка в комунальній власності, з огляду на величезні цінності, сховані в цокольному поверсі корпусу Діґалі, а саме: картини Мунка, Альдуса Нільсена, портретні колекції Ратуші й церков Осло разом з частиною фондів Військового й Технічного музеїв, загалом на страхову суму приблизно 25 мільйонів крон».

Кайса вражено втупилася в монітор. Вона ніколи не чула, щоб національне надбання, зокрема фонди Мунка, зберігалися в Дікемарку. Пошук в інтернеті не дав жодного результату. Вона написала емейла знайомому в Музеї Мунка, запитала, чи, справді, картини Мунка зберігалися під час війни в Дікемарку; доклала до листа фото картини, яка висіла на стіні в Анне-Марії — чи могла ця картина теж належати пензлеві великого художника? Той відразу ж відповів: «Ніколи такої не бачив і ніколи не чув про Дікемарк. Перевірю і відпишу».

Потім Кайса зателефонувала Карстенові. Того дня він працював у Кріпос, в Осло. Чи він не проти, щоб вона наступного дня приїхала в Аскер?

— Щось трапилося? Телефонували з клініки? — стривожено запитав Карстен.

Кайса заспокоїла його, що йдеться про її майбутній документальний фільм.

— Їдь, звичайно! Я радий, що ти так захопилася роботою, — сказав він полегшено. — Вдома буду ввечері.

— Як просувається слідство?

— Працюємо…

Вони працювали цілодобово. Фруде Ульсен досі сидів у СІЗО. А заголовки газет рясніли заголовками про те, що поліція «зайшла в глухий кут», і «слідство загальмувалося».

— Що робитимеш в Аскері? — запитав Карстен.

— Ну-у, ти ж знаєш… працюватиму, — у тон йому веселим голосом відповіла Кайса.

Кайса замовила авіаквиток на наступний день і взялася готувати обід — щипану рибу, рибну запіканку на картопляній подушці, за новим рецептом від сусідки: кілька шарів щипаної риби й цибулі з часником, перцем чилі, чорізо й беконом, змащені майонезом. Можливо, їй таки пощастить змусити Андерса полюбити рибу, приправивши її ковбасою чорізо, яка йому дуже смакувала. Ставлячи страву в духовку, вона глянула на годинника. Бездоганна організація часу: запіканка зготується саме до приходу дітей зі школи.

Кайса давно вже думала про потребу детальніше розібратися, що ж воно таке «deep brain stimulation», DBS — метод, про який розповідала в новинах Маріанне Вінтер. Кайса мала трохи часу, доки зготується рибна запіканка, і сіла з ноутбуком за кухонний стіл.

«На основі сучасних методів візуалізації, за якими стало можливо визначити гіпер- та гіпоактивні ділянки мозку при різних психічних захворюваннях, приблизно 2005 року вчені розробили новий альтернативний метод — так звану «глибоку стимуляцію мозку» (DBS, deep brain stimulation). Сьогодні цей метод застосовується у випадках глибокої клінічної депресії, яка важко піддається лікуванню, і лише до хворих, які можуть особисто дати згоду на таке втручання, якщо всі інші засоби не дали позитивних результатів». На іншій сторінці Кайса прочитала: «На нинішній день хірургічні втручання для лікування психічних розладів проводяться лише в дуже важких клінічних випадках і під суворим регуляційним контролем: зафіксовано менше ніж 100 подібних операцій щороку у Великій Британії і жодної — у Норвегії.»

«Метод розроблений 2005 року? Жодної операції в Норвегії?» — здивувалася Кайса. Тека, яку вона поцупила під санаторієм у Кістевіці! Чи було там щось про DBS? Добре пам'ятала численні фахові терміни  й абревіатури. Кайса швидко погортала папери. Ні, нічого. Довго сиділа над рисунками, що нагадували систему координат. Може, коло, це — голова? Син… Син чоловіка, який помер тієї ночі, коли зникла Юлія. А якщо він знає, що означає цей рисунок? Не забути б запитати, коли вона його розшукає. А може, Ґюнвур Сюнне впізнає ім’я того літнього пацієнта, якщо вона покаже їй папери з теки? Кайса виписала прізвища чотирьох чоловіків, які фігурували в документах, склала рядком їхні діаграми. І тоді побачила! Лише одне прізвище було внесене в реєстр після вересня 2002 року. Пацієнта звали Юн-Геннінґ Гольм, його діаграма закінчувалася жовтнем 2002 року. Це міг бути чоловік, який помер у ніч, коли зникла Юлія. Кайса знала про смерть іще однієї пацієнтки — Тютти Сьоренсен. Погортала далі. Усе сходилося. Жінка зникла з системи на початку вересня 2002 року. А що з іншими? Усі дев’ятеро хворих померли? Ґюнвур казала, що четверо пацієнтів поховані на старому цвинтарі. Кайса гарячково перебирала аркуші. Та ні, ніде не значилося, чому вони зникли з реєстру, невідомо, виписали їх чи вони померли.

«А це пальцем у небо» — подумала Кайса, набираючи в ґуглі ім’я «Юн-Геннінґ Гольм». Стаття у Вікіпедії. «Юн-Геннінґ Гольм (1940–2002). Посол Норвегії. Дружина: Дорте Лієр (1945–1979)» — прочитала Кайса.

«Син: Нільс Лієр-Гольм».

55

Щодня, коли він повертався додому, вона намагалася відчитати вираз його обличчя. Чи вдалим був день? Чи веселий і задоволений, чи злий і роздратований? Останнім часом він видавався їй знервованим, наче щось його мучило. Й риси обличчя наче змінилися, стали загостреними, мов висічені різцем. Він схуд, може, тому так здавалося? Занедужав? На неї напливали почуття, як багато років тому, на початках, коли вона лежала в його обіймах і чулася у безпеці.

Прийшовши одного разу до неї зі сніданком, він сказав:

— Ти маєш добрий вигляд.

Може, це нагода зізнатися у своїх нових думках, які опосідали її останнім часом?

— Мені стає… ліпше, — вона нервувала, у животі поколювало. — Я подумала, що… що ти заслуговуєш на жінку, якою міг би пишатися, з якою міг би з’явитися на людях, не таку, як я.

Він відмахнувся рукою.

— Що за дурниці! Не треба мені нікого, крім тебе.

Їй хотілось, щоб він не говорив, ніби з обов'язку, його слова видавалися брехнею, мовби сказав так лише тому, що вона очікувала підтвердження.

— Я… я мала на увазі не іншу жінку. Я кажу про себе. Не бійся, що я… встругну якусь дурницю.

Вона намагалася вгадати з виразу його обличчя, що він думає, але він сидів мовчки, дивлячись на неї застиглим поглядом. Напевно, йому зустрічалися вродливі, привабливі жінки — це вона чудово розуміла, — жінки, які, можливо, навіть пропонували йому себе. Невже він байдуже проходив повз них?

— Уявляєш, якби ми могли робити щось разом, щось зовсім звичайне, — скоренько промовила вона. — Подорожувати, обідати в ресторані, ми могли б…

— Це неможливо, — урвав він її.

— Якби я припинила вживати піґулки…

— Ти думаєш, що можна покінчити з піґулками просто так? — він клацнув у повітрі пальцями. — Ти ніколи не впораєшся з цим.

— Я вже дуже давно почуваюся ліпше. Я впевнена, що все буде добре, якщо ти мені допоможеш. А ще я могла б підстригтися, зовсім коротко, пофарбувати волосся, я могла б… — вона втупилася поглядом йому в груди.

Він підвівся, взяв піґулку біля її тарілки.

— Роззяв ротика, — звелів він. — Мені не подобаються оці твої нові думки. Твоє місце тут, біля мене, а не серед інших людей. Хіба не розумієш, що там на тебе чигають небезпеки?

Вона розкрила рота, він поклав піґулку їй на язик, подав склянку з водою, вона ковтнула, запила, відкрила рота, він зазирнув їй у горло, а тоді обхопив її личко долонями й ніжно поцілував у волосся.

— Ми ще встигнемо до мого відходу, — сказав він.

— Не зараз… Будь ласка…

— Ні, зараз… Скажи, що ти мене кохаєш.

— Я тебе кохаю, — промовила вона й почала роздягатися.

56

— Я вас слухаю? — Нільс Лієр-Гольм запитально дивився на двох чоловіків на ґанку.

Карстен Хьолос і Евен Рюнне показали свої посвідчення, відрекомендувалися.

— Можна увійти?

— У чому річ?

Нільс почервонів, спітнів, здавався дуже розгубленим.

— Вибачте, що турбуємо суботнього ранку, але, боюся, справа термінова, — сказав Карстен.

— Гаразд! Почекайте хвилинку, — кивнув Нільс Лієр-Гольм, зачиняючи в них перед носом двері.

Повернувся він аж за кілька хвилин.

— Перепрошую… Я саме розмовляв телефоном, мусив закінчити розмову.

Вони пройшли коридором повз кухню з їдальнею. Над столом висіла вишукана люстра. Увійшли до вітальні з телевізором. Гольм вів гостей далі, кількома східцями вниз до ще однієї вітальні, жестом запросив сідати на кутову канапу перед величезним сучасним коминком. Вікно на всю стіну виходило в сад.

— Ви чоловік Кайси? — запитав Нільс Карстена; той кивнув. — Ми кілька років працювали разом. Вона дуже талановитий журналіст. То… чим можу допомогти?

— Майже чотирнадцять років тому вас допитували в зв’язку з розслідуванням «справи Юлії» у Сюннмьоре, — Карстен запитально глянув на Лієр-Гольма.

Поліція знайшла Нільса Лієр-Гольма в давніх слідчих матеріалах. Він був тим юнаком, який сидів біля хворого батька, коли зникла Юлія, і про якого Карстенові розповіла Кайса. Поліція допитувала його 2002 року. Він просидів біля постелі батька увесь вечір 28 жовтня, аж доки той помер на світанку. Алібі мав залізне, двоє свідків підтвердили, що юнак нікуди не виходив.

— Звичайно, я пам’ятаю «справу Юлії». Так сумно, що її не знайшли.

Карстен чекав на продовження, але Нільс мовчав, лише вичікувально дивився на нього.

— Ви часто бували в Кістевіці? — запитав Евен.

— Так, мій батько три роки був пацієнтом санаторію.

— А наскільки добре ви знали Юлію?

— Дуже добре, ми багато часу проводили разом. Її мати працювала в санаторії. Юлія часто приходила до неї на роботу, а останні два роки й сама там працювала. Чому питаєте?

— Отже, ви багато часу проводили разом? — перепитав Карстен і завважив сердиту складку між бровами Нільса Лієр-Гольма.

— Так, усе правильно. Однак мого останнього приїзду ми майже не спілкувалися. Батько був у дуже важкому стані. Я приїхав у п’ятницю, ми перекинулись кількома словами, а в суботу батькові погіршало. Я сидів біля нього до самої його смерті.

— Коли ви кажете, що…

Цього разу Карстена урвав Нільс.

— Я розумію, що ви, певно, маєте якісь свої підстави ставити подібні запитання, але хотілось би почути пояснення — навіщо?

Нільс усміхнувся такою ж усмішечкою, як під час теледебатів, коли критикував політиків.

— О, даруйте, — Карстен і бровою не повів, кивнув Евенові, і той пояснив, що поліція поновила слідство в справі Юлії у зв’язку з убивством її брата.

— А що, з’явилася нова інформація?

Карстен не відповів на запитання Лієр-Гольма.

— Юлія зникла ввечері, напередодні смерті вашого батька. І… до речі, о котрій годині він помер?

— О п’ятій ранку.

— О восьмій ранку почалася пошукова операція. Ви це помітили?

— Ні, я рано поїхав, ще о сьомій. Мені, так чи сяк, треба було того дня бути вдома, а коли помер батько… — Лієр-Гольм розвів руками, — … я хотів лише додому. Їхав до Осло без перепочинку. Не міг затримуватися у Кістевіці ні на секунду довше, ніж потрібно, — на мить щось ледь вловне майнуло на його обличчі. — Нас лише двоє з батьком зосталося, мама померла, народжуючи мене, — Нільс спроквола потер долоні. — Але ви це вже, напевно, знаєте. Поліція допитувала мене дуже ґрунтовно.

Карстен кивнув.

— Тож я був не в тому стані, щоб надто перейматися зникненням Юлії, — сказав Нільс.

— Ви перебували в санаторії увесь вечір і всю ніч, аж до свого від’їзду вранці?

— Так, від приїзду в п’ятницю і до від’їзду в неділю вранці.

— Пам’ятаєте такого собі Фруде Ульсена?

— Фруде Ульсен… ну, так… він був у санаторії на всі руки майстром, хіба ні?

— Яке він справив на вас враження?

— Та я з ним мало стикався. Трохи дивний тип, завжди мовчав, лише нишпорив усюди.

— Стежили за розвитком подій згодом, повернувшись додому?

— Трохи… Але тоді я був надто прибитий горем.

— А може, пригадуєте, як підозра впала на брата Юлії?

— О, так… це пам’ятаю… Але ж його відпустили, хіба ні?

— Якими були стосунки між Юлією і Фруде?

— Юлія його не любила. Якось сказала, що він… яке ж то вона слово вжила? Здається, «причепа».

— Фруде Ульсен стверджує, що Юлія мала з кимось зустрітися того вечора. З вами?

Нільс Лієр-Гольм голосно засміявся.

— Ні, не зі мною. Якби я з нею бачився, то обов’язково сказав би… Я сидів, як уже повторював не раз, біля свого помираючого батька.

— Але ви могли мати попередню домовленість про зустріч, якій потім завадили обставини.

— Ні, ніякої домовленості не було.

— Отже, ви ніде не відлучалися з санаторію того вечора, коли зникла Юлія? — ще раз перепитав Евен.

— Скільки разів можна повторювати! — Нільс роздратовано мотнув головою. — Я не виходив. Я не мав домовленості з Юлією. Я не бачив її того вечора.

Евен і Карстен підвелися з канапи, Нільс Лієр-Гольм рушив поперед них до вхідних дверей. На стінах висіли картини, великі й не дуже. Погляд Карстена зачепився за чорно-білу світлину. Жінка на ній сміялася, відгортаючи з обличчя волосся.

— Ваша мати? — запитав він.

Нільс Лієр-Гольм кивнув.

— Ви маєте родину?

— Ні, я неодружений і не маю дітей.

Карстен подав йому руку на прощання.

— Гадаю, ви розумієте — така наша робота, — промовив він.

— Звичайно, — тепер Нільс усміхався цілком приязно. — Телефонуйте, якщо виникнуть ще якісь запитання. Щиро сподіваюся, що ви зумієте розкрити обидві справи. За ці роки я не раз думав про Юлію.

57

— Він хворий, йому потрібний спокій, — сказала жінка, яка відчинила двері до помешкання Ейвінна Бюлля.

— Ви його дружина? — запитав Карстен.

— Ні, доглядальниця.

— Нам дуже важливо поговорити з ним. Часу обмаль, — наполягав Карстен.

— Про що йдеться?

— Про справу, над якою ми зараз працюємо. Вбивство. Це все, що я можу вам сказати.

Жінка мала спантеличений вигляд, потім, повагавшись, погодилася.

— Гаразд, лише кілька хвилин.

Карстен й Евен зайшли до кімнати з лікарняним ліжком під стіною. Ейвінн Бюлль сидів у кріслі під вікном, яке виходило в сад. На столику поряд стояли численні пачечки з ліками й склянка води. На стінах висіли картини. Старий чоловік, здавалося, спав. Жінка нахилилася до нього, поклала руку на плече.

— Ейвінне, це поліція. Вони хочуть поговорити з тобою. Здужаєш?

Карстен ступив крок уперед, відрекомендувався і коротко пояснив причину візиту.

— Я не бачив Юлії того вечора, — коротко відповів Бюлль.

— Коли ви поїхали з санаторію вранці?

— Ще о шостій. Я нічого не знав про її зникнення, доки мені не зателефонували з поліції пізніше, вдень.

Карстен детально розпитав старого доктора, де він був на час зникнення Юлії, коли повернувся до Кістевіки, що робив, з ким розмовляв. Бюлль повторив дослівно те саме, що вони прочитали в його свідченнях, даних ще 2002 року. Голос старого дедалі слабнув.

— Як думаєте, що сталося з Юлією? — зрештою, запитав Евен.

Бюлль мав виснажений вигляд, задихувався між словами.

— Юлія, вона була…

Решту слів годі було розчути. Карстен нахилився над ним.

— Якою вона була?

— У депресії.

— Суїцидні настрої?

Бюлль кивнув.

— Гадаєте, вона наклала на себе руки?

— Цілком імовірно.

— Її щось мучило?

— Мати… — Бюлль довго надсадно закашлявся.

— Що не так з матір’ю? — перечекавши напад кашлю, запитав Евен.

— Поговоріть з матір’ю.

Його очі раптом ожили, Бюлль наче наполягав на цьому.

Карстен пильно дивився йому в вічі, сподівався, що старий чоловік говоритиме далі, але він мовчав.

— Є щось таке, чого ви не розповіли? Щось, що могло б допомогти нам у розслідуванні? — нарешті озвався Карстен.

Бюлль похитав головою і відвернувся.

— Ні.

Карстен знову нахилився до нього.

— Зараз це неформальна розмова, — сказав він. — Можливо, ми викличемо вас для офіційного допиту.

Бюлль підвів голову, задивившись на верхівки дерев за вікном.

— Боюся, не встигнете.

Карстен поклав руку йому на передпліччя.

— Розкажіть нам правду! Ви цілком упевнені, що все сказали?

Карстен з Евеном напружено чекали. Ледь помітне здригання, слабка гримаса на обличчі — хтозна, можливо, від болю.

— Ні, нічого більше не знаю. Мені нема чого приховувати.

58

Відразу з летовища Ґардермуен Кайса подалася до Бібліотечного бару в Брістолі в центрі Осло й зустрілася там об одинадцятій з Нільсом Лієр-Гольмом. Місце для зустрічі обрав Нільс. Він уже чекав за столиком під одним з вітражних вікон бару, які виходили на вулицю Христіана IV.

— Про що хочеш поговорити? — поцікавився він. — Про нову роботу?

Кайса не дуже добре уявляла собі, з чого почати розмову, а тому відразу перейшла до справи.

— Твій батько був пацієнтом в Кістевіці.

— І тобі цікаво, чому я про це нічого не сказав тобі? — Нільс почувався начеб скуто.

Кайса кивнула.

— А міг би й сказати, що там бував, коли я розповідала про свій переїзд на Вестьой. Ти ж знаєш — я мешкаю поблизу. Або під час нашої останньої зустрічі, коли ми розмовляли про вбивство Аллана. Ти добре знав обох, і його, і Юлію.

Підійшла кельнерка, узяла замовлення.

— Міг, звичайно, — заговорив Нільс коли вона пішла. — Але… — він на мить завагався. — … це не надто приємні спогади. Не люблю про це говорити.

— Можна запитати, на що хворів твій батько?

— Маніакальна депресія, біполярність, як це тепер називають. Він жив з цим діагнозом не один рік, але останніми роками депресивні періоди ставали частішими й тривали довше.

Завжди гострий Нільсовий погляд пом’якшав на згадку про батька.

— Коли він потрапив до Кістевіки?

— У 1999 році.

— Скільки років тобі було тоді?

— Двадцять. Батько лежав у санаторії три роки. Двадцятитрирічним юнаком я залишився сам, як палець. Мати померла в пологах.

— Ти жив в Осло?

— Так, навчався тут і, відколи батька поклали в Кістевіку, мешкав у нашому домі сам.

— Як лікували батька?

— Отож… цікаве запитання, сам ставив його собі безліч разів.

— А то чому?

— Спочатку батькові стало легше — так мені здалося. Він любив гуляти над морем, часто рибалив, ставив неводи й верші на крабів, любив ходити в гори, любив мандрувати пішки. Я вже тішився, що батько скоро зможе повернутися додому.

Нільс розповів, як зрадів, коли приїхав до Кістевіки восени, бо батька перевели Наверх, як це називалося, поклали до однієї з палат біля ординаторської, на другому поверсі. Мав таке враження, що перевід давав привід до оптимізму, бо поверхом вище переселяли тих пацієнтів, які видавалися лікарям особливо цікавими. Під час останніх його провідин з санаторію виписали одну жінку, яка видужала, а перед тим теж кілька тижнів лежала Наверху. Ніхто й повірити не міг би, що таке можливо. Та жінка боялася відкритих місць, завжди ходила попід стінами й ніколи не бувала надворі. То, може, й для батька була надія?

— Однак сталося навпаки. Коли я зайшов до палати, батько мене не помічав, сидів й дивився у вікно, але, здавалося, більше не бачив краєвидів. На голові мав невеличку пов’язку. Мені сказали, що старий впав і вдарився. А в суботу йому стало зовсім зле.

— Від чого він помер?

— Інсульт. Принаймні таке мені повідомили.

— Повідомили? Ти про що?

— Маєш на увазі, чому його не забрали до лікарні? Усе це… було… як би це сказати… трохи дивне.

Нільс відвів погляд. Обличчя застигло в напрузі. Кілька секунд він сидів, замислившись.

— Я часто думав, що, як журналіст, мав би зробити те, що робиш ти: зацікавитися санаторієм, покопатися в історії.

Кельнерка принесла чай, налила, побажала «смачного».

— Розумієш, пополудні того дня щось трапилося. Я часто про це думав… — Нільс перевів подих, помовчав і повів далі.

Стан здоров’я батька різко погіршився в суботу, старий його вже не впізнавав.

— Я почувався найсамотнішою людиною у світі, був наляканий і розгублений. Коли вийшов надвір покурити, зустрівся з Юлією. Вона розуміла мою тривогу, сказала, що мені треба щось для заспокоєння. Завела мене в лікарський кабінет. Сейф мав кодовий замок, але Юлія знала код. Тієї миті, коли вона відчиняла сейф, з коридору почулися голоси.

Вони кинулися у крихітний закуток під похилим дахом. Там була невеличка ніша між високою архівною шафою і стіною, саме така завширшки, щоб сховатися обом, сидячи навпочіпки. Якби хтось зазирнув до кімнати, то міг їх і не помітити. То були Маріанне Вінтер і Ейвінн Бюлль.

— Вони сварилися. Маріанне сказала, що вона абсолютно впевнена, і лікування їй допоможе, а ще сказала щось про вік пацієнтки, мовляв, вік саме такий, як треба. Щось таке…

Бюлль був розгніваний, хоча зазвичай це дуже спокійна і врівноважена людина, розповідав Нільс. Складалося враження, ніби в них розбіжності в поглядах на лікування отієї невідомої пацієнтки. Бюлль кричав, що готовий закрити санаторій, лиш би її зупинити. Він вважав, що пацієнтці погіршало через неї, Маріанне, і даремні її намагання виправити ситуацію. Але Маріанне лише посміялася з нього. Сказала, що ніхто не зуміє її зупинити, у кожному разі, не Бюлль.

— Вони сварилися ще через якусь пацієнтку на ім’я Тютта Сьоренсен. Жінка наклала на себе руки десь за місяць до смерті батька. Найдивніше, що Маріанне назвала її «проривом», бо знайшла проблему, як вона висловилася. Говорила щось про те, що Тютта не мала повноцінного життя, однаково ніхто за нею не побиватиметься.

Раптом у вікно засвітило сонце й позолотило Нільсове обличчя. Яскраве світло зістарило його, він не виглядав на свої тридцять сім років, зморшки навколо очей стали глибшими. Нільс примружився, і від цього на переніссі залягла борозна.

— Особливо мені запам’яталася розмова про Тютту Сьоренсен. Їй було за шістдесят, завжди так приязно до мене ставилася, коли я приїжджав провідувати батька. Приязна й дивна, однак з надзвичайним шармом, носила строкатий одяг, який сама шила або виплітала. І страждала на своєрідну манію чистоти, страх перед бактеріями чи щось таке. Померла за місяць до батька.

— Я чула про неї, — промовила Кайса. — Що мала на увазі Маріанне, кажучи, що вона стала «проривом»?

— Уявлення не маю.

— А ота друга пацієнтка? Як гадаєш, хто вона?

Нільс похитав головою.

— Вони не називали ніяких імен.

Сонце сховалося у хмарах, і обличчя Нільса посіріло.

— Батько відійшов при мені, а на світанку я поїхав з Кістевіки до Осло — востаннє.

— На допиті в поліції ти розповів про підслухане?

— Ні, я ж намагався вкрасти таблетки, тому не зізнався. Та й чув я ту розмову за багато годин до Юлиного зникнення, тож вона була не актуальна, — він підняв горня з чаєм. — До мене, до речі, приходив учора твій чоловік у зв’язку з убивством Аллана Вінтера. Знайшли моє ім’я в давніх слідчих матеріалах «справи Юлії». Але, боюся, я мало чим їм допоміг.

«Карстен знав, що то був Нільс, і нічого мені не сказав», — подумала Кайса.

— Тоді я весь вечір просидів біля батька, — Нільс ледь печально всміхнувся. — Останнє, що мені запам’яталося, — Юлина підбадьорлива усмішка, коли я увійшов до батькової палати, — він потер долоні й почав їх розглядати. — Дивно… і сумно, що Юлії так і не знайшли. Вона трохи… як би то сказати… мала щось темне в собі.

— Твоя правда, — кивнула Кайса. — Багато людей кажуть так само.

Нільс глянув на наручного годинника й підвівся.

— На жаль, мушу бігти, маю зустріч.

— Як думаєш, Юлія могла накласти на себе руки?

— Це найлогічніше пояснення… шкода…

— Ти дуже допоміг. Дякую, що знайшов для мене час.

— Пусте! На твоєму місці я б зосередився на самому санаторії. Там криється якась похмура історія, я навіть не сумніваюся. Може, намацаєш ниточку до значно сенсаційнішої історії, ніж історія Юлії та Аллана. Дай їм спокій! Убивство й зникнення дівчини — це теми, якими цікавляться поголовно всі журналісти. Напевно, таких, як ти, багато, і всі хочуть зняти документалку, щось ексклюзивне. Я б на твоєму місці зацікавився методами лікування і дослідженнями в санаторії. І як щось розкопаєш, дайся чути. Дуже хочу знати найсвіжіші новини. Якщо комусь і пощастить вивести їх на чисту воду, то лише тобі. Буде потрібна допомога, звертайся. А я не розляпаю нікому з колег у «VG», — усміхнувся він на прощання.

Кайса теж усміхнулася.

— Може, ти й маєш рацію, я подумаю.

Вони обійнялися, і Нільс пішов.

«Його батько мав маленьку пов’язку на голові, — подумала Кайса дивлячись услід Нільсові. — Крез теж таку мав».

59

Нільс Лієр-Гольм зайшов у прес-клуб і замовив кухоль пива, хоч була всього лиш середина дня. Усе, що він намагався забути, ось-ось прорветься на поверхню. Спочатку поліція, потім Кайса. Старі рани знову занили, усе мовби наблизилося, мовби сталося щойно вчора. Ні, ніякої зустрічі в нього, звісно, не було, просто він уже не мав сили далі розмовляти з Кайсою.

Вона — справжній тер’єр, як ухопить зубами, зроду не відпустить. Він пожадливо надпив з кухля, пиво ніжно залоскотало горло, але тривоги не притлумило. Він витіснив зі свідомості, забув усе лихе, та водночас завжди передчував, що минуле його наздожене.

Треба підтримувати з нею контакт. Щоб знати її кроки, знати, до чого вона докопалася.

А ще цей албанець. Ну, як йому з ним вчинити?

Сто чортів! Чому життя не може собі тихо й мирно текти, як текло досі багато років?

Він допив пиво і замовив ще.

60

Просто з гаража-автостоянки у Віці Кайса подалася до Дікемарка, ледве встигла приїхати в умовлений час, щоб зустрітися з Сіндре Нурберґом. Колишній головний лікар чекав на неї разом зі сторожем. Кайса аж горіла від нетерплячки, спускаючись за ними стрімкими підвальними сходами в коридор і простуючи далі до кімнатки, у якій Крез облаштував свою робітню. Цікаво, що ж там? Невже вона бачила у вікно залишки аматорської лабораторії з виготовлення парфумів? Кайса навіть надіятися не сміла, що все там стоїть неторкане, як і двадцять п’ять років тому. Кадри для фільму будуть фантастичні!

Сторож відчинив двері, і вони опинилися у приміщенні з величезними резервуарами, очевидно, для мазуту й підігріву води. Звідти перейшли короткими сходами до майже порожньої маленької кімнатки на куті будівлі. Бетонні стіни були колись помальовані в яскраво жовтий колір, але тепер фарба зблякла. Штукатурка подекуди відлущилася й обсипалася на підлогу.

Кайса зупинилася на порозі наступної кімнати. Посередині стояв стіл зі скляними слоїками, колбами, пляшками й трубками, колись червоними, нині ж струшілими й коричневими. Вона ступила в кімнатку й побачила під однією стіною рожеву шафу. Шафа мала неймовірно недоречний вигляд посеред того всього мотлоху. На іншій стіні висіли полиці з порожніми пляшечками всіляких розмірів та форм. На одній, наполовину наповненій брунатною рідиною, виднівся напис «Кармазин», на другій — «Пахощі мигдалю». В одному кутку лежали навалені купою під стіну полотняні мішечки з чорними, гладкими камінцями: Крезові діаманти. На столі — кілька пакетиків прянощів «Hindu» і «Black Воу». Кайса взяла в руки квитанцію Норвезького Лото. Виграш 25 тиражу 1980 року становив 292 крони. На одній поличці стояла пласка пляшечка з жовтою рідиною, на ній щось було написано. Кайса піднесла її до вікна, щоб ліпше бачити. «Юлія». Вона запитала Нурберґа, чи можна їй взяти флакончик. Старий доктор не вбачав причин не дозволити їй цього, і Кайса поклала його в торбинку.

Рожева шафа була забита непотребом: олов’яні чашки, скляні миски, ще якісь пляшки, папери, конверти, шурупи, цвяхи, клепки, пензлики, фарби. Кайса стала на стілець, посвітила ліхтариком мобільного всередині. У кутку, на найвищій полиці ледь вгадувалися обриси старої пожовклої теки. На обкладинці напис: Мої записки.

61

Кайса сіла на ослінчик і розгорнула теку. Всередині лежав стосик аркушів. Вона впізнала почерк Креза. Їй спало на думку, що аркуш, узятий в Анне-Марії, був пов’язаний з цим рукописом. Кайса погортала папери — усі записи зроблені за останній рік життя, 1992–1993. Останній аркуш датований 27 березня 1993 року. Напевно, Анне-Марія знайшла свій аркуш у нічному столику Креза після його смерті.

Це Юлія спонукала мене до написання свого життєпису тут, у Дікемарку. Але тепер я запитую себе, кому це потрібно? Гадаю, нікому.

Якщо ж хтось таки прочитає мою писанину, подумає — я в цьому переконаний, — що за чудернацький чоловік, не дивно, що його посадили до дурки, надто неадекватний він був. А може, засумнівається, ану ж, усе написане правда?

62

З лікарні зателефонували саме тієї миті, коли вона в вітальні в Аскері вмостилася за столом почитати рукопис, який Крез називав своїм життєписом. На перший післяопераційний прийом у лікаря Кайса мала з’явитися наступного тижня, але медсестра пояснила, що результати аналізів надійшли раніше, тож чи не могла б вона приїхати вже післязавтра.

Її попередили, що зателефонують і що дата прийому може змінитися, наголосили, що така зміна не означатиме нічого надзвичайного, просто деякі аналізи готуються швидше — або повільніше, — ніж очікується. І все ж вдарила думка: чому такий поспіх?

Кайса поволі, майже загальмовано, підвелася, постояла трохи перед вікном, дивлячись на Осло-фьорд, ковзнула поглядом на мис Несоддландет, потім зійшла в підвал, принесла кілька пачок з речами, які вони знесли туди на час оренди будинку, поскладала у вітальні. Довелося зробити декілька ходок. Кайса спітніла й втомилася.

Я сильна.

Треба зателефонувати Карстенові.

Ні, ще не зараз.

Серед пачок був пластиковий ящик з туалетними речами. Вона висипала весь вміст на підлогу: купа розпарованих після прання шкарпеток. Вона чекали два роки, щоб їх попарували. Кайса підібрала три-чотири пари й покинула, застигла над тими шкарпетками. Скільки їх тут? Точно, понад п’ятдесят. Навіщо я це роблю? Безсенсовно. Вона швидко згребла все докупи, запхала в целофановий пакет і викинула до сміття.

Усе колись вмирає. Колись…

Сьогодні вівторок. Завтра буде середа. І так день за днем.

Кайса повернулася до столу, сіла читати рукопис Креза.

63

Елегантний почерк, старомодний, високий стиль письма. «Цікаво, якого походження Крез? — подумала Кайса. — Що такого сталося в його житті, що він опинився у психіатричному засланні? Який йому поставили діагноз? Може, скоїв щось недозволене, злочин? А може, сам себе покарав, сховався від світу? Чи пережив щось жахливе, щось таке, що змусило його жити повільно, далеко від суспільного хаосу, від людей, які пробуджували важкі почування, як він сам висловився?»

«Це допомагає… мені стає легше на душі, ще трохи й можна телефонувати Карстенові, розповісти про дзвінок з клініки», — подумала вона й перегорнула аркуш.

Крез розповідав про війну. Пульс підвищився, серце стугоніло в грудях, мені запаморочилося в голові, коли я вийняв маленьку картинку, тридцять на тридцять сантиметрів, намальовану олійними фарбами на полотні, без рамки. Я знайшов «Сумнів».

Кайса заворожено дивилася на текст, прочитала ще раз. Невже це правда? Але чому ніде в інтернеті немає інформації, що картини Мунка переховували в Дікемарку? Лише згадка в книжці про лікарні Осло 1947 року видання. Цього не знали чи цього ніколи й не було? Чи написав Крез правду?

Кайса присунула до себе ноутбук, швиденько написала листа своєму знайомому з Музею Мунка, запитала, чи він знайшов якісь докази того, що картини Мунка зберігалися в Дікемарку під час війни. І взялася читати далі.

Коли Юлія пішла, я знову зловив себе на тому, що усміхаюся, ледь-ледь, самими лиш кутиками губ. Їй сподобалася картина. Суперкласно малюєш! Яке потішне слово. Я сподівався, що вона ще трохи похворіє, аби не йти в школу, і прийде до мене наступного дня.

Дзеленькнув ноутбук, на електронну пошту прийшов лист з музею Мунка.

«Привіт, Кайсо,

Я розмовляв з досвідченим вченим секретарем музею. Вона каже, начеб десь колись про таке читала. Пошукала в архіві й знайшла кілька страхових полісів, за якими творча спадщина Мунка (дар за заповітом Еде. Мунка) мала зберігатися після його смерті в Дікемарку. «З 5 жовтня 1944 року до закінчення надзвичайної ситуації» — було там написано. А в іншому місці зазначено: «До 5.10–45». Надсилаю копії полісів. Якихось історій чи пояснень я ніде не знайшов. Бібліотекарка, яка добре знає все, що було написано про Мунка, теж нічого подібного не пригадує. У кожному разі, страхування стосується усієї мистецької спадщини Мунка, яку восени 1944 року перевезли з його дому Екелі до Дікемарка. Згодом ці картини стали ядром експозиції Музею Мунка».

«Творча спадщина… мала зберігатися», — подумала Кайса й написала своєму контакту в музеї:

«Чи існують записи, що картини справді було перевезено в Дікемарк й зберігалися вони там останні пів року війни?»

Відповідь надійшла відразу:

«Так, десь я бачив, що страхування стосується колекції Мунка, яка зберігається в клініці Дікемарк».

Кайса відхилилася на спинку стільця, не зводячи погляду з монітора. Картини Мунка були в Дікемарку в часі перебування там Креза. То він знайшов — і вкрав — невідому картину Мунка й заповів її Юлії? Неймовірно… То що ж сталося з картиною? Це якось пов’язано зі зникненням Юлії? І вбивством Аллана?

64

Кайса захоплено читала життєпис Креза. Це було однаково, що читати давній, добрий, цікавезний роман. Але тут не вимисел — Кайса не мала сумніву, — тут описане його реальне життя. Вона відчувала до Креза величезну симпатію і водночас страх, що з ним трапилося щось непоправне.

Хлопчина на прізвисько Малий Лейф, якого я бачив у підвалі, мав збоку на голові маленьку пов’язку, мовби компрес. Я запитав, що з ним сталося.

— Лікар каже, що я впав і вдарився головою, але я нічого не пам’ятаю, — відповів він.

Увесь день я зачудовано спостерігав за Лейфом. Цей хлопець, відколи прибув до Дікемарка, ні на мить не виходив з глибокої депресії. Тепер його обличчя мовби розгладилося, борозенки смутку й чорних думок зникли. Незбагненно. Він навіть усміхався. Я ніколи не бачив його усміхненим.

«Ну, ось знову, — подумала Кайса, — пов’язка».

Персонал здебільшого дозволяв мені займатися, чим заманеться. Ніхто не реагував, коли я, захопившись виготовленням парфумів, допізна засиджувався у своїй робітні, у підвалі. Одного разу, десь о другій ночі, я врешті відірвався від роботи й почув якісь звуки з кімнати, яку часто використовували доктор Вінтер і доктор Бюлль.

Я прокрався попід стіною ближче, до прочинених дверей, але не чув, про що вони розмовляли — самі лиш звуки: дзеленчання металу, а згодом гул, ніби від мотопили або дриля. Я сховався за шафою, щоб вони мене не побачили, коли виходитимуть. Довго стояв, але нічого не відбувалося. Ніхто не розмовляв, лише кроки й отой звук… звук пиляння. Я людина терпляча. Стояв у темряві, доки двері знову відчинилися. Була вже пізня ніч. Обережно нахилившись, я побачив Ейвіна Бюлля, який зайшов у туалет поряд. Він був блідий на обличчі. Потім двері до кімнати за ним знову зачинилися, однак не надто швидко, і я встиг побачити, чим вони там займаються. На столі лежав чоловік, один з небуйних пацієнтів мого відділення. На коротку мить я помітив, як Маріанне Вінтер щось виймає з дірки в його черепі. Голова була затиснена в якомусь штативі.

«Психохірургія або глибока стимуляція мозку» — подумала Кайса. Подібне вона бачила на фото в інтернаті, коли ґуґлила тему. З прочитаного знала, що DBS застосовували в США в середині двохтисячних років, після того, як випадково було виявлено метод впливу на психіку в одного пацієнта, який мав недугу Паркінсона. Маріанне Вінтер була визнаним світилом у цій галузі, вона виїхала до США, стала піонером в дослідженнях глибокої стимуляції мозку, але розповідь Креза свідчила, що вона проводила свої експерименти ще в дев’яностих на пацієнтах психіатричної клініки в Дікемарку. Може, і в Кістевіці продовжувала експериментувати? На батькові Нільса Лієр-Гольма? Може, й на Тютті Сьоренсен? Невже за наукове відкриття вони заплатили своїм життям?

Кайса просто поглинала сторінки. А під кінець і сама перейнялася страхами Креза.

Я почав стежити за Маріанне Вінтер й Ейвінном Бюллем, коли вони спускалися в підвал. Оті звуки, пиляння і дрилювання, що вони там робили? Від самої лиш думки про те мені ставало млосно. Бо навіщо лікарям пилка й дриль? Відповідь очевидна.

Ось вам перевага, коли всі думають, що ти несповна розуму: я чув розмови, бачив, що відбувається, підглядав і підслуховував, і ніхто не звертав на мене уваги. Та, один з пацієнтів, думали собі лікарі й доглядальники.

До зовнішньої стіни кімнатки, де зачинялися доктор Вінтер і доктор Бюлль, була прибудована повітка. Якось, при нагоді, я зазирнув туди й помітив під стелею вентиляційний отвір. Одного разу пізно вночі, почувши їхні кроки на сходах, я заховався за колоною в кінці коридору й побачив, як вони занесли в кімнатку ноші. Я притьмом кинувся в повітку, видерся на стіл і спробував якнайближче дотягнутися до вентиляції.

— Готовий? — почувся голос Маріанне.

— Готовий, — відповів доктор Бюлль.

— Гаразд! Починаємо!

З кімнатки долинули ті самі звуки, пиляння, стукіт, якесь дзижчання. Вони майже не розмовляли, лише чулися окремі слова: «отак» або «добре». Пацієнт не подавав ознак життя. Під наркозом? Чи мертвий?

Мене знудило. Так знудило, що я боявся виблювати. Тоді б мене відразу викрили. Я поспіхом зліз зі столу й утік до своєї робітні, усю дорогу затискаючи рот долонею. У кімнатці я відчинив, наскільки пускали грати, вікно й довго дихав свіжим повітрям, не здатний навіть поворухнутися. Ліпше було б мені не стежити, ліпше нічого не знати. Тіло стерпло, нудота підкочувалася до горла, а тривога в душі, яка трохи відступила, відколи рік тому в моєму житті з’явилася Юлія, знов накотилася, росла й розбухала чорною хмарою. Страх смерті був такий великий, що я не мав сили стати на ноги. Йдучи коридором, почув звуки за зачиненими дверима. Отже, вони досі були там. Раптом почулося клацання клямки, двері відчинилися, і я шаснув за кут, смертельно боячись викриття. Та все ж обережно визирнув, спонукуваний хворобливою цікавістю. З дверей вийшов блідий, мов полотно, доктор Бюлль і зник у туалеті. На коротку мить, доки двері до лабораторії не зачинилися, я просто перед собою побачив Маріанне Вінтер. Пацієнт лежав на металевому столі. Верхівки черепа не було. У руках вона тримала мозок.

65

Кайса бачила перед очима підвал у Бйоркелі, знала ж, про яку кімнату писав Крез. Вона могла дуже чітко відтворити сцену, яку описав Крез; читаючи, відчувала студінь і затхлий запах підвалу, суміш застояного повітря, пилюки й слабкий дух плісняви. Її зненацька, мов морозом обсипало, руки стали холодними, замлоїло. Кайса взяла з холодильника пепсі, відпила великий ковток просто з пляшки. Їй важко було уявити собі зовнішній вигляд Креза, але з’явилося відчуття, ніби вона його давно знала. Він став близьким і знайомим, бо вона першою читала його історію, першою довідалася про його думки й почуття: сором, моторош, гризоти, радість і… страх. Кайса взяла з канапи плед, загорнулася в нього, хоча в вікно вітальні яскраво світило сонце. І взялася читати далі:

Те, що відбувалося, я бачив дуже невиразно. Лише липкий страх паралізував кожний нерв у моєму тілі. Я лежав на столі, хотів поворухнутися, сісти, але тіло не слухалося, наче сигнали від мозку не доходили до м’язів. Я чув голоси, чув кожне слово. «Готовий?

Тоді я вмикаю струм». Я не відчував болю, лише холод і оніміння біля скроні, ніби хтось висмикував там волосся.

Я спробував повернути голову. Але не зміг.

Я розтулив рота, закричав. Але звуку не було.

Я був полонений у своєму тілі, позбавлений змоги говорити чи рухатися, але все чув і все відчував.

А тоді запала темрява, мене поглинула чорна діра небуття.

* * *

Сьогодні вночі мене провідувала Смерть.

Вона подивилася на мене й сказала: «Ти нікому непотрібний. Нікому в цілому світі. Ніхто не поцікавиться, чому ти помер, як смерть прийшла до тебе. Тебе покладуть у дерев’яний ящик і ніхто не запитає, що з тобою трапилося. Ти зникнеш з часу, і ніхто цього навіть не помітить. Ні горя, ні спогадів про тебе, ніхто не прийде на твою могилу. Але спершу, уночі, коли ніхто не бачить, вони виймуть твій мозок. Вони шукають відповіді, розумієш? Причину твого нездужання. Твій мозок не збреше. І розгадають загадку Креза, мій друже».

Я хотів сказати, що мені не подобається, що Смерть називає мене своїм другом, я здоровий, мені нічого не бракує. Однак видобути з себе слова не зумів, лише плакав, а Смерть одягнула на мене гамівну сорочку, міцно зв’язала ременями руки й ноги, так що я не міг поворухнутися.

Кайса згорнула теку, провела долонею по обличчю.

Крезе, що вони з тобою вчинили?

Думки почали нараз виструнчуватися, безліч ізольованих пазлів склалися докупи, невиразні контури стали чіткішими. Експерименти на людях. Усе почалося в Дікемарку і продовжилося в Кістевіці. Можливо, санаторій і був створений для цих дослідів. Дірки в голові. Чи знайдуться докази на цвинтарі в Кістевіці?

«Як повернуся додому, зателефоную Карстенові». Кайса поклала теку з пожовклими сторінками в торбинку, накинула пальто, взяла на комоді в коридорі ключі від авта й квапно вийшла з будинку.

66

Торговець творами мистецтва, Ґеорґ Сієм, колись мав довге, до пліч, руде волосся. Тепер воно геть посивіло, і лише при коренях можна було побачити його первісний колір. Чорний костюм з ручним художнім гаптуванням на лацканах, сорочка — світло-синя, на шиї — барвиста шовкова хусточка. Нільс Лієр-Гольм провів його до вітальні й показав картину на стіні під галерейним освітленням. Неможливо було хоч щось відчитати з виразу обличчя Сієма. Той довго стояв віддалік, задумливо споглядаючи полотно, потім підійшов упритул, ретельно вивчав мазки й автограф. Знову відступив кілька кроків, поставив лікоть на долоню, кулаком підпер підборіддя, незворушний і начеб цілком байдужий, а тоді запитав:

— Звідки вона у вас?

— Перейшла у спадок від батька.

Шия Сієма вкрилася яскравими червоними плямами. Він витягнув з нагрудної кишені носовичка, обтер верхню губу.

— Ну? Що скажете? — нетерпляче запитав Нільс Лієр-Гольм; йому здалося, що торговцеві важко втримувати незворушну маску.

Сієм кахикнув у кулак, мовби, щоб виграти час.

— Вона… гм… продається?

— Картина оригінальна? — запитав Нільс.

— Цього я не можу сказати без ґрунтовного вивчення.

Коли Сієм нарешті обернувся до Нільса, щоки його порожевіли, а в очах з’явився блиск. Чоловік хвилювався, жодного сумніву. Нільс відчув, як у нього мурашки забігали по потилиці.

— Але мене не здивувало б, якби картина виявилася справжньою, — не стримав захоплення Сієм. — Зовсім не здивувало б, чорт візьми!

Нільс насилу стримав зітхання, двічі безгучно видихнув і кахикнув.

— Скільки вона могла б, у такому випадку, коштувати?

Сієм вишкірився в усмішці, трохи поплямкав губами, перш ніж відповісти.

— Е-е… Дозвольте повернутися трохи пізніше до питання ціни.

— І все ж?

— Кілька мільйонів, я б сказав. Знаєте, як вона опинилася у вашого батька?

— На жаль, ні. Він ніколи не розповідав. Упізнаєте сюжет?

— Ніколи не бачив, — сказав Сієм. — Дивно.

— Зможете визначити її ідентичність?

— Звісно, — аж ніби ображено відповів Сієм. — Але не тут.

— Я можу привезти її до вас, якщо ви заплатите за страхування і дотримаєтесь заходів безпеки.

Сієм пообіцяв усе владнати. Коли двері за ним зачинилися, Нільс важко прихилився до одвірка. Невже це правда? Справжня картина Мунка? Він пішов до вітальні, налив собі келих улюбленого віскі, якому ніколи не зраджував: шотландське односолодове віскі вісімнадцятирічної витримки з надзвичайним присмаком димлення — Буннагавен. Він випадково відкрив його для себе, коли ще юнаком подорожував навмання світом і натрапив на віскікурню на самому північному краю острова Айлей. Нільс довго сидів з келихом в руках, спроквола смакуючи напій. Фантастично! Налив собі ще, легенько крутнув келих на столі, подумав, зробив кілька жадібних ковтків, усміхнувся, не зводячи очей з картини. Якщо це справжній Мунк…

У двері подзвонили. Лієр-Гольм сидів далі, він нікого не чекав. За деякий час знову пролунав дзвінок у двері, непрошені гості не здавалися так легко. «Дідьчі свідки Єгови», — подумав Нільс. Або хтось хоче втюхати якийсь непотріб. Він вийшов коридор, кілька хвилин розгублено дивився на екран домофона, на якому видно було, хто стояв біля воріт. Потім натиснув клавішу відмикання замка.

67

Нільс Лієр-Гольм дивився на Кайсу з неприхованим здивуванням, борозна на переніссі ставала дедалі глибшою, Вона розповідала, до чого докопалася у своїх пошуках: і факти, і логічні припущення, і таке, що можна було б кваліфікувати, як бездоказові домисли.

— Я подумала, що тобі треба показати ось це, — сказала Кайса, простягаючи Нільсові пожовклий, написаний від руки аркуш паперу. — Медичні експерименти, передвісники глибокої стимуляції мозку, почали проводити в Дікемарку і продовжили в Кістевіці. Ти згадував про пацієнтку на ім’я Тютта Сьоренсен. Гадаю, вона померла під час такої операції. У підслуханій тобою розмові, Бюлль запитав, що трапилося з нею, а Вінтер відповіла, що це не має жодного значення, бо яке то в неї життя, ніхто її не оплакуватиме. Тютта в очах Вінтер була порожнім місцем. Те саме стосувалося пацієнта Креза, який написав ось це, — сказала Кайса, тицяючи на аркуш. — Ти чув, як Бюлль та Вінтер сварилися через пацієнтку, яку хотіла прооперувати Маріанне Вінтер, молоду пацієнтку. Бюлль заперечував, хотів будь-що завадити їй в цьому. Припускаю, вони говорили про Юлію. Можливо, Юлія втекла, бо знала, чим займається її мати, знала, що суперечка через неї. Вона мусила рятуватися. Або ще гірше: з нею щось трапилося в самому санаторії. Можливо, Юлія померла під час операції, яку проводила матір?

Нільс Лієр-Гольм німо витріщався на Кайсу.

— Та ні, це божевілля, — заперечив він. — І ти, чорт візьми, вважаєш, що мій батько теж помер від подібного хірургічного втручання?

— Так! І твій батько, і Крез померли з пластиром на голові. Я переконана, що Вінтер і Бюлль — можливо, не весь час, а якийсь період — у певній формі експериментували над DBS, методом, який згодом, у США, розвинула Вінтер, і який тепер, справді, застосовують для лікування хворих з різними діагнозами. Але на шляху до визнання вона позбавляла життя людей. За словами Креза, вони з Бюллем проводили розтини, без жодних дозволів і контролю. Мене не здивувало б, якщо вона й в Кістевіці задля досліджень виймала мозок з голів покійників. Я бачила, як вона спалювала вміст колб, і можу закластися, що то були мізки.

— Ти не маєш доказів, окрім писанини цього хворого з Дікемарка, — скептично завважив Нільс.

Кайса замислено кивнула.

— Де могила твого батька?

— Я розумію, куди ти хилиш, але нічого не вийде. Його крему вали.

— Може, пощастить довідатися, де поховали Креза, а Тютта Сьоренсен точно лежить на цвинтарі в Кістевіці.

— Шансів на ексгумацію мало, усе це лиш теорії і здогади, — заперечив Нільс.

— Що ж тоді робити?

— Звертатися до суду.

— Але ж ти маєш особистий інтерес у з’ясуванні правди? Можеш допомогти мені роздобути докази! Ти ж потерпілий!

Нільс підвівся.

— Я спробую розвідати, що й до чого, — пообіцяв він.

Кайса глянула на годинник. Час додому, треба підготуватися до завтрашнього дня.

— До речі, — сказала вона, — Юлія Вінтер знала Креза. Він навіть подарував їй картину. Юлія стверджувала, що картину намалював Едвард Мунк. І я вірю, що картина справжня.

— Картину? — вражено перепитав Нільс. — Справжнього Мунка?

Кайса розповіла про колекцію картин Мунка, яку переховували під час війни в Дікемарку, і про дружбу Креза та Юлії.

— Цілком ймовірно, що Крез подарував їй справжню, невідому картину Мунка. Сюжет — чоловік і жінка в ліжку, — розмовляючи, Кайса обійшла канапу, пройшла попід стіною з галерейним освітленням. — Картина називалася «Сумнів».

Саме тієї миті її погляд упав на картину на стіні, вона застигла на місці, оніміло задивившись на полотно.

Нільс підійшов упритул до неї, став позаду. Він стояв так близько, що вона відчувала його подих на потилиці.

— Гарна, правда ж?

— Так… Дуже гарна, — промовила Кайса майже нечутним шепотом і відступила крок убік.

Нільс Лієр-Гольм міцно стиснув руками її шию.

68

Карстен вийняв Юнаса з ванни, швидко обтер рушником. Хлопчик затулив личко долонями, доки він сушив його волосся феном.

— Хочу поговорити з мамою! — крикнув малий.

— Мама скоро зателефонує, — пообіцяв Карстен.

Мобільний на столі мовчав. Карстен ще раз перевірив, чи не ввімкнений, бува, безгучний режим. Дивно… Кайса завжди телефонувала, щоб побажати дітям на добраніч. Вона мала зателефонувати ще чверть години тому. Він сам уже й телефонував їй, і посилав смс-ки — ніякої відповіді.

Вони пішли до спальні. Карстен сів на ліжко, обійняв Юнаса і почав читати казку. Його гризла глуха тривога. Чому Кайса не зателефонувала? Ще й Юнас не хоче лягати спати.

— Ну, досить, — за якийсь час промовив Карстен. — Час уже спати.

— Мама, — пхикав малий і сонно тер очі. — Я хочу сказати мамі на добраніч, я хочу!

Карстен знову набрав Кайсин номер. Вона не відповідала. Він послав повідомлення, написав лише «Агов?!».

— Мама, видно дуже зайнята, але я прийду до тебе й скажу, якщо вона зателефонує, — обіцяв Карстен, накриваючи малого ковдрою.

Однак Юнас спати не бажав, вигадуючи щораз інші забаганки. То він хоче їсти, то хоче пити, то йому гаряче, то подай йому іншу м’яку іграшку, якої, звісно ж, нема. Зрештою, Карстен дозволив малому лягти в батьківському ліжку й сам ліг поруч, запевнивши синочка, що мама не забула зателефонувати, їй просто щось завадило.

Він не міг збагнути, що саме…

69

Карстен ходив туди й сюди між кухнею та вітальнею. Скоро десята, Тея з Андерсом уже також полягали. Він заварив собі чай, сів перед телевізором, ще раз зателефонував Кайсі; не дочекавшись відповіді, знову послав смс-ку, і знову чекав. Мовчок. Де вона, що з нею? Їй могло стати зле. Тромб. Як можливе ускладнення після операції? Стрес, невідомість могли підкосити її. Інсульт? Зупинка серця? Треба заспокоїтися, напевно, існує логічне пояснення. Звичайно, ж існує.

Нічого мудрого на думку не спадало.

Спочатку він сердився, потім з’явився страх, який дедалі наростав. Кайса завжди дуже відповідально ставилася до родини й родинного вогнища. То він не завжди міг брати з неї приклад, через що його не раз мучили докори сумління. Кайса постійно дратувалася, що він забував зателефонувати й повідомити про спізнення. Вона ж ніколи нічого не забувала.

Щось трапилося.

Зателефонував на гарячу лінію поліції, запитав, чи не фіксували вони якоїсь дорожньої пригоди за участі жінки Кайсиного віку поблизу Аскера. Ні, ніякої аварії не було.

О пів на одинадцяту Карстен зателефонував Евенові Рюнне, який взяв два вихідні, щоб провести їх з коханою в Осло. Той негайно сів в авто, щойно Карстен пояснив йому ситуацію.

* * *

— У будинку світиться лише в коридорі, у вітальні й кухні вікна темні, — повідомив Евен, передзвонивши за двадцять хвилин. — Двері гаража відчинені, авта немає.

Карстен попросив його перевірити будинок, пояснив, де лежить запасний ключ. Доки Евен відчиняв вхідні двері, Карстен висів на телефоні.

— Нікого, — сказав Евен. — Іду на другий поверх.

Карстен чув у слухавку кроки на сходах, чув, як Евен кликав Кайсу.

— Тут теж порожньо.

Ні, їй не стало зле, вона не лежала вдома безпомічна. То де ж вона? Досі працює над своїм фільмом? Кайса була, звісно, найвідповідальнішою людиною на світі, але коли журналіст у ній брав гору, здоровий глузд її покидав.

— Я повідомлю поліцію в Аскері й Берумі, — сказав Евен. — Ми її знайдемо.

Карстен піднявся у мансарду, зазирнув до дітей — о пів на одинадцяту всі спали. Він сів у старий фотель, там, де його поставила Кайса, і заходився вивчати записи, нашкрябані на величезному аркуші паперу на стіні. Карстен не все розумів у тих нотатках. Щось про психіатрію, дослідження, психохірургію, літери DBS. Він не здивувався б, якщо вся ця писанина стосувалася розслідування вбивства. Карстен завважив, що Кайса теж збагнула, що отим юнаком, який провідував у санаторії свого батька у час зникнення Юлії, був Нільс Лієр-Гольм. З правого краю аркуша вона написала «Тютта Сьоренсен» й обвела ім’я кружком. Хто така Тютта Сьоренсен?

70

Вона сиділа на стільці, у її ліжку спала жінка.

Вона поволі підійшла ближче, нахилилася над нею. Жінка гарно пахла. Це їй щось нагадало, але вона не могла згадати, що саме.

Жінка поворухнулася, покрутилася кілька разів, застогнала, поцмокала губами й зайшлася сухим кашлем. Потім сіла.

— Ти хто? — запитала жінка.

Вона не відповіла.

— Як тебе звати? — запитала жінка тихим, хрипкуватим голосом.

Вона уникала на неї дивитися.

Як йому могло таке спасти на думку? Привести сюди чужу жінку, у її кімнату? Розбурхати її, посіяти хаос у її думках.

Жінка пильно дивилася на неї. Це було неприємно.

— Ти — Юлія? — запитала.

Вона голосніше ввімкнула звук телевізора. Жінка встала, похитнулася, ступила крок убік, щоб не впасти, підійшла до вмивальника, налила в горнятко води, знову сіла на ліжко й відпила кілька ковтків. А тоді заплакала, хлипала й пила воду. Коли жінка знову заговорила, голос став чистіший.

— Ти — Юлія? — запитала знову.

То вона теж тут житиме?

Дихати повільно. Вдих-видих, вдих-видих.

— Ти була тут, усі ці роки?

Дихати повільно, видихати бридке й неприємне, вдихати спокій. Вдих-видих. Вдих-видих.

— Ти добровільно пішла? І взяла з собою картину, яку подарував Крез? Ти знала, що то справжній Мунк?

Дихати. Вдих. Видих. Жінка далі щось говорила, але її голос поступово танув, обличчя розпливалося. Поволі жінка й зовсім зникла. Сама ж вона опинилася в зовсім іншому місці, де існувала лиш вона. У тому місці було безпечно.

71

Кайса гойдалася. Десь плюскотілася вода. Як приємно, їй хотілося спати, довго спати, вона втомлена, дуже втомлена. Раптом вона перекотилася набік, спробувала вхопитися за щось руками, але не зуміла; спробувала сісти й не змогла. Вдихнула, але повітря майже не було, щось стискало губи. Спробувала забрати те, що заважало дихати, підняти руку. І все марно.

Було темно, хоч крізь маленькі отвори по боках сіялося трохи примарного світла. Поступово очі звикли до сутіні. Ноги стягнуті липкою стрічкою, руки скручені за спиною. Паніка вибухнула десь у сонячному сплетінні, ударною хвилею поширилася жилами; Кайса похапливо втягувала носом повітря, у голові гупало так, наче хтось стояв поруч і щосили бив у барабан.

Вона змусила себе поволі дихати носом. Трохи полежала спокійно, а потім, звиваючись, підповзла ближче до світла. Підлога під нею гойдалася. Назовні море. Отвори — це ілюмінатори; те, на чому вона лежала, — лежанка, яка звужувалася на одному кінці.

Я лежу в носі човна.

Дихай повільно, спокійно, спокійно.

Поступово вона зуміла опанувати себе. Паніка відступила, хоча пульс далі гатив, мов шалений, і гупало у вухах.

Мене скинуть у море. Треба звільнитися, треба вибратися на палубу!

Вона знову змусила себе лежати непорушно, дихати й прислухатися. Гулу двигуна не було чути, лише далеке шарудіння вітру й плюскіт хвиль, розітнених килем. Вона визирнула в ілюмінатор. Був пізній вечір, небо ледь захмарене, сяють зірки, біла пінява пропливає повз борт. Зійшов місяць. Хвилі дрібні, без западин між ними. Суденце йшло з доброю швидкістю. Ось воно нахилилося на один бік.

«Це яхта», — подумала вона.

Чи тут є якийсь інструмент? Щось гостре? Вона роззирнулася, повернулася набік, підсунулася вперед, потім назад, перекотилася і стала на коліна — застогнала.

Раптом почула кроки, хтось підходив до дверей. Кайса миттю впала на бік і завмерла. Намагалася дихати нечутно, заплющила очі, коли постать схилилася над нею. Слабкий запах жінки. Тепер вона її згадала.

Жінка знову зникла.

«Жінка з підвалу, вона теж тут. І вона, і Нільс Лієр-Гольм, — подумала Кайса, почувши чоловічий голос. — Невже, справді, Юлія? Дуже схожа, але неймовірно худа, майже висхла, гострі риси обличчя, де й поділися круглі щічки зі шкільної світлини. Він скине мене за борт? Чи спочатку уб’є?»

Раптом Кайса побачила в поличці над головою шуруп, який стирчав на кілька міліметрів. Вона знову стала на коліна, потім зіп’ялася на ноги; стояла зігнута й намагалася якнайвище задерти руки, щосили стиснувши лопатки. Пальцями намацала шуруп, зачепила за нього липку стрічку, щосили шарпнула й здушено зойкнула від гострого болю. Щось тепле потекло зап’ястком. Але, зціпивши зуби, вона раз по раз повторювала спроби. Дуже важко було втримувати рівновагу зі зв’язаними ногами, і ось нарешті бажаний звук — стрічка надірвалася. Після численних спроб Кайса помітила, що руки стали вільнішими. Раптом яхта змінила галс, вона впала, але відразу піднялася, знову намацала шуруп і взялася до роботи. Скільки часу це тривало, скільки разів падала й піднімалася, сказати не могла, здавалося, цілу вічність. Усі відчуття загострені до краю, чи не йде хтось, чи не чути кроків, голосів?

Нарешті їй вдалося розірвати стрічку. Кайса здерла з рота скоч, застогнала від болю, висмикнувши кілька волосків на верхній губі.

Потім відколупала край липкої стрічки на ногах, розмотала шість чи сім шарів і звільнилася. Обережно відчиняла шафки й шухляди, шукаючи рятувальний жилет, але в усіх закапелках було порожньо. Мобільний! Обмацала кишені. Телефона нема. У стелі виднівся люк з темного органічного скла. Вона обережно відчинила його, лише на малесеньку шпарку. Обидва вітрила підняті, гік великого вітрила стояв під кутом до щогли. Кайса не була яхтсменкою, але не раз плавала під вітрилами зі своїми друзями. Яхта йшла від берега, вочевидь, у відкриті води Осло-фьорду. До берегів по обидва боки однаково далеко. Вона нізащо не допливе. Надворі кінець квітня, весна була пізньою і холодною, вона просто замерзне у воді на смерть. Може, поблизу є якісь інші судна? Ні, лише вогні якогось суховантажу вдалині. Шанси вибратися звідси живою мінімальні. Щойно ця думка діткнулася свідомості, повернулася липка паніка. «А ні чорта! — подумала Кайса. — Ні чорта! Я в самому розпалі борні за життя, мене чекає хіміотерапія й опромінення, я повинна побороти рак, я не можу померти. Не тепер і не тут!»

Вона спробувала подивитися назад, але з-за люка нічого не було видно, треба хіба більше відчинити, але тоді був би ризик, що люк відкинеться. Котра година? Скільки часу минуло, відколи вона вийшла з дому? Чи хтось її шукає? Звичайно, Карстен стривожився, коли вона не зателефонувала вчасно, як завжди. На мить побачила його перед собою, як він сидить за її ноутбуком, шукаючи відповіді на те, чим вона займалася останнім часом, щоб спробувати розкрити найважчу справу свого життя: зникнення дружини. Або вбивства. Якщо її взагалі знайдуть.

Він мене шукає.

Але все марно.

Час збігає, він мене не знайде.

72

Об одинадцятій Карстен зателефонував сусідові в Лусвіці. Той був далеким родичем Кайси, вони разом з дружиною не раз їм допомагали — приглядали за дітьми, коли Карстен і Кайса їздили в Аскер. Карстен пояснив ситуацію: йому треба негайно їхати автом до Аскера, так буде швидше, ніж чекати на ранішній літак. Чи могли б вони з дружиною переночувати в їхньому домі, а вранці зібрати дітей до школи і в дитсадок?

Звісно, погодився сусід, які проблеми…

Ось це він дуже любив у тутешніх людях. Усі підтримували одне одного. Завжди.

Карстен сів в авто, кілька секунд посидів непорушно, перш ніж рушати. Усе своє професійне життя він мав справу зі смертю й жорстокістю. Він навчився зберігати самовладання, бачити й чути щонайгірше, втішати людей у кризових ситуаціях. Однак зараз почувався безсилим. Бо йшлося не про людину, від якої він міг дистанціюватися.

Коли Кайса зізналася, що в неї рак, він відчув таку неміч, якої не зазнавав за все своє життя. Що б не робив, які б головоломки не розв’язував, усюди невідступно переслідувала думка: Кайса може померти. Може покинути мене. Знову. Таке вже було одного разу, хоча й інакше. Коли вона закрутила собі голову Акселем і вийшла за нього заміж. Щоб змиритися з втратою, пішли роки, але, насправді, він так і не змирився. А коли її шлюб розвалився, Кайса повернулася і зцілила його рани. Вона подарувала йому супокій, якого він ніколи не знав, змусила думати інакше, по-новому, думати про себе й про інших. Вона була непосидюча, з тисячею ідей в голові, мала гострий язик, але насамперед вона була тією жінкою, якої він потребував: вимоглива, непередбачувана, весела й ніжна.

Карстен згадував години, доки її оперували, лікарку, яка прийшла, коли Кайса вийшла з наркозу, і повідомила про метастази. Відтоді Кайса майже й словом не обмовилася про свою хворобу, і він не напирав, не змушував її до жодних рішень. Але, чим би не займався, постійно думав, що Кайси може не стати в його житті.

Може, уже не стало? Щось таки трапилося.

Він поривчасто дихав від стримуваних ридань. Повернув ключа в замку запалювання і вирушив у 250-кілометрову дорогу додому. В Аскер. На місце приїде десь о сьомій ранку. Через цілу вічність.

73

«Я не маю вибору, мушу щось придумати», — подумала Кайса. Поволі відчинила люк, безгучно відхилила його назад і обережно виставила в отвір голову. Нільс Лієр-Гольм не міг її бачити, він стояв далеко на кормі за штурвалом. Віконця у вітрозахисному тенті хоч і були прозорі, але пластик не такий прозорий, як скло, та ще й уночі; до того ж, її відділяла від корми гумова шлюпка, закріплена на каюті. Кайса стала колінами на лежанку, підтягнулася і, підібгавши ноги, мов вуж, вислизнула на палубу. Полежала нерухомо на животі, прислухалася. Попереду простирався Осло-фьорд. Кайса спробувала уявити собі карту. Навскоси позаду виднілися вогні маяка. Отже, там Фільтведт. Вони саме пропливали повз Гюрюмланнет. Десь попереду, з правого борту, мав лежати Мосс; з лівого борту — Гольместранд, а ще далі Гортен. Де він надумав скинути її в воду? Може, тут, де фьорд розширяється, а може, прямує у відкрите море, до Фердерського маяка?

Кайса повзла повз гумову шлюпку, підвела очі на щоглу. До щогли, здається, причіпляють багор? Може, зуміє застати його зненацька, огріти багром й зіштовхнути за борт? Однак ні багра, ні нічого іншого корисного не побачила, а голіруч шансів не мала жодних. Кайса примружилася, вдивляючись у берегову лінію. Якщо їй пощастить, вони пройдуть близенько від Мосса або Гортена, залежно з якого боку він вирішить обігнути острів Бастьоя. Бастьоя! Може, вони йтимуть так близько до острова, що їй стане сили до нього доплисти?

74

Жінка в каюті, хто вона? Що вона тут робить? Що ми тут робимо? Куди пливемо?

Він насильно запхав їй до рота снодійне, вона сама бачила. Коли жінка заснула, він зв’язав їй руки й ноги, а тоді переніс у багажник авта. Їй звелів йти попереду. Вона не протестувала. Вона вже давно перестала протестувати.

Доки жінка спала на канапі в її кімнаті, вона довго стояла над нею, дивилася, принюхувалася. Вона, мов дитинка, маленька, беззахисна дитинка. Такою була Сюсанне, милою і беззахисною. Запах жінки навіяв їй спогад: свіжість — так пахла Сюсанне, повертаючись додому після зимових забав у снігу. «Ти — Юлія?» — запитала вона. Точно так само запитувала Сюсанне, з такою надією в голосі. Вона ледь не відповіла, їй дуже хотілося обійняти жінку й сказати: «Так, Сюсанне, це я. Останнім часом я багато про тебе думала, і про тата, і про Аллана».

Він послав її подивитися, як вона там. Коли вона зійшла в каюту, жінка вже не видавалася чужою. Вона була Сюсанне. Не вона повернулася до Сюсанне, як обіцяла. Сюсанне сама її знайшла. Тепер вона це збагнула, бо жінка запитала її про Креза й картину. Сюсанне відразу повірила, коли вона сказала, що картину намалював Мунк.

Вона краєм ока спостерігала за ним — він стояв за штурвалом.

Усе тепер змінилося.

Сюсанне тут.

Все буде добре, Сюсанне. Я тобі обіцяю. Все буде добре.

75

Хвилі стали більшими, спиналися вище, вітер змінив напрямок, дув супроти курсу яхти, переднє трикутне вітрило шалено лопотіло.

Кайса лежала на животі, чула, як Нільс Лієр-Гольм сказав, що треба перекласти галс. Вона міцно вчепилася за поручень, коли він відпустив переднє вітрило й переклав його на інший бік. Трос ковзнув по її спині, за ним над спиною промайнув гік. Яхта рвучко змінила кут нахилу.

Кайса заходилася розв’язувати вузли мотузок, якими кріпилася шлюпка. Був шанс, що вона встигне зіскочити в шлюпку, зіштовхнувши її за борт. Невдовзі вона помітила краєм ока блимання світла десь попереду. Можливо, маяк на Бастьоя. Якщо яхта ще хоч трохи триматиметься того ж курсу, що й досі, то вони так близько підійдуть до острова, що вона матиме шанс стрибнути в воду.

Доки Кайса розплутувала вузли, до неї долинув голос Нільса, але вона не чула його слів. Побачила, як жінка встала й зійшла вниз, у каюту. Кайса затамувала подих, чекала. «Тільки не кажи, що я зникла, тільки ж мовчи», — благала вона подумки. Жінка дуже скоро повернулася і раптом закричала:

— Сюсанне зникла!

— Сто чортів!

Жінка кричала, не змовкаючи, що Сюсанне зникла.

— Заткнися! — рявкнув Нільс.

Але жінку годі було спинити, вона стояла біля нього, ридала й вигукувала ім’я Сюсанне.

Сюсанне? Це, справді, Юлія. Вона думає, що я — Сюсанне.

Кайса трохи піднялася, вдивляючись у лінію суходолу. Скільки до берега? П’ятсот метрів? Більше. Кілометр? Надто далеко! Вона гарячково намагалася відв’язати від шлюпки останню мотузку. Нарешті! Їй вдалося! Чи встигне вона її підняти й скинути у воду, перш ніж Нільс її помітить? Я не тренована, у мене рак з метастазами, після операції я слабка. Ще трохи, і він мене побачить. Треба стрибати!

Кайса стала на повний зріст, широко розставивши ноги й міцно вчепившись за релінґ, щосили налягла на шлюпку, намагаючись її підняти. Шлюпка навіть не ворухнулася. Нільс верещав на жінку, щоб та замовкнула. Краєм ока Кайса помітила, як він заніс руку. Голова жінки сіпнулася, і стало тихо. А тоді він побачив Кайсу. Кайса покинула шлюпку, перекинула одну ногу за релінґ.

— Я стрибну! — крикнула вона.

Його обличчя було зосереджене, він спокійно стояв і незворушно дивився на неї: руки розставив вшир, м’язи нап’яті — гладіатор, готовий до нападу.

— Стрибай! — усміхнувся він.

— Тобі не викрутитися, Нільсе! — голос взяв неприродньо високі ноти, Кайса й сама це чула. — Карстен знає, що я пішла до тебе. Я все записала, він зрозуміє, прочитавши записи в ноутбуці про Юлію і картину… і… — у горлі задерло, у роті пересохло.

— Гадаєш, поліція мене запідозрить у твоєму викраденні? — усміхнувся Нільс. — Не думаю…

Кайса нависала над водою, мов галеон на носі судна, міцно трималася за ванти, коліна зм’якли, як пластилін. Нільс стояв за чотири-п’ять метрів від неї, але що з того, її руки будь-якої миті могли розчепитися, і вона просто впаде у воду. Нільс уже більше не всміхався, щелепи стиснуті, то був не той Нільс, якого вона знала.

Кайса не зводила з нього погляду.

— Будь ласка, Нільсе, ти ж не такий. А Юлія? Що вчиниш із нею?

Нільс урвав її, змахнувши рукою.

— Ти не розумієш…

— Чого не розумію? Що ти роками тримав її під замком у підвалі?

— Вона хотіла бути зі мною, вона була нездорова, вона благала мене забрати її з Кістевіки. Я… піклувався про неї.

— Так, це правда. Я тобі вірю. З цим усе гаразд… Відвези нас на берег, і ми все владнаємо.

— Запізно…

Кайса бачила, як напружилися його ноги, він налаштувався до нападу. Та саме тієї миті, як Кайса набрала в легені повітря, готуючись зістрибнути за борт, Юлія позад Нільса зіп’ялася на ноги. Жінка на щось натиснула, схопилася за штурвал і швидко крутнула ним. Яхта різко перехилилася на другий бік, гік великого вітрила з неймовірною швидкістю розвернувся.

Нільс Лієр-Гольм навіть руками не встиг затулитися. Коли яхта дала крен, він втратив рівновагу. Гік з глухим стуком вдарив його по голові, і він боком полетів за борт.

Кайса щосили вчепилася за ванти, проводячи його поглядом. Рятувальний жилет роздувся, але Нільс не подавав жодних ознак життя. Не рухався. Безживне тіло Нільса Лієр-Гольма зникло в темряві у кільватері.

76

Кайса з силою розчепила судомно стиснуті на штурвалі Юлині пальці. Яхта втратила хід, бо вітрила впіймали вітер з іншого боку. Переднє вітрило безладно лопотіло, гік великого вітрила знову розвернувся до протилежного борту. Треба було направити яхту проти вітру.

— Як запустити двигун? — крикнула вона до Юлії, яка сиділа на лаві й бездумно дивилася в море. Двічі пролунав тихий писк, коли вона натиснула ґудзика зі значком кола, перерваного вертикальною рискою вгорі. Може, запалювання на човнах вмикається іншою клавішею? Кайса натиснула на іншу, позначену великою лампочкою у півколі зі стрілкою, і почула під ногами рівномірний гул. Обережно натиснула вперед важіль. Намагалася згадати, як згортаються вітрила. Спершу переднє вітрило, це найпростіше.

— Тримай штурвал, — попросила Кайса, але Юлія не реагувала.

Кайса взяла її за руку, затиснула пальці на штурвалі.

— Тримай!

Юлія не дивилася на неї, але слухняно, мов робот, стиснула пальці. Кайса потравила шкот нап’ятого переднього вітрила, воно повністю обвисло. Вона потягнула за інший кінець: вітрило поволі, але охайно почало загортатися навколо фор-штаґа. Спершу Кайса звірила курс, а тоді кинулася в кокпіт, схилилася під вітрозахисним тентом. Господи, скільки кінців! Раніше вона вже щось подібне робила, однак завжди під керівництвом когось досвідченого. Це таке вітрило, яке загортається навколо щогли. Думай, думай, як це робиться! Відпустити стопори. Відпустила. Кілька кінців випустилися, але один був намотаний на лебідку й утримував вітрило в натязі. Якщо звільнить кінець з лебідки, то зможе повільно його відпускати, і вітрило ослабне. Здійнявся жахливий гуркіт, шків з металічним звуком бився до гіка. Вона смикала за різні кінці, визирнула з-над тента, щоб бачити гік, і нарешті знайшла правильний кінець, за який треба тягнути, щоб спустити вітрило. Заклала його на шків, вхопилася обома руками за корбу й, розставивши широко ноги та налягаючи всім тілом, щосили крутила руків’я. Піт котився обличчям, дихання збивалося. Нарешті вона зуміла зафіксувати кінець і закріпити його стопором. Кайса кілька разів глибоко вдихнула й повернулася до штурвала, відчепила Юлині пальці.

— Я тебе люблю, — прошепотіла Юлія.

Кайса здивовано глянула на неї.

— Що ти сказала?

Губи Юлії ворушилися, але слів більше не злітало. Вона сиділа, скоцюрбившись, втупившись порожнім поглядом кудись у нічну пітьму.

Кайса повела яхту в тому напрямку, де, як їй здавалося, Нільс упав за борт. На ньому був рятувальний жилет, потонути він не міг. Мертвий чи лише непритомний? Вона довго кружляла на тому місці, але Нільса не знайшла.

77

Кайса взяла курс на вогні по правому борту, припускаючи, що там — Мосс. Вона не знала фарватера біля Мосса, уявлення не мала, яка там гавань, ніколи не керувала такою великою яхтою. Кайса втомилася до краю, трусилася від плачу й холоду.

Було ще темно, але небо на сході почало світліти й забарвлюватися блакиттю. До причалу підходив пором. Кайса скинула швидкість. Ніяких ознак життя ні на борту порома, ані на причалі. Ніяких звуків, ні людей, ні автівок, які чекали б заїзду на пором. Трохи далі вона завважила вузький канал — може, туди? Поволі скерувала яхту вбік, пристала до берега й пришвартувалася.

Юлія далі сиділа, застигла, мов соляний стовп, не реагувала на її звертання. Чи безпечно відлучитися від неї? І знову запульсувала думка, дуже часта за останні години: «Я не маю вибору».

Попереду виднівся місток. Кайса побігла вздовж каналу, піднялася східцями на набережну. Якесь авто саме об’їжджало дорожній острівець. Вона вискочила на дорогу й замахала руками. Авто зупинилося, чоловік на кермом кілька секунд налякано дивився на неї, перш ніж наважився опустити вікно.

— Допоможіть мені, викличте поліцію!

78

Юлія не опираючись дозволила покласти себе на ноші. Кайса на секунду зазирнула їй в очі, та це було однаково, що дивитися у вічі сліпому.

Юлію повезли до лікарні у Фредрікстаді. Сама ж Кайса від огляду лікаря відмовилася. Ні шоку, ні поранень не зазнала. Те, що вона, уже втративши будь-яку надію, вижила, навпаки, сповнило її неймовірним і несподіваним відчуттям власної непереможності, додало сил.

Кайса розповіла, що трапилося, поліцейським, які прибули, першими, коротко й, на диво, послідовно. Далеко в морі виднілися вогні рятувального катера й кількох човнів. Вона підійшла до одного поліцейського і попросила мобільний телефон.

Карстен просто гаркнув у слухавку, такий був напружений. «Звісно, він зрозумів, що трапилася біда», — подумала Кайса.

— Це — я, — сказала вона.

— Кайсо! Ти де? Що відбувається?

— Зі мною все добре.

Вона розповіла, де вона й що сталося. На другому кінці було тихо, а коли Карстен нарешті озвався, голос його охрип.

— Кохана…

У тиші вона чула, як він уривчасто дихає.

— Все добре, Карстене. Зі мною все добре…

І аж тоді зламався голос. Усі м’язи розпружилися, плач вибухнув навально, нестримно. Кайса схопилася за куртку поліцейського, він її підхопив, щоб не впала, забрав телефон й махнув колезі. Той відразу підбіг.

79

Наступного дня Кайса й Карстен поїхали до Драммена. В кабінеті лікаря Карстен не відпускав її руки, їм мали повідомити результати аналізів, про те, який у Кайси тип раку, обсяги поширення метастазів, який прогноз і подальше лікування.

— У вас не агресивна форма раку грудей. Спершу проведемо хіміотерапію, потім — радіотерапію, — сказала лікарка.

— Є поширення метастазів на внутрішні органи? — запитала Кайса.

— Підстав припускати немає.

— Припускати? Я хочу точно знати.

Лікарка завагалася.

— Я мушу знати, — наполягала Кайса.

Карстен стиснув її долоню.

— Ми хочемо детального обстеження: легені, печінка, кістки… — втрутився він у розмову.

«Він знає, що це ті органи, які найбільш вразливі до метастазів при раку грудей, — здивовано подумала Кайса. — Мабуть, розшукав інформацію в інтернеті».

— Ми вважаємо це зайвим, — промовила лікарка. — Хіміотерапія у будь-якому випадку…

— Я наполягаю, — рішуче урвала її Кайса.

— Гаразд, — зрештою, погодилася лікарка. — Проведемо обстеження.

— Які в мене шанси?

— Ви ж розумієте, що гарантій ніхто не дасть, але прогноз добрий, це я впевнено можу сказати.

Лікарка розповідала про методи лікування. Побічні дії у різних людей бувають різні, сказала вона, але Кайса повинна бути готова, що відчуватиме нудоту, можливе блювання й алергічні реакції шкіри, діарея, зниження імунітету, а отже, високий ризик підхоплення вірусів верхніх дихальних шляхів. Вона мусить налаштуватися, що відчуватиме втому й слабкість, втратить волосся, але страхівка компенсує їй придбання перуки. Перелік побічних дій здавався безкінечним: зменшена реакція органів чуття, сухість і висип у роті, важкість ковтання, їжа смакуватиме інакше, вона легко мерзнутиме.

Кайса слухала на піввуха. «Ніякої гарантії. Добрі прогнози», — крутилася в голові думка.

Коли вони вже прямували до авта, Кайса помітила чоловіка, якому допомагали вийти з автомобіля й пересісти в інвалідний візок.

— Почекай хвильку, — сказала вона Карстенові.

То був Ейвінн Бюлль. Жінка, яка котила візок, зупинилася, коли Кайса підійшла й привіталася. Бюлль не відповів на привітання, холодно зміряв її поглядом.

— Я дуже хотіла б з вами поговорити, — попросила Кайса.

— Що вас сюди занесло? — запитав Бюлль.

— Я тут пацієнтка. У мене рак грудей.

Старий здивовано глянув на неї.

— Як… е-е… усе гаразд?

«Турботливий доктор» — подумала Кайса. Так його описувала Ґюнвур. Від останньої зустрічі Кайса більше його не бачила. Тоді він демонстрував відверту нехіть до спілкування. Але тепер його обличчя стало відкритим, нехіть і спротив у погляді зникли.

— Починаю хіміотерапію, потім — радіотерапію, — відповіла Кайса. — А ви?

У розмові майнула несподівана близькість, яка іноді, попри всі суперечності, виникає між двома людьми, пов’язаними однаковою долею. Таке сповна може відчути лише той, кого діткнула спільна біда.

— А я ось закінчив черговий курс хіміотерапії, — промовив старий. — Боюся, їх вже буде небагато.

Запала коротка мовчанка, важка тиша, Кайса поспішила її розрядити:

— То ви… ми зможемо знайти час на розмову?

— Ні, не думаю, — сказав Бюлль і махнув супровідниці, щоб везла його далі.

Кайса поспіхом дістала з торбинки візитівку.

— Зателефонуйте мені, якщо передумаєте, — швидко проказала вона, кладучи візитівку йому на коліна — доктор так і не простягнув по неї руки.

Кайса пообіцяла Карстенові нікому нічого не розповідати про Юлію. Але її не полишало відчуття, що тоді, коли вона приходила до Бюлля додому, він щось недоговорював. Чи зуміє вона змусити його відкритися, а чи цей чоловік твердо вирішив забрати свою таємницю з собою в могилу?

Кайса схилилася над ним, швидко зашепотіла на вухо, щоб не почула жінка позаду візка:

— Я маю дещо вам розповісти. Про Юлію. Зателефонуйте мені. І я знаю, що ви теж маєте, що розповісти мені…

80

Юнас покинув іграшки на підлозі, щойно почув, як відчинилися вхідні двері.

— Татко!

За мить голова Карстена зазирнула до вітальні. Кайса сиділа на канапі з горням чаю.

— Я чула, ви знайшли Нільса, — сказала вона.

Карстен увійшов і сів біля неї, посадивши Юнаса собі на коліна.

— Так, сьогодні на світанку, неподалік Краю Світу в Осло-фьорді.

Зазвичай схожі нещасні випадки не привертали великої уваги, але цей завдячував розголосом статусу знаменитості Нільса Лієр-Гольма. Ще того дня, коли трапилося нещастя, усі медії рознесли новину. Поліція повідомила, що його зачепило гіком, і він упав за борт, і що на яхті були ще дві жінки, свідки події. Але імен не назвали. Відтоді минуло три дні. Кайса запитала, коли вже можна буде повідомити, що на яхті перебувала Юлія.

— Післязавтра в управі ленсмана відбудеться прес-конференція, — відповів Карстен. — Але оголошувати про дотичність Нільса Лієр-Гольма поки не будемо.

— А як же з батьками й сестрою? Їх поінформували?

— Так.

— Як вони її зустріли?

— Ніяк. Лікарі радили з цим зачекати.

— Де ж Юлія перебувала від моменту зникнення до ранку, коли її забрав з собою Нільс?

— Невідомо. Це ще треба буде з’ясовувати. Може, вийшовши з дому молитви, пішла до санаторію. Нільс міг потайки завести її туди, коли виходив надвір покурити. А може, сиділа в його авті, ховалася у клуні або в його кімнаті. Хтозна…

— Картина… — озвалася Кайса. — Юлія взяла її з собою. А це означає, що вона планувала втечу.

— Ймовірно… Або взяла з собою, або, на її прохання, картину забрав Нільс перед їхнім від’їздом. Кімната Юлії мала окремий вихід у сад.

— Ти дивився рукопис Креза?

— Ще ні. Але обіцяю: прочитаю, щойно знайду на це час. Насамперед треба з’ясувати, що трапилося з Юлією і розкрити вбивство Аллана.

— Я вважаю, тут є взаємозв’язок…

— Між зникненням Юлії, убивством Аллана й записками божевільного, який помер у Дікемарку в дев’яностих роках? — урвав її Карстен. — Чи не забагато фантазії? Навіть для тебе?

— Згадай, що Маріанне Вінтер проводила незаконні експерименти. Можливо, вона мала намір прооперувати рідну доньку.

— Усе, що ти розповіла і що розповів про батька Нільс Лієр-Гольм, ще треба буде дослідити.

— Твоє щастя, що я на лікарняному. Якби не це, мали б ми проблему. Я і ти.

— Ти що, збираєшся розповісти про Нільса і Юлію?

— Ну-у, залежатиме, чим ти зумієш мене переконати цього не робити.

Карстен нахилився й легенько поцілував її.

— Так достатньо?

— Мм-м, як ти близенько… — вона теж поцілувала його. — Я й так надто довго чекала. Документалка зажде, — сказала Кайса, підсуваючись ближче.

81

Журналіст «Новин» на каналі TV2 вів прямий репортаж з управи ленсмана у Вестьой і, чекаючи на появу Еґґсбьо та Карстена, плів усілякі нісенітниці на кшталт того, що поліція за шість тижнів слідства так і не змогла наблизитися до розкриття убивства Аллана, і цікаво, мовляв, з чим вона зараз вийде на прес-конференцію.

«Знав би той журналіст, з чим вона зараз вийде!» — подумала Кайса, слухаючи репортаж на піввуха.

Нарешті в кадрі з’явилися Еґґсбьо й Карстен — при повному параді, у поліцейських мундирах. «Йому личить уніформа», — подумала Кайса, милуючись Карстеном, який вичікувально поглядав на Еґґсбьо.

Усвідомлення своєї хвороби вилилося у Кайси в якусь форму відторгнення і несприйняття фізичного контакту. Її вернуло навіть від вигляду власного тіла. Миючись у душі, вона не торкалася грудей й уникала погляду на себе голу в дзеркалі, а на груди навіть очей не підводила, ні доки ще була пухлина, ні згодом — на післяопераційний рубець. Та ось зараз, дивлячись на свого чоловіка на екрані телевізора, мимоволі всміхалася сама до себе, бо згадала нічну близькість з Карстеном, відчуття тепла його тіла.

Першим слово взяв Еґґсбьо. Після короткого вступу він відразу перейшов до справи, і камери гарячково застрекотали.

— Хочемо повідомити, що Юлія Вінтер, яка зникла на Кінці в селищі Флятбюґда 2002 року, знайшлася… — Еґґсбьо голосно перевів подих, — … живою. ДНК-тест підтвердив, що жінка, яка нині лежить у лікарні, справді, Юлія Вінтер. Поки що ми не готові оприлюднити обставини щодо її… е-е… тобто розповісти, як ми її знайшли, — неоковирно докінчив він фразу.

Мов градом, посипалися запитання журналістів. Де її знайшли? Хто знайшов? Де вона була всі ці роки? Її викрали?

Еґґсбьо, як умів, намагався відповідати, по суті, не відповідаючи, зрештою, благально глипнув на Карстена.

— Даруйте, — сказав Карстен, — що, тимчасово, з огляду на таємницю слідства, ми не можемо відповісти на більшість ваших запитань. Можна лише додати до сказаного, що Юлію Вінтер знайшли на іншому краю Норвегії, не тут. Стан здоров’я Юлії Вінтер поки що не дозволяє її допитати, а на більшість наших запитань може відповісти лише вона.

— Чи когось арештовано?

— Ні.

— Що з чоловіком, який сидів у СІЗО?

— Його відпустили.

— Як просувається розслідування вбивства її брата?

— Повним ходом.

— Зникнення Юлії і вбивство брата якось пов’язані між собою?

— Цього ми не знаємо.

Еґґсбьо кахикнув.

— На закінчення, — промовив він, — хочу додати, що родина потерпілої просить пресу з розумінням поставитися до прохання їх не турбувати. І батьки, і сестра відмовляються від будь-яких коментарів.

82

Карстен мав зустріч у NORADi, Норвезькій агенції розвитку, на Бюґдьой Алеї. З-за столу встав чоловік, подав Карстенові руку для привітання.

— Клаус Вінтер, — відрекомендувався він.

Карстен уже розмовляв з батьком Юлії та Аллана телефоном, коли вбили Аллана. Клаус Вінтер перебував за кордоном, і його, не менше за інших, приголомшила новина, що Аллан не загинув у Таїланді 2004 року.

Карстен спостерігав за чоловіком, доки той наливав у дві філіжанки каву. Клаус Вінтер був високий і стрункий, з коротко підстриженим волоссям, з посрібленою сивиною борідкою; одягнений у камуфляжно-зелені штани й бежеву сорочку — здавалося, ніс свої шістдесят і один рік з молодечою легкістю. Коли Карстен розповів усе, що було відомо поліції, Вінтер глянув на нього трохи недовірливо.

— Як ви розумієте, багато чого ще неясно, — сказав Карстен. — А Юлія ще не готова заповнити ці лакуни. Сподіваємося, їй стане ліпше, і ми зможемо її допитати.

— У яких умовах її тримали?

— Ми знайшли кімнатку в підвалі Нільса Лієр-Гольма, яка зачинялася ззовні, а зсередини не мала клямки.

— То її тримали, як полонянку? — нажахано запитав Клаус Вінтер.

— Не певний, чи слово «полонянка» тут цілком коректне. Ми не знаємо, де закінчувалася добра воля і починався примус. Ми знайшли дуже багато антидепресантів і заспокійливих медикаментів. Гадаємо, вона мала можливість утекти чи контактувати з іншими людьми. Електрика в кімнаті була підключена до таймера, світло вимикалося у визначені години доби. Ув’язнення в темній кімнаті — це тортури, людина легко здається і перестає чинити опір. Але вона перебувала в підвалі не постійно. Сусід казав, що часто бачив Нільса з жінкою в його авті.

— Стокгольмський синдром?

— Цілком ймовірно. Вона могла вважати Нільса Лієр-Гольма своїм рятівником, якщо пішла з ним добровільно, як стверджував Нільс.

Клаус Вінтер не міг приховати свого потрясіння.

— У нас ще багато роботи попереду, — вів далі Карстен. — Досі не розкрите вбивство Аллана. Тому нам цікаво, чи маєте ви що розповісти й допомогти в подальшому розслідуванні? І чи здогадуєтеся, чому Юлія, імовірно, хотіла втекти з дому?

— Я не був там, коли вона зникла. Багато років не мав контакту з дітьми, бо Маріанне ще 1994 року переїхала разом з ними до Кістевіки. Напередодні її переїзду ми розлучилися.

— Легко розлучилися?

— Та де там! — похмуро буркнув Клаус Вінтер.

Карстен змінив тему.

— Які у вас професійні зацікавлення?

— Я гідролог, працюю над проектами водозабезпечення. Тепер у Непалі.

— А я думав, в Африці.

— Прожив там багато років, у різних африканських країнах. Я такий собі кочівник. Усе життя від чогось утікаю, — додав він.

Карстен промовчав, а Клаус Вінтер після короткої паузи повів далі.

— Я зрадив своїх дітей. Полишив їх на неї, — він знову замовк, задивившись на філіжанку з кавою. — Коли довідався про зникнення Юлії, першою була думка — втекла!

— Не пригадую, щоб читав про це в давніх протоколах ваших свідчень.

— Та ні, було, але якось побіжно, я не акцентував на ймовірності її втечі. Скоро зрозумів, що все значно серйозніше. Дні минали, вона не озивалася. А потім не було сенсу про це говорити.

— Чому ви подумали, що втеча могла бути добровільною?

— Ну… люди часто розкидаються словами, не завжди правдивими чи правильними, хоча в цьому випадку так і є…

Карстен нічого не зрозумів.

— Психопатка. Такою вона була. І є! Маріанне…

— Так часто після розлучення говорять про своїх колишніх.

— Але це правда! Правильне вживання клінічного терміна…

Він мав би зрозуміти це раніше, але роками знаходив виправдання її словам і вчинкам.

— Важко визнати самому собі, що міг так кардинально помилитися в людині. До того ж, легко піддатися на маніпуляції психопата.

Коли народжувалися діти, Маріанне відмовлялася від грудного вигодовування, наймала няньок і продовжувала навчання в попередньому темпі. А коли на світ з’явилася Сюсанне, уже через тиждень вийшла на роботу. Опіка над дітьми лягла на його плечі, він відводив дітей до школи і дитсадка і забирав; щоб все встигати, довелося певний час працювати лише на пів ставки.

— У її житті існувало лише одне — дослідницька робота, — розповідав Клаус. — Вона була одержима. Все, окрім роботи, відходило на задній план. Абсолютно все… І діти — теж. Вони її лише дратували. Але діти чудово допасовувалися до образу успішної жінки, яка встигає і кар’єру робити, і дітей ростити. Такий образ вона створила сама.

— Але ж вона, мабуть, любила своїх дітей?

— Ні, — категорично відрізав Клаус. — Їй не знайомі такі почуття.

Все почалося з дрібниць. Маріанне могла впасти в гнів, коли був неготовий обід чи безлад у ванні, коли діти не лягли вчасно спати, коли блузка, яку вона хотіла вдягнути, невипрана. Дрібні, нормальні моменти, які часто трапляються в клопітних буднях.

— А коли ми сварилися, вона… могла зірватися.

— Вербально?

— Не лише, — Клаус потупив погляд. — Та найгірше…

Він задивився поперед себе порожнім поглядом, мовби зайшов у ступор.

— Що — найгірше? — запитав Карстен.

— Їй це подобалося, — заговорив Клаус знову. — Вона за будь-якої нагоди вишукувала в мені недоліки, чіплялася до дітей, — він провів долонею по очах. — Якщо хотіла, могла й спокійною бути, навіть ласкавого. А тоді… я почав підлаштовуватися під неї, запобігати її ласки, якою вона мене зрідка обдаровувала, добиваючись виконання своїх примх. Я виконував геть усе, лиш би її не провокувати, лиш би вона була спокійною і доброю до дітей. Я навіть вивчив її діагноз, — сумно всміхнувся він. — Такі, як Маріанне, щоб почуватися в тонусі, мусять гнобити й принижувати свого партнера; вони брешуть і маніпулюють, ніколи не просять вибачення і ніколи не визнають своїх помилок.

— Вона піднімала на вас руку?

Клаус Вінтер на мить зажмурив очі.

— Так.

— І на дітей?

— Не часто, але могла дати ляпас по обличчі. Я ніколи ні з ким про це не розмовляв… і, зрештою, не витримав. Вона втоптувала мене в болото, я мусив утікати, щоб вижити, — Клаус підвів погляд на Карстена. — Бачу, ви не дуже мені вірите? Ви не єдиний… Психопати часто чарівливі, стороннім важко розпізнати їхню сутність. Вона чудово знає, як слід поводитися перед чужими, але їй бракує емпатії, до того ж, вона понад всяку міру егоцентрична. Маріанне має всі ознаки психопата, включно з нездатністю прив’язуватися до людей, когось любити. Коли ж побачила, що мені стало досить, не дуже втішилася.

— То ініціатором розлучення були ви?

— Так. Мені запропонували роботу в Норвезькій агенції розвитку, і я покинув усе… і всіх. Звісно, нема чим пишатися, — Клаус Вінтер провів долонею по обличчі. — Я покинув власних дітей, щоб врятуватися самому.

За якийсь час після зникнення Юлії, Аллан несподівано зв’язався з батьком. Він хотів піти з дому і вмовляв батька забрати до себе Сюсанне. Донька жила з ним кілька років, тоді й розірвала будь-які стосунки з матір’ю.

Клаус Вінтер знову замовк, дивився у далину порожнім поглядом.

— Сюсанне… з нею не все було гаразд. Комплекс меншовартості, тотальна невпевненість у собі. З неї нічого й не вийшло, освіти не здобула, а тепер ще й на допомозі з непрацездатності сидить, і це у двадцять чотири роки, — Клаус знову потер долонею обличчя. — Гадаю, їй тепер зле ведеться, чоловік пішов від неї і забрав з собою донечку.

Прощаючись, Вінтер не відразу відпустив Карстенову руку, серйозно, настійливо подивився йому в вічі.

— Пообіцяйте мені, що Юлія за жодних умов не зустрінеться з матір’ю. Це найгірше, що могло б зараз статися…

Карстен гостро відчував, що розповідь Клауса Вінтера дуже суттєва для слідства. Він, безумовно, довідався багато нового про Маріанне Вінтер. Можливо, це давало відповідь на запитання, чому Юлія добровільно пішла з Нільсом Лієр-Гольмом, та чи могло мати значення для розслідування вбивства Аллана?

83

У вівторок, 10 травня, Кайса мала свій перший сеанс хіміотерапії.

— Як ти почуваєшся? — запитав Карстен, коли вони йшли на паркінґ біля клініки в Драммені.

— Так само бадьоро, як і до сеансу, — відповіла Кайса, перевіряючи на ходу мобільний.

— Це добре!

Хтось телефонував їй з невідомого номера. Вона відтелефонувала, сідаючи в авто. Відповів Ейвінн Бюлль. Їй доводилося щосили прислухатися, аби зрозуміти, що він говорив.

— Ейвінн Бюлль хоче зі мною зустрітися, — сказала вона, пристібаючи пасок безпеки. — Мабуть, таки має, що розповісти. Він дуже хворий. Завтра може бути надто пізно. Мусиш піти зі мною.

* * *

Від колишнього Ейвінна Бюлля майже нічого не залишилося. Він лежав у ліжку у вітальні, тіло ледь вимальовувалося під ковдрою. Очі запалися у глибокі провалля під лобовими кістками. До ніздрів підведені трубочки з киснем. З мішечка, почепленого на штативі біля ліжка, рівномірно крапала прозора рідина.

«Усе підготовлено для того, щоб він міг померти вдома», — подумала Кайса.

— Ви? — прошепотів він до Карстена.

— Карстен — мій чоловік, — пояснила Кайса, зрозумівши, що обидва вже зустрічалися раніше.

— Я буду розмовляти з вами, а не з поліцією, — промовив Бюлль.

— Карстен залишиться, — твердо сказала Кайса.

Дихання старця стало хрипким, груди часто піднімалися й опускалися.

— Гаразд, — зрештою погодився він. — Ваша правда, — він скосував очі на Кайсу, — мені… уже не довго зосталося, і я маю вам дещо розказати. Не має значення, чує це поліція чи ні. Принаймні для мене.

Кайса й Карстен мовчки чекали, доки жінка, яка назвалася доглядальницею Бюлля, піднімала узголів’я ліжка й давала йому через трубочку трохи попити води.

— Як… ви почуваєтеся? — запитав він Кайсу.

— Я оптимістка.

— Добре, — двічі передихнув Бюль. — А Юлія?

Доглядальниця принесла два стільці. Карстен попросив її залишити їх з Бюллем на самоті і, коли жінка вийшла, розповів старому про Юлію. Кайса була рада, що Карстен нічого не втаїв.

— Кайса була разом з Юлією, коли загинув Нільс Лієр-Гольм, — закінчив розповідь Карстен.

Бюлль перевів погляд на Кайсу, і вона розказала про останні драматичні хвилини перед загибеллю Нільса.

— То Юлія вас врятувала?

Кайса кивнула.

— Врятувала.

— Ви пригадуєте Нільса Лієр-Гольма в Кістевіці? — запитав Карстен.

— Чудовий юнак, думав я тоді. Дуже прив’язаний до батька. Вони з Юлією багато часу проводили разом. Я ще подумав: це добре для обох. Незбагненно, як він… Але що з Юлією зараз?

Карстен розповів, які ліки знайшла поліція у кімнаті Юлії.

— Ми достеменно не знаємо, що передувало: наркотики, які викликали депресію, чи навпаки. Вона нездужала й раніше?

Бюлль кивнув.

— Страждала від серйозної депресії. Казала, що життя нестерпне. Бідолашна Юлія….

— Ви хотіли щось мені розповісти? — запитала Кайса.

— Так, я мушу… я можу розповісти… тепер.

Карстен попросив дозволу записувати розмову, і Бюлль, повагавшись, погодився. Він говорив повільно, іноді дуже невиразно. Обом доводилося нахилятись, щоб розчути його слова.

Вони з Маріанне проводили певні досліди в підвалі одного з корпусів Дікемарка. Чесно кажучи, експериментували, як хотіли. Обоє були одержимі бажанням винайти нові методи лікування.

— У ті часи я був позбавлений великих ілюзій, відчував, що для удосконалення нових методів, зроблено дуже мало, а неймовірний ентузіазм Маріанне запалював. Це було велике полегшення, знайти однодумця, амбіційного, з інноваційним підходом.

Бюлль попросив ще води. Кайса допомогла йому напитися.

— Чим ви займалися? — запитав Карстен.

— Здебільшого спостерігали за впливом різних типів препаратів у комбінації з психотерапією, але потім… — розповідь урвав напад кашлю; Кайса подала йому серветку. — Маріанне… Вона було надзвичайно компетентною, і як нейрохірург, і як психіатр. І… неймовірно талановитою. Ми обоє відчували, що марно б’ємося головою до стіни, прогресу немає, і тоді вона запропонувала проводити розтини, досліджувати мозок.

— Як вам вдавалося проводити розтини непомітно? Це ж незаконно!

— Ми брали трупи, які вже опорядили санітари, з моргу лікарні. Їх ховали в спільній могилі на цвинтарі Аскера. Вони не мали родин, які могли б потурбуватися про поховання. Ніхто нічого не помітив би, окрім поховального бюро, проте їх не цікавило, де саме проводився розтин покійників.

— І ніколи не закрадалися сумніви у правильності ваших вчинків? — запитав Карстен.

— Звісно, наші дослідження були далекі від приписів етики, але дослідження задля порятунку багатьох людських життів ще й не за таких умов велися. Отже, ми відкрили деякі цікаві зміни в мозку кількох пацієнтів, і Маріанне, як нейрохірург, зробила висновок, що пацієнтам з подібним діагнозом можна допомогти, вдавшись до операційного втручання у визначеній ділянці мозку. Методом прецезійної лоботомії. Неймовірно захоплива думка: мозок психічнохворих пацієнтів можна відлагодити!

На початку дев’яностих Маріанне їздила на конгрес у США, розповідав далі Бюлль. Там вона познайомилася з американським нейрохірургом, який експериментував над комбінацією електрошоку й лоботомії, застосовуючи її до пацієнтів з депресіями.

— І ви теж почали експериментувати? — урвала його Кайса. — Успішно?

— Так, стан багатьох хворих поліпшився.

— Але не всіх?

Бюлль важко задихав.

— Ось це, власне… й мучило мене. Двоє пацієнтів померли.

— Крез? — насторожилася Кайса.

— Крез був одним з них.

— Тобто ви позбавили життя двох людей заради науки? — втрутився Карстен.

— Хто ж думав, що вони помруть.

— І ніхто нічого не завважив? Як вам вдалося уникнути викриття?

— Жоден пацієнт не помер на операційному столі. Один з нас підписував свідоцтво про смерть, другий дбав про опорядження тіла в моргу. Ми, так би мовити, покривали одне одного. До того ж, ці пацієнти хворіли багато років, вони й так були невиліковними.

Кайса з Карстеном перезирнулися, але промовчали.

— Той американець, з яким познайомилася Маріанне, створив… — гримаса болю спотворила обличчя Ейвінна Бюлля. — … електричний апарат з тонкими електродами. Він вважав, що хворі ділянки мозку можна лікувати струмом. Без операції, тобто за допомогою менш травматичного втручання.

Маріанне Вінтер переконала Ейвінна Бюлля змінити лікувальний заклад. На той час Бюлль уже зовсім розсварився з дядьком, директором Дікемарка, вважаючи його дослідження і методи лікування застарілими, сам же він прагнув новизни.

— Мої наукові дослідження стосувалися комунікативної і когнітивної терапії у поєднанні з медикаментозним лікуванням. Ще я працював над науковим проектом про застосування допаміну. Ми були сильною командою, доповнювали одне одного.

— Допамін? — стрепенулася Кайса. — Це такий нейромедіатор, так?

— Так, він сприяє проходженню імпульсів між нервовими клітинами і мозком. Його ще називають «гормоном щастя». Я експериментував з медикаментами, які звільняли допамін у мозку, і вивчав, як можна досягнути такого ж ефекту соціальною активністю, яка приносить задоволення. Кістевіка підходила нам ідеально, тож ми з Маріанне купили будинок й разом інвестували в обладнання. Ми й досі спільно володіємо санаторієм, але я не бував там уже багато років.

Попри втрату двох пацієнтів у Дікемарку, ні Бюлль, ані Маріанне й на мить не сумнівалися, що стоять на порозі нового, революційного відкриття, що їхній метод послужить не кільком, а мільйонам пацієнтів, і заощадить суспільству купу видатків.

— Ми мусили продовжити експерименти, було б помилкою цього не зробити, — сказав Бюлль.

— Помилкою? — вражено перепитав Карстен. — Якщо це правда, ви могли просити дозвіл, клопотати про виділення коштів…

— І отримати відмову! — урвав його Бюлль.

— Саме так! Бо це неетично й небезпечно для життя! — схвильовано скрикнув Карстен. — Але ви, особисто ви, вважали, що чините правильно? Ви проводили експерименти на живих людях, смертельні експерименти!

Бюлль закашлявся, тремтячою рукою притулив серветку до рота.

— Деякі результати були просто фантастичні. Ми зцілювали людей. Нині DBS застосовується у багатьох країнах. Не в Норвегії, це правда. Але все почалося з наших досліджень. Я вірю, що DBS зробить у психіатрії прорив, про який ми мріяли.

— Однак лише Маріанне стала відомою і навіть знаменитою, — завважила Кайса. — Ви мститеся, здавши її нам?

— Ні, мене це мучило довгі роки. Працюючи з нею, я інакше дивився тоді на нашу діяльність. І лише через багато часу усвідомив, що вона дбала винятково про власні амбіції й несамовито прагнула успіху. Та, попри все, я був співпричетний і по вуха погруз у лайні.

— Ви досі підтримуєте контакти з Маріанне Вінтер?

— Ні, поїхав звідти і більше ніколи не повертався.

— Чому санаторій у Кістевіці закрився?

— Я мусив її зупинити.

— Бо?..

— Бо це знову трапилося… помер пацієнт.

— Тютта Сьоренсен?

Бюлль здивовано глянув на неї кутиком ока й кивнув. Кілька разів судомно вдихнув, ніби набирав у легені повітря, щоб мати силу продовжувати розповідь.

— Я заборонив Маріанне подальші експерименти, та вона не послухалася, а я дивився на все крізь пальці. Я більше не асистував на операціях, але знав, що відбувається, і не втручався.

— Що сталося з Юном-Геннінґом Гольмом, батьком Нільса? Його теж невдало прооперували, і він помер?

— Так… Він був останнім. Того дня я їздив у справах, але, повернувшись увечері, відразу зрозумів, що трапилося. Гольм помер уночі.

— Скажіть, докторе Бюлль, скільки загалом пацієнтів померло? — запитав Карстен.

— Двоє у Дікемарку і четверо в Кістевіці.

— А скільки недозволених розтинів ви зробили?

Бюлль похитав головою.

— Збилися з ліку? — запитала Кайса, але Бюлль не відповів.

— Ви сказали, що намагалися її зупинити, хотіли вийти з гри, — озвався Карстен. — Але нікому не заявляли про те, що чинилося? Органам охорони здоров’я, поліції?

— Я не міг. Мене б також засудили, позбавили ліцензії, зганьбили. Це стало б кінцем моєї лікарської кар’єри.

— Юлія знала, що відбувається?

— Думаю, так. Аллан підгледів. Здається, то була Тютта Сьоренсен.

Бюлль заплющив очі, притих. Кайса згадала сварку, яку підслухав Нільс, між Маріанне та Бюллем щодо якоїсь юної пацієнтки.

— Мати мала намір застосувати DBS до Юлії? — запитала вона.

Бюлль скривився, чи то від болю, чи так зреагував на запитання — важко сказати. І кивнув.

— До рідної дитини? — ледь не охнув Карстен.

— Для неї не існувало перепон…

Кайса поклала долоню на його руку, холодну й вогку.

— Це й стало головною причиною закриття санаторію? Щоб врятувати Юлію?

Ейвінн Бюлль був виснажений. Дихав важче, видно було, що кривився таки від сильного болю. Кайса з Карстеном сиділи мовчки, думали, що заснув від утоми, але він раптом озвався.

— Маріанне… Вона була… здатна на все.

— Коли зникла Юлія… ви ніколи не думали, що вона мертва? Стала жертвою материних експериментів? — запитала Кайса.

— Думав…

— І однаково нічого не сказали поліції.

Бюлль мовчав, лежав і важко дихав з заплющеними очима. «Цікаво, — подумалося Кайсі, — чи біль, що так виразно малювався на його обличчі, спричинений лише фізичними стражданнями, чи може, ще й усвідомленням своєї ницості й зізнанням у злочинній співучасті?»

Вони вже встали й рушили до дверей, коли з ліжка долинув звук. Обернулися. Бюлль підкликав їх помахом руки.

— Вона… потребувала… допомоги з пацієнтами… коли я відмовився… Підняти, покласти, подати інструменти, ввести знечулення…

— Знечулення? — перепитав Карстен.

— Так.

— Кетамін?

— Так.

— Хто їй допомагав?

Але Бюлль вже заплющив очі, ледь помітно похитав головою.

— Я не знаю.

— Фруде Ульсен? — запитав Карстен.

— Можливо.

84

Була сьома вечора. Евен Рюнне позіхнув, потягнувся, а тоді рушив до кабінету Карстена, взяв з його столу теку. Карстен зателефонував йому, поінформував про зустріч з Клаусом Вінтером і Ейвінном Бюллем. Допит Маріанне Вінтер мав відбутися наступного дня, коли повернеться Карстен. Він надіслав Евенові імейл з деякими нотатками Кайси в додатку й попросив уважно прочитати їх та записи в теці, щоб спробувати намацати ймовірний взаємозв’язок між психіатричними дослідами, убивством Аллана, зникненням Юлії і новими свідченнями Клауса Вінтера й Ейвінна Бюлля.

Згори в теці лежали такі документи:

1. Крез, пацієнт Дікемарка 1936–1993.

2. Допит Кайси Курен.

Спершу Евен прочитав нотатки Кайси в додатку до імейла: короткі звіти про її зустрічі з різними джерелами, а також власні думки й гіпотези. Потім взявся до теки.

Перший стосик аркушів у теці був копією своєрідного щоденника, який написав пацієнт Дікемарка. Охайний, старомодний почерк. Другий — протокол поліцейського допиту Кайси в Моссі, у вечір загибелі Нільса Лієр-Гольма, і ще один протокол тривалішого допиту, проведеного наступного дня.

Коли Евен дочитав документи, стрілка годинника наближалася до десятої, і всі працівники вже розійшлися. Він відхилився на спинку стільця, заплющив очі, дві-три хвилини поміркував, а тоді рішуче підвівся, зняв з вішака біля дверей куртку, одягнувся. Тонкий буравчик почав свердлити мозок, ще доки він читав папери, а тепер думка визріла: він здогадався, навіщо Алланові була лопата, яку вони знайшли в білому мерседесі.

85

Мати зателефонувала саме тієї миті, коли Евен Рюнне під’їхав до тильного боку клуні на території психіатричного санаторію в Кістевіці. Він припаркувався біля камінного муру, глянув на дисплей і аж застогнав. Балачка з матір’ю телефоном — це завжди надовго. Він заглушив двигун і все ж відповів. Звісно, часу розмова забрала багато, мати хотіла обговорити святкування батькового шістдесятиріччя наступного тижня. Евен просидів в авті понад чверть години.

Увесь день було вітряно, а тепер вітер набрав потуги, ледь не вирвав йому з рук дверцята авта й сипонув в обличчя густим дощем з моря. Евен натягнув капюшон, щільно затулив ним лице й рушив до старого цвинтаря, але раптом зупинився, прислухався. Голоси? Підійшов до старої теплиці. Біля бокового входу санаторію стояли двоє, один гарячково розмахував руками. Обоє мали на головах капюшони, тож обличчя роздивитися було годі. Раптом він помітив ще одну постать, яка визирала з-за кута будівлі.

Евен обережно підкрався ближче, присів навпочіпки за поламаним, іржавим трактором. Постать вийшла з-за кута, швидким кроком рушила до двох перед входом, зупинилася за три-чотири метри від них. Голоси зривалися на крик. Раптом третій підняв догори якийсь предмет, який досі ховав за спиною, наставив його на людей. Обидві постаті сахнулися назад. Евен інстинктивно напружився. Що, в біса, тут відбувається? Це зброя? Усі троє стояли непорушно, мов закаменілі, тоді людина зі зброєю щось сказала, що прозвучало, як команда. Один відчинив двері. І всі троє зайшли досередини. Евен перебіг паркінг, став збоку від дверей, помітив, що замок не заклацнувся. Він вийняв мобільний, поставив його на «тихий» режим, вимкнув вібрацію і послав Еґґсбьо кодовану смс-ку, просячи підмогу.

Евен обережно увійшов, прослизнув через маленький тамбур у довгий коридор. Зупинився і прислухався, знову почув збуджені голоси. Крикливий жіночий голос долинав з відчинених дверей. Евен зазирнув у двері й побачив сходи, що вели до підвалу. Він став на коліна, оперся руками й так низько нахилився, що майже торкався обличчям підлоги, але нікого не побачив. На стіні висіла лампочка, проте не світилася, а внизу шугав миготливий промінь ліхтарика. Обережно зійшов на одну сходинку, знову нахилився і знову нікого не побачив. Евен поволі спускався, пригинався на кожній сходинці, боячись, щоб ті троє, перш ніж він їх побачить, не помітили його ніг. Коли ж здолав половину сходів, зрозумів, що невідомі вже відійшли вглиб підвалу. Зрештою, Евен опинився в самому низу і, притискаючись спиною до стіни, рухався маленькими кроками до першого закруту.

Особа зі зброєю стояла спиною до нього й тримала її обома руками. З пози він зрозумів, що це гвинтівка або рушниця. Зброю тримала жінка. Довге, світле волосся вибивалося з-під шапки, на голові — ліхтарик, який освітлював двох інших. То були Маріанне Вінтер і Фруде Ульсен. Маріанне мала розлючений вигляд. Фруде стояв з обвислими руками, роззявленим ротом, вибалушеними очима.

— Припини! — крикнула Маріанне. — Чого ти хочеш?

Хто ж ця людина зі зброєю?

— Сюсанне, тобі зовсім розум відібрало?

Отже, донька. Вона стояла за п’ять-шість метрів від Евена.

І що далі? Напасти на Сюсанне? Ні, надто далеко. Спостерігати, чекати…

— Я зроблю те, чого не встиг зробити Аллан, спокійно промовила Сюсанне, ставлячи на підлогу мішок.

— Не розумію, про що ти кажеш, нетерпляче урвала її Маріанне, і, ступивши крок вперед, простягнула руку. — Віддай зброю, — з притиском сказала вона.

Евен бачив, як Сюсанне ще на кілька сантиметрів підняла цівку рушниці, цілячись у матір.

— Ні з місця! Я вистрелю! Я не жартую!

Маріанне поволі підходила ближче.

Куля поцілила в стелю. Усі разом пригнулися, затуляючи голови руками. Зверху посипалася штукатурка. Евен притиснувся до стіни. Ану ж куля зрикошетить? Ні, оминуло. Стало дуже тихо. Він видихнув. Або бетон був не надто твердий, або куля вилетіла не під гострим кутом і пролетіла далі.

— На коліна! — верескнула Сюсанне.

Евен обережно нахилився, щоб ліпше бачити. Мати кілька секунд впивалася поглядом у доньку, а тоді поволі опустилася на коліна.

— І ти! — Сюсанне навела зброю на Фруде Ульсена, ліхтарик на чолі освітив його голову.

— Не стріляй, не стріляй! — проскавулів він.

Сюсанне відступила крок набік, націлюючись на матір.

— То як воно? — запитала вона. — Як воно, коли тобі погрожують? Як воно, боятися смерті?

Сюсанне щось дістала з кишені, поклала на підлогу між ними.

— Усе сказане буде задокументовано, — сказала вона.

«Диктофон, — подумав Евен. — Навіщо?»

— Маю вам дещо показати, — вела далі Сюсанне.

Вона переклала зброю в одну руку, другою підняла з підлоги мішок. Евен стежив за кожним її рухом, вичікував слушної миті. Сюсанне затиснула приклад під пахвою, не знімаючи пальця з гачка, розв’язала мішок.

— Це мені дав Аллан. Тому ми й зібралися на наше маленьке побачення, — саркастично засміялася вона. — Щоб ви поглянули на його знахідку.

Евенові тепер ліпше було видно всю трійцю. Очі звикли до темряви, контури постатей проступили виразніше. Трохи світла сіялося з маленьких віконець на одній стіні. Надворі, перед головним входом корпусу, горів ліхтар.

— Вам, напевно, ж дуже цікаво, що це таке? — спокійно запитала Сюсанне.

— Ні, — твердо відрубала Маріанне. — Облиш, Сюсанне, припини цю комедію!

Сюсанне повільно випросталася, кілька секунд мовчки дивилася на матір, потім знову націлила на неї рушницю і неквапливим кроком підступила ближче.

— Віддай зброю, — звеліла Маріанне Вінтер.

Але голос їй зрадив, у ньому вже не було попередньої твердості, у погляді, яким вона дивилася з колін на доньку, уже не було люті. Маріанне Вінтер боялася. З застиглою усмішкою, Сюсанне поволі обходила матір, стала позаду й приставила цівку рушниці до її голови.

Евен обтер піт з чола. «Сюсанне поводиться дуже виважено й зосереджено, — подумав він. — Це не людина в стані афекту, яку легко захопити зненацька».

— Що? Не хочеш знати, що у мішку, мамцю? — останнє слово Сюсанне просто виплюнула. — Окей, зачекаємо, спершу поговоримо, — вона ступила вбік, приставила цівку до потилиці Фруде. — Почнемо з тебе.

— Не… не стріляй, — схлипнув він.

Сюсанне кілька разів сильно штурхнула Фруде цівкою в голову, той скорчився, затуляючись руками.

— Ні… будь ласка!

— Отже, того вечора ти бачив Аллана з Юлією, кажеш? — запитала Сюсанне.

Фруде схпинув, сьорбнув носом.

— Я… я…

— Відповідай! Так чи ні!

— Ні.

— Ти збрехав?

— Так.

— Чому?

— Вибач… я ненавмисне… Вибач! — скиглив Фруде.

— Отже, ти винен, — спокійно промовила Сюсанне. — Якої кари заслуговуєш? Треба подумати…

На кілька секунд запала тиша, лише чутно було хрипке дихання Фруде.

Евен не знав, як вчинити. Сюсанне, без сумніву, під якимось приводом виманила їх сюди. Але, чи ця вистава була замислена як спосіб вибити зізнання, чи жінка все ж мала намір їх пристрелити?

— Чого ти хочеш? — запитала мати.

Евен бачив, як Сюсанне знову зробила крок убік і націлилася на Маріанне. Раптом вона замахнулася і щосили вдарила матір прикладом по голові. Маріанне зі стогоном впала на руки, стала рачки.

— Ти навіть не уявляєш, як давно я мріяла помститися, — промовила Сюсанне.

— Не розумію, що ти…

— Га?! Не розумієш? Ти не маєш такого вміння — розуміти! Тобі його завжди бракувало! Психіатр хворий на голову, ось ти хто!

— Я…

— Заткнися! — рикнула Сюсанне й ще раз вдарила прикладом. — Ти добре знаєш, про що я кажу. Це твоя вина, усе — твоя вина! — раптом схлипнула вона й позадкувала до мішка за два метри від неї. — Аллан мав докази, він повернувся, щоб знайти Юлію і розчавити тебе. Тепер це лягло на мене…

Евен бачив, як Сюсанне присіла напочіпки, трохи відвернувшись убік від нього. Палець з гачка не забирала, але рушниця відхилилася, цівка стриміла у стелю. Саме та нагода, на яку він чекав. Евен подався вперед, напружився. Ті двоє на колінах, помітили його, і він приклав палець до губ. Уже піднявши ногу, щоб кинутися вперед, за щось перечепився. Підошва шкрябнула підлогу. Сюсанне миттю обернулася, спрямувавши рушницю на нього. Евен завмер, підніс руки над головою. Сюсанне підхопилася на ноги, відступила назад, щоб тримати в полі зору всіх трьох одночасно.

— Чекай! — вигукнув він. — Я нічого тобі не заподію! Я тільки хочу допомогти!

— Ти? — глузливо запитала Сюсанне. — Усе склалось би інакше, якби поліція добре виконувала свою роботу. Тоді б ви знайшли Юлію, не обмовили б Аллана, і він не поїхав би світ за очі, а Юлія повернулась би додому. Усі ці довгі роки вона жила, а ви її так і не знайшли, — вона кивнула вбік матері. — Ви навіть не доглупалися, що це вона вбила Аллана.

«Хай говорить», — подумав Евен.

— Ти так думаєш чи знаєш? — запитав він.

— А хто ж іще? Поліція зеленого поняття ні в чому не має. Аллан знав, чим вона займається. Якби розказав, їй прийшов би кінець!

— То що ж вона вчинила? — Евен ступив крок уперед.

Сюссанне позадкувала.

— Настав час їй сплатити сповна за чорні діяння. Вона… вона… — голос зірвався, перейшов у ридання, сльози й шмарклі текли щоками.

— Дай мені зброю, — Евен простягнув руку. — Усе вже скінчилося.

— Ні! — Сюсанне хутко обтерла ніс тильним боком долоні, кілька секунд опановувала себе. — Нічого не скінчиться, доки не зізнається.

— У чому вона повинна зізнатися?

— Глянь у мішку!

Евен розгорнув мішок. Пальцями намацав щось чималеньке, кругле й гладке, щоб вийняти, довелося брати обома руками.

То був людський череп.

86

Скидалося на те, що череп викопали зовсім недавно, він був брудний, усередину набилося землі.

Фруде Ульсен затулив рот руками. Маріанне Вінтер незворушно дивилася на череп крізь звужені щілинки очей. Сюсанне дихала спокійніше, збудження вляглося.

— Це один з її пацієнтів. Його викопав Аллан.

— Що за дурня… — почала Маріанне.

— Замовкни! — визвірилася до неї Сюсанне. — Він шукав Юлію. Поглянь, — звернулася вона до Евена. — Бачиш щось дивне?

Евен підніс череп до світла, обернув довкола. І відразу збагнув, що вона мала на увазі.

— Дірочка!

— Отож! — тріумфувала Сюсанне. — Тепер розумієш? — обернулася до матері.

— Нічого про це не знаю, — вперлася Маріанне. — Я…

Сюсанне урвала її, гупнувши кілька разів прикладом по голові. Маріанне верещала, затуляючись руками, вимагала зупинитися.

— Розкажи поліцейському, що ти виробляла з хворими! — крикнула Сюсанне.

— Але я не розумію, про що…

Сюсанне кивнула на череп.

— Це — Тютта Сьоренсен. Я її пам’ятаю, така мила жіночка була. Завжди пригощала мене солодощами. А ти її вбила!

— Ні! Вона наклала на себе руки.

— Сюсанне, послухай мене, — втрутився Евен.

Обличчя Сюсанне блищало від поту.

— Аллан думав, що це Юлія? — запитав він.

— Ні, але він підозрював, що Юлію поклали до Тютти в могилу. Та… та її там не виявилося. Лише Тютта… Однак дірка доводить, що Тютту вбили. Так сказав Аллан.

Палець Сюсанне зігнувся на гачку.

— Зажди! — вигукнув Евен. — Послухай мене! Чому Алан думав, що Юлія може лежати в могилі цієї жінки?

— Він боявся, що мама проводила на ній досліди, і Юлія померла.

— А чому ти думаєш, що вона вбила твого брата?

Сюсанне мовчки, пильно дивилася на матір.

— Ми це з’ясуємо разом, ти і я, — поспішив запевнити її Евен. — Якщо натиснеш на гачок, можливо, ніколи не довідаєшся, що насправді трапилося з Алланом.

Сюсанне зиркнула на нього, і Евен помітив ледь вловне вагання.

— Будь ласка, розкажи мені про свої здогади, — попросив він.

— Не знаю, де й коли, але певна, що це її рук справа. Вона мусила його позбутися.

— Убити рідного сина? Не слухайте її! — озвалася Маріанне. — Хіба не видно? Вона ж не тямить, що каже.

— Чому, Сюсанне? Чому вона мусила позбутися Аллана? — допитувався Евен.

— Він добув докази, які знищили б її, змусили розказати, що вона вчинила з Юлією.

— Але вона не вбивала Юлію, ти ж знаєш. Юлія жива.

— От власне! — вигукнула Маріанне.

— Аллан не мав цілковитої певності. Та побоювався, що над нею вона також проводила експерименти й поклала в могилу до Тютти, бо та померла останньою, лише за місяць до зникнення Юлії. Такою була його теорія, — Сюсанне схлипнула. — Він уже ніколи не побачить Юлії, — вона витерла носа рукавом куртки. — Я залишилася знову сама, я… я не маю… Юлія вже ніколи не буде такою, як раніше. Аллан мертвий, Камілу в мене забрали. Я нічого не маю…

«Ось тепер!» — подумав Евен, коли Сюсанне провела рукою по обличчі, та не встиг.

— Зізнайся, що це ти вбила Аллана! — закричала Сюсанне до матері.

— Ні!

Постріл пролунав несподівано, куля вдарилася в підлогу біля самої голови Маріанне, яка стояла на колінах.

— Я уб’ю тебе! Мені це легко! — Сюсанне перевела зброю на Фруде Ульсена. — І тебе — теж. Ти ж допомагав їй, хіба ні?

Пролунав новий постріл. Куля поцілила в підлогу біля Фруде.

— Вона мене змусила, вона мене змусила! — скрикнув Фруде.

Евен хотів уже було кинутися до Сюсанне, але зупинився. Змусила?

— Не слухайте його! — озвалася Маріанне Вінтер. — Будь-хто в будь-чому зізнається, якщо на нього націлити зброю!

— Що ти зробив? — запитав Евен Фруде.

Фруде гикнув.

— Пішов за Алланом.

— Замовкни! — верескнула Маріанне.

— Алланові не варто було пхати носа, — хлипав Фруде. — Я… я… ударив його.

Маріанне зірвалася на крик.

— Замовкни, Фруде! Слухай мене!

Сюсанне спантеличено дивилася на Фруде:

— То це ти його вбив?

— Ні, він не був мертвий. Але Маріанне…

Фруде не встиг докінчити, бо Маріанне враз зірвалася з диким вереском і схопилася за цівку рушниці, намагаючись видерти її з рук Сюсанне. То був шанс, на який чекав Евен. Нахиливши голову, він рвонув вперед, протаранив Сюсанне в живіт, і вона випустила зброю. Раптом знову пролунав постріл і ще довго відлунював у тиші, після того як Евен вирвав рушницю з рук Маріанне. А тоді він побачив: Фруде Ульсен лежав у дивній, скорченій позі на долівці. Половини обличчя не було. На сірому бетоні швидко розповзалася з-під його голови калюжа крові.

87

Боги природи гнівилися. Метеорологи прогнозували дощі з сильними шквальними вітрами, шторму ж у прогнозах не було. У цих краях травень здебільшого ласкавий, але негода, яка насунулася цього вечора з моря, більше скидалася на ошкірених хижих звірів; такі запаюються десь далеко в Атлантиці, щоб напасти восени, але аж ніяк не тепер, на порозі літа, коли ночі стають теплішими й коротшими. Сині мигалки поліцейських машин і швидких розтинали спалахами пітьму, освітлювали навколишній ландшафт поміж завісами дощу, санаторій і гірські схили, луки й будинки. Гул сирен, змішуючись із завиванням бурі, підняв людей з ліжок, усі налякано поприлипали до вікон. Що, збіса, сталося? Дехто навіть одягнув дощовики, взув гумові чоботи і вийшов під дощ. Але й це не надто зарадило їхній цікавості: світла миготіли далеко внизу, поблизу занедбаного санаторію. Перші зіваки, які дійшли до самого санаторію, встигли побачити, як відводили до поліцейського авта Маріанне Вінтер, а доньку, Сюсанне, садили в швидку. Один поліціант розгортав обмежувальну стрічку, але на запитання, що відбувається, не відповів. Двоє інших одягли білі комбінезони й зникли в будівлі.

Евен та Еґґсбьо сіли в авто.

— Розказуй, що сталося, — звелів Еґґсбьо, виймаючи з внутрішньої кишені записника. — Доки ще все свіже в пам’яті.

— То зброя була в руках Маріанне Вінтер, коли пролунав постріл? — перепитав він за якийсь час.

— Усе відбулося надто швидко, я не встиг зорієнтуватися. Сюсанне на той момент уже випустила рушницю.

— Це могло статися випадково, — завважив Еґґсбьо.

— Звісно, але мені здається, вона застрелила його навмисне. Фруде саме почав розповідати про неї і про те, як убили Аллана. Він пішов за ним сюди і вдарив. Потім, мабуть, зателефонував Маріанне, та прийшла й вколола Алланові смертельну дозу кетаміну, а тоді змусила Фруде замести всі сліди вбивства і таємних експериментів.

Ленсман зняв кашкета, прочесав пальцями волосся, струсив з брів кілька дощових крапель.

— Хай техніки виконують свою роботу. Я попередив Карстена. Він прилетить з Осло першим рейсом, раненько.

— Отже, з допитом Маріанне Вінтер чекаємо до завтра?

— Так, Карстен хоче бути присутній.

— А Сюсанне зовсім розклеїлася?

— Еге ж, з неї зараз не видобути нічого притомного. Їй дали заспокійливе.

Хтось постукав у вікно авта. То був один з криміналістів-техніків.

— Ми знайшли в підвалі сліди крові, давні. Хтось намагався їх змити.

88

Кайса відразу з летовища Віґра поїхала в управу ленсмана у Воґені, щоб бути на місці, коли Карстен та Еґґсбьо вийдуть й оголосять про обрання запобіжного заходу для Маріанне Вінтер. Було тринадцяте травня. Кайса вже пройшла чотири перші сеанси хіміотерапії у клініці Драммена і тепер поверталася додому на вихідні. Планувалося, що Карстен побуде з нею, але він подався в Лусвіку в зв’язку з подіями в підвалі санаторію. Поки що все йшло досить непогано, хоча й відчувала невеличку слабкість, але Кайса була налаштована й на гірше. Почувши по авторадіо про прес-конференцію, вона вирішила податися просто туди, а вже потім забрати Юнаса з дитсадка.

Напередодні, наступного дня, після того як застрелили Фруде Ульсена, поліція коротко повідомила для преси, що одна особа загинула, друга — у лікарні, а третя — затримана. Три доби вони працювали без перепочинку. Кайсі нетерпілося почути офіційну заяву.

Кайса прослизнула в двері й стала під стіною у великій залі, де юрмилися журналісти та фотографи. Ленсман Уле-Якоб Еґґсбьо кахикнув у кулак, привітався, стисло зреферував події, про які йтиметься на прес-конференції, а тоді передав слово Карстенові.

Карстен, обводячи поглядом зібрання, на секунду затримався на Кайсі, але й бровою не повів. Він коротко розказав, що загиблий — Фруде Ульсен, чоловік, який нещодавно сидів у СІЗО за підозрою у скоєнні вбивства Аллана Вінтера й у причетності до зникнення його сестри тринадцять з половиною років тому. І додав, що один з поліцейських став свідком подій у санаторії.

— Ще до вистрілу, у розмові між двома особами, виринула нова інформація про вбивство Аллана Вінтера. Одна з цих осіб сидить зараз у СІЗО, — Карстен зробив паузу й знову обвів поглядом залу. — Йдеться про матір Аллана Вінтера, Маріанне Вінтер.

Камери навально затріскотіли, як це завжди буває на прес-конференціях, коли хтось виступає з сенсаційною заявою. Ніби вираз обличчя промовця цієї миті чимось мав би відрізнятися від виразу ще кілька секунд перед тим.

Карстен незворушно вів далі.

— Підставою затримання є обвинувачення у скоєнні умисного вбивства Аллана Вінтера. В обвинуваченні ми опираємося на твердження Фруде Ульсена перед самою його смертю, яке узгоджується з нашими знахідками. Маріанне Вінтер обвинувачується ще й в іншій справі: завдання важких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті. Формулювання цього обвинувачення може бути зміненим, залежно від результатів подальшого слідства. Тобто розслідування не конкретних подій у підвалі санаторію чи вбивства Аллана Вінтера, а діяльності Маріанне Вінтер як лікаря і науковця Ми маємо підстави вважати, що за понад десять років вона, не ведучи документації, вдавалася до недозволених методів досліджень і проводила експерименти над пацієнтами, які призвели до смерті кількох з них. Ми вважаємо, що ця діяльність пов’язана з убивством Аллана Вінтера, але, на жаль, не можемо вдаватися у деталі в інтересах слідства, — закінчив промову Карстен.

Слово знову взяв Еґґсбьо.

— Просимо вашого розуміння, що сьогодні ми не можемо надати детальнішої інформації, але відкриті до запитань. Тільки коротко…

Піднявся ліс рук. Еґґсбьо дав слово репортерові каналу NRK.

— Які ви маєте докази, що Маріанне Вінтер проводила експерименти з летальними наслідками?

Еґґсбьо скосував погляд на Карстена.

— Як уже мовилося, зараз ми ще не маємо права оприлюднювати подробиці, однак можу сказати, що суд погодився задовольнити нашу вимогу обрання запобіжного заходу — утримання під вартою.

— Якими будуть ваші подальші дії? — знову запитав репортер каналу NRK. — На чому поліція зосередиться насамперед?

Карстен нахилився до Еґґсбьо, щось прошепотів йому на вухо. Еґґсбьо відповів кутиком рота й кивнув.

— Ми проситимемо дозволу на ексгумацію тіл на старому закритому цвинтарі біля санаторію, — сказав Карстен.

Кайса майже бачила, як в очах журналістів заряхтіли сенсаційні заголовки. «Дім смерті» і фото санаторію. «Лікар-убивця» і фото Маріанне Вінтер. «Жертви експериментів» і фото цвинтаря.

Еґґсбьо надав слово журналістові газети «VG».

— Чи пов’язані фатальні експерименти Маріанне Вінтер з її дослідженнями лікувального методу DBS? Нещодавно вона розповідала про цей метод на міжнародній конференції в Осло. До того ж, доктор Вінтер визнаний авторитет у цій галузі…

Карстен кивнув.

— Так, пов’язані. Але вдаватися у деталі, як саме пов’язані, поки що не будемо.

Решта журналістів енергійно вимахували руками, намагаючись усілякими способами витягнути з Карстена й Еґґсбьо більше інформації, проте марні були їхні спроби. Коли на наступному колі питання почали дублюватися, Еґґсбьо закінчив прес-конференцію. Опісля обидва дали ще по короткому інтерв’ю, а Кайса вийшла в приймальню зачекати на Карстена.

— Хочу тобі щось показати, — сказав Карстен, повернувшись після інтерв’ю, і повів Кайсу в один з кабінетів.

Там, на столі, стояла велика скляна колба. Кайса кілька секунд мовчки дивилася на неї. Посудина була майже по вінця наповнена жовто-коричневою рідиною, у якій плавав мозок, жовто-бежевого кольору з візерунком на поверхні, мовби вималюваним сірою тушшю. Кайса бачила схожі колби впереміш зі склянками з сечею та екскрементами в підвалі Дікемарка. Однак у тих колбах зберігалися препаровані частини мозку. А цей — цілий. На склі наклеєна пожмакана, пожовкла етикетка: «Ґюннар Лауріцен, 26.10.1915-17.05.1993».

— Це ж мозок Креза, — спантеличено промовила Кайса. — Його справжнє ім’я Ґюннар Лауріцен, і дата смерті збігається. Маріанне Вінтер вийняла його мозок. І законсервувала. Де ти його роздобув?

— Знайшли в неї вдома.

— Як же?..

— Не знаємо. Ми уявлення не маємо, як це все взаємопов’язане.

— Які у вас іще докази її вини, окрім зізнання доктора Бюлля?

Карстен замислено дивився на неї.

— Та кажи вже! Кому я можу розпатякати? Каналу-4? Не думаю… А зважаючи на те, через що я пройшла… я ж вам, по суті, допомогла, безпосередньо причетна. Ну можеш хоч трішки розказати?

— Гаразд, — усміхнувся Карстен. — Ми маємо череп Тютти Сьоренсен. З маленькою дірочкою.

— Що? А він звідки у вас?

— Аллан викопав.

— Але… звідки ви знаєте?

Два роки тому Аллан відновив контакт з Сюсанне, розповів Карстен. Він намагався викреслити минуле, узяв собі нове ім’я, нове обличчя, нове життя. Однак минали роки, а спокою не знаходив. На той час, коли він поновив спілкування з сестрою, у неї все пішло шкереберть: чоловік її покинув й отримав опіку над їхньою донькою. Життя розсипалося на кавалки, вона відчувала, що не має задля чого жити.

— Ми вважаємо, що саме це підштовхнуло Аллана до помсти матері — вона була в усьому винною. Він мусив повернутися і поквитатися з нею. І мусив здійснити найважче з-поміж всього: розкопати могилу, у якій, як він думав, похована його сестра. Усі ці роки Алланові не давала спокою думка, що ж трапилося з Юлією. Він знав про материні експерименти й виснував теорію, що мати могла позбавити сестру життя, що з нею сталося те саме, що з Тюттою Сьоренсен. Коли Сюсанне повідомила йому, що мати вдома, на Кінці, у нього з’явилася нагода здійснити задумане й приставити матір до стіни. І хоч він не знайшов Юлиного тіла, зате добув череп — доказ злочинної діяльності Маріанне Вінтер. Аллан передав мішок з черепом Сюсанне, на випадок, якби з ним щось трапилося — так він їй сказав. Коли Аллана вбили, — а поліція не зуміла знайти вбивці, — Сюсанне вирішила взяти справу в свої руки. Їй нічого було втрачати, і вона прагнула помсти.

— Рушниця, якою застрелили Фруде Ульсена, належала її колишньому чоловікові, мисливцю, — додав Карстен.

— Що каже Маріанне?

— Нічого. Лише прокоментувала записи Креза. Наполягає, що в нього було викривлене сприйняття реальності.

— Я вірю Крезові, — промовила Кайса.

— Його записки можуть стати допоміжною ланкою в ланцюжку доказів, але навряд чи суд візьме їх до уваги, — похитав головою Карстен. — Ми допитаємо свідків, які працювали з Маріанне Вінтер в Дікемарку, а там побачимо.

— А що з Бюллем? Ви допитали його офіційно?

— Він помер після нашого візиту, наступного дня. Запис розмови стане важливим доказом.

— Вбивство Аллана вважається розкритим? Як його вбили?

— У підвалі санаторію знайшли сліди його крові. Це підтверджує слова Фруде Ульсена, сказані незадовго до смерті.

— Ви обвинувачуєте в убивстві матір?

— Аллана вдарили великим гайковим ключем. Ми знайшли ключ, на ньому кров Аллана і криваві відбитки пальців Фруде. Однак Аллана вбив кетамін.

— Який вколола мати? — запитала Кайса.

— Бракує технічних доказів.

— У приміщенні, де я ховалася, коли мене ледь не застукали Маріанне Вінтер і Фруде Ульсен, пахло хлором. Вони намагалися знищити сліди. А потім усе прибрали й спалили докази експериментів, які проводила Маріанне… і Бюлль.

— Допускаємо, що так і було. Ми працюємо над деталями.

— Який жах! Що Аллан робив у підвалі?

— Цього ми не знаємо. Але ж в тебе напевно є теорія, — усміхнувся Карстен.

— Шукав докази. Якщо Маріанне, як я думаю, тримала в підвалі колби з мізками, то він про це знав, — Кайса показала на колбу на столі. — Можливо, хотів оце забрати?

— Помилився… Він був переконаний, що мати проводила досліди на Юлії й позбавила її життя.

— Ну, добре… Та я не вірю, що Аллан повернувся лише задля того, щоб знайти Юлію. Він повернувся, щоб помститися за зруйноване дитинство.

— Цілком можливо…

— Ви вже розмовляли з Юлією?

— Поки що не мали змоги. Лікарі кажуть, що в неї роздвоєння особистості, вона замикається у своєму «safe place», як вони це називають, і з нею неможливо налагодити контакт. До того ж, аналізи крові показали, що вона вживала в великих дозах бензодіазепіни, зокрема рогіпнол. На те, щоб позбутися залежності, підуть роки. Це важче, ніж зістрибнути з героїну… Лікарі застерігають, що допит може погіршити її стан, тож нам не залишається нічого іншого, як чекати і сподіватися, що вона виборсається.

Кайса сіла за стіл.

— Уявляєш, це — мозок Креза. Неймовірно! Думаю, Маріанне Вінтер зберігала його, як трофей.

— Он як? На все ти маєш відповідь! То, може, маєш і пояснення «загадки Юлії»? Чому вона не втекла від Нільса, хоча мала таку можливість?

Кайса засміялася, похитала головою.

— Мусите ж ви таки до чогось докопатися самі!

89

Кайса трохи зсунула назад зав’язану чалмою хустку. Волосся вже трохи відросло, хоча досі лише на один сантиметр. Вона накупила собі багато таких тюрбанів, відколи через хіміотерапію почало випадати волосся.

Вона внутрішньо тремтіла, коли того дня, наприкінці серпня, увійшла в двері Каналу-4, щоб зустрітися з шефом політичної редакції і редактором повинного відділу, з тими, що й останнього свого візиту сюди. Ось тільки обставини тепер змінилися. Від тодішнього смутку тепер не було й сліду. На душі спокійно, хоч і трохи печально, але більше якось дивно, незвично, бо ж канал упродовж багатьох років був частиною її ідентичності — вона пишалася своєю роботою тут.

Курс хіміотерапії закінчився в середині червня, однак через величезне виснаження, їй потрібний був час на відновлення, тож вони з Карстеном вирішили зачекати з переїздом всією родиною до Аскера до кінця липня. Тепер мав початися курс радіотерапії. Карстен взяв відпустку. Розслідування, тим часом, продовжувалося повним ходом. Дати суду над Маріанне Вінтер ще не призначили.

Шеф, Турмуд Лінґе, обійняв її.

— Радий тебе бачити.

Він трохи здивовано глянув на чалму, але від коментарів утримався.

Вони завжди добре ладнали між собою, не його вина, що Кайса йде з каналу. Це — вина редактора відділу новин. Той саме увійшов до кімнати, подав Кайсі руку.

— Як справи? — усміхнувся редактор.

Кайсі завжди впадав у вічі його скривлений рот; навіть усміхаючись, він мав квасний вигляд.

— Дякую, усе гаразд, — кивнула вона й налила собі кави. — Ви досі маєте намір перевести мене з політичної до загальної редакції? — запитала вона, сідаючи перед обома шефами.

Кивнув лише редактор новин.

— Тоді я не бажаю тут працювати, — сказала Кайса.

Ну, ось, сказала. Щось кольнуло в грудях, але вона змусила себе всміхнутися.

— Але ж… — почав Турмуд.

— Не бачу іншого виходу, — урвала вона його. — Або ви знайдете щось прийнятне для застосування моїх знань і професійної компетенції, або я пошукаю собі інше заняття.

Турмуд вичікувально дивився на редактора відділу новин. Сумніву, хто тут ухвалює рішення, не було.

— У нас важкі часи, — промовив той. — Катастрофічно впали прибутки від реклами…

Чутки про те, що Канал-4 скорочуватиме штат, дуже поширилися за останній місяць. Кайса не мала ніякого бажання вислуховувати довгі пояснення ситуації, яка склалася на ринку медій. Їй потрібна чітка відповідь, тож вона не дала шефові договорити.

— Усе це я знаю. Питання в тому, чи ти маєш для мене роботу, відповідну моїй компетенції, роботу, яку я вже виконувала. Чи є нові перспективи, чи з’являться такі в майбутньому, чи зможу я розраховувати на щось ліпше, ніж завдання, які під силу зеленим випускникам Інституту журналістики?

Редактор новин роздратовано глянув на неї, перш ніж відповісти.

— Ні.

Кайса перезирнулася з Турмудом. Той відразу відвернувся і почав пальцем вимальовувати на стільниці невидимі каракулі. «Йому неприємно, — подумала вона. — І йому нічого сказати».

— Тоді поговоримо про заключну угоду й розрахунок.

— Та це… Ми зараз не маємо жодних пропозицій для заключної угоди. Тому…

Турмуд обернувся до редактора, кивнув йому на двері.

— Вийдемо на два слова?

Обидва встали з-за столу. Повернулися за десять хвилин, тепер уже говорив Турмуд.

— Ти отримаєш платню без відпрацювання за шість місяців — за угодою про звільнення, плюс фінансову компенсацію в розмірі річного окладу.

Суттєво більше, ніж Кайса сподівалася. Турмуд задля неї вступив у війну з редактором — це вона чудово розуміла.

— Гаразд, домовилися, — сказала вона, підводячись і подаючи обом шефам руку. — Вишлеш мені контракт? — запитала Турмуда.

— Маєш на оці нову роботу? — поцікавився Турмуд.

— Зніматиму документалку з однією продюсерською компанією.

— Ого! І про що?

— Про Юлію і Аллана Вінтерів.

— Овва! — вражено вигукнув редактор новин.

— Шкода, що ти хворіла й не могла висвітлювати для нас розслідування справи, — докинув Турмуд.

— Так, шкода, у мене рак грудей.

Обидва витріщилися на неї, Турмуд аж закліпав.

— Усе… усе добре? — запитав він.

Кайса вже дійшла до дверей і на порозі обернулася.

— Я знайома з обома, і з Алланом, і з Юлією.

Редактор новинної редакції не зміг приховати, який він ошелешений.

— Ти бачила Юлію? Але…

Кайса не зуміла стримати усмішки.

— А ще я знаю, хто був на яхті разом з нею та Нільсом Лієр-Гольмом.

Поліція на той час оприлюднила вже більше інформації про порятунок Юлії Вінтер і повідомила, що на облавку разом з Юлією та Нільсом перебувала ще одна жінка, однак не назвала її імені. «Хто ж та загадкова жінка?» — навперебій запитували медії. «Що насправді відбулося на облавку яхти?»

Редактор пильно дивився на Кайсу. «Тепер розумієш, що втратив?» — зловтішно подумала Кайса, але промовчала.

— Ти знаєш, хто та жінка? — зрештою, запитав він.

— Гарячий пиріжок, правда? — лукаво підморгнула Кайса. — Гадаю, документалка стане бомбою! Там я розкрию таємниці експериментів Маріанне Вінтер, а ще маленьку таємницю Едварда Мунка. А після завершення всіх формальностей з моїм звільненням тут, права на фільм передам NRK.

Вона аж гордо закинула голову, дивлячись на своїх уже колишніх шефів. Редактор новин, здавалося, ось-ось лусне.

— Наостанок хочу подякувати за кілька фантастичних років роботи в цьому домі. І пам’ятайте: для роботи тут потрібна надзвичайна компетенція. Ви будете успішними лише тоді, коли цінуватимете талант кожного свого працівника.

Три місяці потому

Кайса дуже хвилювалася, коли того сонячного дня їхала в Дікемарк. Вона проминула Адміністративний корпус і попрямувала далі, до корпусу Даґалі, великої зеленої будівлі, де кілька місяців під час війни переховували картини Мунка. Тепер це був один з небагатьох чинних корпусів університетської клініки Осло.

Юлія сиділа в своїй палаті біля вікна. Обличчя пласке, без жодної міміки. Поряд стояв мольберт з не закінченою картиною.

— Привіт, Юліє!

Це жінка з моєї кімнати, та що була на яхті, здається. Вона тепер має інший вигляд.

— Я мала б раніше тебе провідати, але хворіла.

Це тому вона так схудла? І волосся інакше. Тоді воно було довге. А голос той самий, приязний. Вона мені подобається.

— Я називаюся Кайса.

Кайса. Гарне ім’я.

— Ти врятувала мені життя. Я тобі дуже вдячна.

Все змінилося. Я думаю тепер інакше. І жінка пахне, як Сюсанне, коли вона поверталася взимку знадвору, набавившись у снігу.

— Дивно повернутися в Дікемарк? — запитала Кайса. — Ти ж тут часто бувала в дитинстві.

Дивно? Ні, гарно. Я люблю Дікемарк змалку. Тут безпечно, затишно, у моїй кімнаті, лише в моїй кімнаті, поміж чотирьох моїх стін.

Кайса глянула на картину на мольберті. Троє дітей сидять на східцях: дві дівчинки й хлопчик. Найстарша дівчинка тримає на колінах найменшу, хлопчик обіймає її за плечі. На картині літо; діти вбрані в легкі одежини: голі руки й ноги. Бузковий клематис обвиває поручні сходів. Білий будинок, а з темного отвору дверей, відразу за спинами дітей, визирає велетенське обличчя, яке Юлія тільки почала малювати; очі накреслені грубими чорними штрихами, волосся — каштанового кольору.

На стінах висіло багато картин.

— Які гарні, — промовила Кайса.

На всіх зображено старого чоловіка в різних позах: на одній він лежав у ліжку, втупившись поглядом у стелю, на іншій — стояв біля вікна, ще на іншій — сидів у кріслі, накривши коліна пледом. Кайса підійшла ближче, щоб роздивитися підписи: «Сором», «Жага», «Зрада», «Туга». Одна картина називалася «Радість». На ній чоловік стояв біля мольберта й малював. Обличчя зосереджене, він ледь усміхався, майже невловно.

— Це — Крез? — запитала Кайса.

То такий він був на вигляд?

Звідки вона знає про Креза?

— Це він стоїть біля вікна у своїй кімнаті в Бйоркелі? — знову запитала Кайса, показуючи на будівлю за вікном.

Вона теж його знала?

— Саме тут, у Дагалі, він знайшов картини Мунка. Ти це знала? Минає рівно сімдесят два роки, як він знайшов тут, у підвалі, «Сумнів».

Не дочекавшись відповіді, Кайса повела далі:

— Мені здається, Крез відсторонився від світу. Я не знаю, чому. А ти знаєш?

Ні, не знаю, він ніколи не розповідав, чому опинився в Дікемарку. Ми про таке не говорили.

— Гадаю, світ був для нього надто обтяжливий.

То вона так думає?

— Але мені здається, він зустрів людину, яка зробила для нього світ щасливішим місцем. Ти була для нього дуже важливою, можливо, важливішою, ніж здогадуєшся, — мовила Кайса, скоса глянувши на Юлію.

Ніякої реакції. Ніякої міміки. Лише порожній погляд у вікно. Але, відвернувшись від Юлії, Кайса відчула, ніби та дивиться їй у спину.

Звідки вона знає про мене й Креза?

— Мені здається, ти трохи на нього схожа. Ти теж втекла від світу, бо він тобі надто обтяжливий.

Звідки їй про це відомо, вона ж мене не знає.

— Найбільше мене дивує, чому ти не втекла від Нільса. Ти ж могла?

Утікати? Вона певна, що я не втікала. Навіщо? Вона не знає, що він мене врятував. І я стала його в’язнем.

— Він давав тобі наркотики?

Наркотики? Пігулки мене рятували.

— Всі ці роки, чотирнадцять років ти прожила в Нільса.

Аж так багато? Я й не знала, усе зникало вві сні й темряві. А куди мені було йти? Наражатися на небезпеку поза стінами?

— Що ти відчувала до Нільса? Це мені теж цікаво, — сказала Кайса.

Я його кохала. Спочатку. Дуже довго. А потім… і потім — теж, іноді. А тоді все змінилося. По телевізору показали фото, зняте на сходах, того дня, коли нас покинув тато. До мене повернулися спогади. Усе, про що я перестала згадувати. І тоді все змінилося.

— Я щось тобі привезла. — промовила Кайса.

Вона вийняла з торбинки пожовклі списані аркуші, підсунула до Юлії стільця, сіла біля неї і простягнула нотатки. Ніякої реакції. Тоді вийняла флакончик.

— Бачиш? Тут написано «Юлія». Це — парфуми, їх виготовив Крез і назвав на твою честь. Гадаю, він знайшов досконалу формулу, яку шукав усе своє життя. Знаєш, чому я так думаю? Бо він про це розповів.

Парфуми «Юлія»? Розповів? Кому?

Кайса поклала флакон на коліна Юлії.

— Він написав повість про своє життя, про те, чого зазнав і що пережив. Він і про тебе написав, — і Кайса почала читати. — «Пишучи, я безнастанно думав про Юлію. Вона, маленька Юлія, так багато запитувала, і це вона спонукала мене розповісти про все побачене й почуте. Але що найважливіше: вона змусила мене повірити, що моє життя не минуло намарно».

Руки Юлії, згорнені на колінах, розтулилися, пальці поволі обхопили флакон.

Кайса читала далі. Час до часу поглядала на Юлію, але вираз її обличчя ні на мить не мінявся.

Примітки

1

Біблія. До Рим, 1:27, 32. (переклад І. Огієнка).

2

Неврологічно-поведінковий розлад розвитку.

Content

Тайґе Трюде Пацієнт

Трюде Тайґе Пацієнт

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

Три місяці потому

Примітки