Філіп К. Дік

Повне зібрання короткої прози

Том 2

Про автора

Філіп К. Дік /1928-1982/ — культовий американський письменник-фантаст, філософ і візіонер, творчий доробок якого надзвичайно вплинув, і досі продовжує впливати, на всю світову фантастичну та довколафантастичну літературу й кіно. Однією з найважливіших тем у творчості Філіпа Діка, до якої постійно повертається письменник, є з’ясування того, наскільки реальною є наша реальність та наскільки реальними є, власне, ми самі. А ще — химерні паралельні світи і часові петлі, штучні створіння, які вивільнилися з-під влади своїх творців, щоб перебрати на себе всю повноту влади над світом, включно зі своїми творцями та їхніми нащадками, а ще — чудернацькі істоти й організації, що у вирі буденності таємно займаються своїми химерними справами, космічні подорожі й міжгалактичні війни, контакти з представниками інших цивілізацій, з якими не завжди вдається знайти спільну мову, тоталітарні уряди і мега-корпорацїї, що контролюють простір і час, і знову така схожа на нашу, але все ж невловимо відмінна реальність, в яку несподівано провалюється головний герой, що насправді ніколи не прагнув усіх цих дивовиж, а хотів лише спокійного щасливого життя, як і ми з вами…

Здається, скриня, з якої Філіп Дік діставав свої приголомшливі ідеї та концепції, ніколи не порожніла, принаймні до 1982 року, коли він пішов із життя, не доживши лише кілька місяців до першої екранізації свого роману «Чи сняться андроїдам електровівці», яка зробила його знаменитим. Творчий спадок Філіпа Діка налічує майже п’ять десятків романів і понад сотню оповідань.

Цим повним зібранням короткої прози ми віддаємо шану непересічній особистості Філіпа Діка й тому впливу, який його творчість справила на всю сучасну фантастику і, певною мірою, літературу загалом. Без Філіпа Діка багато речей були б дещо інакшими, ніж ті, якими ми їх знаємо сьогодні, тож радіймо, що принаймні у нашій з вами реальності існував письменник, філософ, есеїст і візіонер — Філіп Кіндред Дік.

Космічні браконьєри

— Що це за корабель? — запитав капітан Шер, уважно вдивляючись в екран відеомодуля й не відриваючи рук від панелі керування.

Нельсон, навігатор, зиркнув через його плече на екран.

— Хвилинку, — він повернув контрольну камеру і сфотографував зображення. Фото ковзнуло у приймач пневматичного зв’язку й полетіло в штурманський відсік. — Спокійно, капітане. За мить отримаємо відповідь від Барнза.

— Що вони тут роблять? Чого їм тут треба? Їм же напевно відомо, що заходити в систему Сиріуса заборонено.

— Зверніть увагу на опуклі боки, — Нельсон провів пальцем по екрану. — Це вантажник. Бачите, який округлий? Це транспортник, жодних сумнівів.

— А гляньте ще ось на це. — Шер підкрутив збільшувач. Зображення чужого корабля виросло, заповнивши весь екран. — Бачите ряд виступів?

— То й що?

— Це важкі гармати. Притоплені, з далеким радіусом дії. Так, це транспортник, але озброєний.

— Пірати, мабуть.

— Можливо. — Шер бавився кулькою мікрофона внутрішнього зв’язку. — Щось підказує мені, що слід зв’язатися із Террою.

— Для чого?

— Це може бути розвідник.

Очі Нельсона зблиснули.

— Думаєте, вони нас сканують? Але якщо у них є ще кораблі, то чому наші радари їх не засікли?

— Ймовірно, вони перебувають за межами досяжності.

— Тобто далі ніж два світлові роки? Я підкрутив радари на максимум, а це найкращі радари на сьогодні.

З лотка пневматичного зв’язку вилетів футляр з повідомленням і покотився по столу. Шер упіймав його, витягнув аркуш паперу, розгорнув, хутко проглянув і передав Нельсону.

— Ви теж подивіться.

Корабель був адгаранський, першокласний новітній транспортник. Барнз від руки дописав уточнення: «На цьому серійному типі адгаранських вантажних суден немає озброєння. Схоже, гармати встановлено додатково, це нестандартна комплектація».

— Отже, це не наживка, — пробурмотів Шер. — Цей варіант можна виключити. А що нам відомо про Адгару? З якого дива адгаранський корабель вторгається у систему Сиріуса? Терра вже давно закрила цей сектор. Вони мають знати, що тут заборонено торгувати.

— Про адгаранців узагалі мало що відомо. Тільки те, що вони брали участь у Всегалактичній торговій конференції.

— А до якої раси вони належать?

— Арахніди, що типово для цього регіону. Походять з великого мерзимського кореня, різновид мерзимського прототипу. Мало з ким підтримують контакти. Мають складну суспільну структуру, досить жорсткі правила поведінки індивідів. Їм притаманний вроджений суспільний інстинкт.

— Тобто вони комахи?

— У певному сенсі. В тому ж, в якому нас можна вважати лемурами.

Шер знову підійшов до відеомодуля, зменшив зображення і зосереджено дивився в екран. Радар автоматично відстежував адгаранський корабель, не випускаючи його з поля зору.

Вантажник, велетенський і чорний, здавався незграбним порівняно з елегантним терранським крейсером. Він нагадував вгодованого хробака, а його тьмяні бічні секції так розбухли, що скидалися на великі кулі. Корабель наближався до зовнішньої планети системи Сиріуса, блимаючи сигнальними вогнями. Рухався він повільно й обережно, наче намацуючи шлях. Ось він ліг на орбіту десятої планети і розпочав посадковий маневр. Спалахнули червоним вогнем струмені гальмівних сопел. Розбухлий хробак поволі пішов на зниження, наближаючись до поверхні планети.

— Вони здійснюють посадку, — зауважив Нельсон.

— То й добре. Нерухоме судно — чудова мішень для нас.

Адгаранський корабель досяг поверхні десятої планети, його гальмівні сопла вивергнули хмару газів і завмерли. Вантажник приземлився на сірий пісок похмурої пустелі, що лежала між двома гірськими кряжами. Десята планета була зовсім безплідною, світом без атмосфери, без жодних ознак життя й без краплі води.

Ландшафт був здебільшого скелястим: розмежовані ярами холодні стрімчаки, що відкидали розлогу тінь, — безживна поточена поверхня, непривітна й ворожа.

Адгаранський корабель враз ожив, його люки розчахнулися. Назовні висипали крихітні чорні цятки, їх ставало все більше. З транспортного судна вихлюпнувся цілий потік цих цяточок, що мчали піщаною рівниною. Деякі з них вже дісталися до скель і позникали серед кратерів і вершин. Інші перевалили за хребти і загубилися в тінях гір.

— Чорт! — пробурмотів Шер. — У цьому ж немає жодного сенсу! Чого їм тут треба? Ми прочесали всі ці планети вздовж і впоперек. Тут немає нічого вартого уваги, геть нічого.

— Можливо, у них інші потреби чи інше уявлення про те, що є вартим уваги.

Шер раптом закляк.

— Погляньте, їхні кари повертаються на корабель.

Чорні цятки з’явилися знову, виринувши з тіні кратерів.

Вони поспішали до материнського хробака, здіймаючи хмарки піску. Люки знову розчахнулися. Один за одним кари тяглися всередину корабля і зникали. Кілька останніх припізнілих екіпажів заїхали досередини, і люки зачинилися.

— І що в біса вони там знайшли? — подивувався Шер.

Пригнувши голову, до командного відсіку увійшов офіцер-зв’язківець Барнз.

— Він досі на поверхні? Дайте мені глянути. Ніколи не бачив адгаранського корабля.

Вантажник на поверхні планети тимчасом зарухався. Він здригнувся, завібрував усім корпусом, здійнявся з місця і почав стрімко набирати висоту, взявши курс на дев’яту планету. Спочатку він покружляв на орбіті, оглядаючи нерівний, наче поїдений віспою, ландшафт її поверхні. Внизу лежали порожні впадини висохлих океанів, нагадуючи велетенські дека для випічки.

Адгаранці обрали одну із западин, і корабель пішов на посадку. У небо здійнялися хмари газів.

— Знову та сама фігня, — пробурмотів Шер.

Люки розчахнулись, мурашині цятки повиповзали на поверхню і чимдуж помчали в усі боки.

Шер роздратовано прикусив губу.

— Ми мусимо дізнатися, що вони шукають. Погляньте, як вони рухаються. Вони точно знають, що роблять.

Він схопив мікрофон передавача, але потім враз його опустив.

— Терру, мабуть, викликати не варто. Ми самі зможемо впоратися.

— Але не забувайте, що вони озброєні.

— Ми захопимо їх, коли вони приземляться. Вони по черзі зупиняються на кожній планеті. Ми зустрінемо їх на четвертій.

Пробігшись пальцями по клавіатурі, Шер вивів на екран карту системи Сиріуса.

— Коли вони сядуть на четверту планету, ми їх там уже чекатимемо.

— Вони можуть вирішити битися.

— Можливо. Але ми мусимо з’ясувати, що вони вантажать на корабель. Хоч би що то було, воно належить нам.

На четвертій планеті системи Сиріуса була атмосфера і трохи води. Шер посадив корабель на руїни давно полишеного стародавнього міста.

Адгаранський вантажник ще не з’явився. Шер уважно оглянув небосхил, а потім відчинив головний люк. Він, Барнз і Нельсон, озброєні великокаліберними слем-рушницями, сторожко вийшли назовні. Люк зачинився, і крейсер рвонув у височінь.

Чоловіки стежили за відльотом свого корабля, тримаючи рушниці напоготові. Повітря було холодним і розрідженим, вітер обвівав їхні скафандри.

Барнз увімкнув обігрів.

— Як на мене, тут досить холодно.

— Це нагадує нам, що ми — террани, хоча й на відстані багатьох світлових років від дому, — зауважив Нельсон.

— План дій такий, — повідомив Шер. — Ми не будемо їх підривати, про це не може бути й мови. Нам потрібен їхній вантаж. Підірвемо корабель — знищимо все.

— Що ж тоді ви пропонуєте?

— Ми накриємо їх газовою хмарою.

— Газовою хмарою? Але ж…

— Капітане, ми не можемо застосувати газ. Інакше доведеться чекати, доки він нейтралізується.

— Тут вітер. Він розвіє хмару дуже швидко. У всякому разі, це єдине, що ми можемо зробити, тож доведеться ризикнути. Будьте готові, щойно побачимо їхній корабель.

— А якщо промажемо газом?

— Тоді доведеться відкрити вогонь. — Шер пильно оглядав небо. — Схоже, вони наближаються. Ховаймося.

Вони поквапилися до руїн міста — нагромадження залишків башт і колон, всіяних дрібними кам’яними уламками.

— Згодиться, — сказав Шер і присів навпочіпки, не випускаючи рушниці з рук. — Ось і вони.

Адгаранський корабель з’явився над ними і почав заходити на посадку. Він повільно знижувався під гуркіт своїх дюз, що здіймали в повітря хмари пилу. Нарешті судно приземлилось, здригнулося і непорушно завмерло.

Шер вхопив мікрофон.

— Вперед!

У небі з’явився терранський крейсер і почав стрімко знижуватися до адгаранців. Крейсер потужними струменями випустив біло-блакитну хмару просто на чорний вантажник.

Вона швидко долетіла до запаркованого корабля, огорнула його зусібіч своїми хвилями і всмокталася в обшивку.

Поверхня корпусу на мить зажевріла, уламки почали завалюватися всередину. Обшивка швидко іржавіла. Терранський крейсер, виконавши своє завдання, заклав віраж і зник у небі.

З адгаранського судна почали вискакувати дрібні фігурки. Довгоногі, вони метушилися і стрибали, як навіжені. Потім більшість з них повернулися назад, у нутрощі корабля, і почали витягати звідти пожежні шланги, балони та інше обладнання. Вони гарячково працювали, зникаючи у корозійній хмарі.

— Вони поливають корабель із шлангів.

Адгаранців побільшало, вони гарячково метушилися.

Хтось застрибував на корабель, хтось зістрибував на землю, хтось кудись цілеспрямовано рухався, хтось безцільно кружляв довкола.

— Наче мурашник розворушили, — пробурмотів Барнз.

Адгаранці обліпили корпус судна, відчайдушно поливаючи обшивку, намагаючись зупинити корозійну дію газової хмари. Тимчасом у небі знову з’явився терранський крейсер, що готувався до повторної атаки. Він стрімко наближався, виростаючи з крихітної цяточки у сріблясту голку, що виблискувала у променях Сиріуса. Батарея гармат вантажника марно намагалася взяти швидкісний крейсер на приціл.

— Бомбіть поруч із ціллю! — наказав у мікрофон Шер. — Не пошкодьте корабель. Нам потрібен вантаж.

Люки крейсера розчахнулися. Дві бомби полетіли вниз точно розрахованими траєкторіями і вибухнули обабіч нерухомого вантажного судна. Його накрило хмарою каміння й пилу, що смерчем здійнялися вгору. Чорний хробак здригнувся. Адгаранці зісковзнули з обшивки корабля на ґрунт. Гарматна батарея здійснила кілька пострілів, але промахнулася. Крейсер шугнув угору і зник за обрієм.

— У них немає жодного шансу, — сказав Нельсон. — Вони не зможуть злетіти, доки не зіб’ють корозійної хмари.

Більшість адгаранців утікали з корабля і розбігалися навсібіч.

— Справу, вважай, зроблено, — сказав Шер і звівся на ноги. — Ходімо!

Яскравий спалах сигнальної ракети, випущеної транспортником, усипав небо білими іскрами. Перелякані нападом адгаранці безцільно метушилися довкола корабля, газова хмара поступово розсіювалася. Біла сигнальна ракета сигналізувала капітуляцію. Угорі знову закружляв крейсер, чекаючи наказу від Шера.

— Ви тільки погляньте на них, — сказав Барнз, — комахи розміром з людей.

— Хутчіш, — поквапив їх Шер. — Хочу дізнатися, що вони везуть.

Командир адгаранців чекав на них біля корабля. Ошелешений несподіваним нападом, він рушив назустріч терранам.

Нельсон, Шер і Барнз дивилися на нього з ледь тамованою огидою.

— Боже, — вихопилося в Барнза, — то ось вони які!

Адгаранець мав майже п’ять футів зросту, його тіло вкривав чорний хітиновий панцир. Стояв він на чотирьох тоненьких кінцівках, дві верхні кінцівки, якими він розмахував, росли із середини його тіла. З одягу на ньому був лише незатягнутий ремінь, на якому теліпалися якісь інструменти та зброя. Його очі мали складну будову, в кожному було по кілька кришталиків. Ротом слугувала вузька щілина у нижній частині продовгуватого черепа. Істота не мала вух, а на голові у неї тремтіли два схожі на антени відростки.

За спиною адгаранського командира скупчилися члени екіпажу, нерішуче завмерши. Дехто з них тримав спрямовану в бік терранів трубчасту зброю. Командир адгаранців різко заклацав ротом і похитав вусиками. Його підлеглі опустили зброю.

— І як з ними спілкуватися? — запитав Барнз у Нельсона.

Шер вийшов наперед.

— А це не має жодного значення. Нам йому нічого сказати. Вони й самі добре знають, що перебувають тут незаконно, нас цікавить лише їхній вантаж.

Він проштовхався повз командира, інші адгаранці розступилася. Шер піднявся на корабель, Нельсон і Барнз прослідували за ним.

Нутрощі вантажника сочилися слизом. Звідусіль капало. Темні вузькі проходи нагадували довжелезні тунелі. Підлога була слизькою. Члени екіпажу ховалися в темряві, виднілися лише їхні кінцівки та вусики, що нервово похитувалися. Шер освітив ліхтариком один з проходів.

— Сюди. Схоже на головний коридор.

Командир адгаранців ані на крок не відставав від терранів, але Шер не звертав на нього уваги. Терранський крейсер приземлився неподалік. Нельсон бачив, як їхні солдати займали позиції.

Попереду коридор впирався у металеві двері. Шер жестом наказав їх відчинити.

— Відчиняй!

Командир адгаранців відступив, демонструючи небажання коритися. Підійшли ще кілька членів екіпажу, всі з трубчастою зброєю.

— Вони готуються до спротиву, — тихо попередив Нельсон.

Шер націлив на двері слем-рушницю:

— Що ж, коли немає іншої ради…

Адгаранці збуджено заклацали, проте до дверей ніхто не підійшов.

— Гаразд, — похмуро сказав Шер і натиснув на гачок. Двері випарувалися хмарою диму. Тепер там був отвір, цілком достатній для проходу. Схвильовано клацаючи, навколо стовпилися ошелешені адгаранці. Їх ще чимало набігло ззовні, і всі вони скупчилися навколо трьох терранів.

— Ходімо далі, — сказав Шер і ступив у прохід, що зяяв попереду. Нельсон і Барнз пішли за ним, тримаючи випромінювачі напоготові.

Прохід збігав униз, повітря було важким і насиченим. Комахи не відставали.

— Назад! — Шер обернувся до адгаранців і підняв зброю. Вони зупинилися. — Стояти! — Потім уже до своїх: — Рухаймося далі.

Террани завернули за ріг і опинилися в трюмі. Шер ступав сторожко, обережно. Раптом перед ними виринули кілька адгаранських вартових з трубчастою зброєю напоготові.

— Геть з дороги! — Шер націлив на них слем-випромінювач. Бартові неохоче відступили.

Шер пройшов далі і раптом зупинився як укопаний.

Перед ним був вантаж корабля. Трюм був до половини заповнений акуратно складеними кульками, що мерехтіли молочно-білим сяйвом, схожі на величезні коштовні перлини незрівнянної краси. Тисячі кульок. Вони лежали повсюди, скільки сягав погляд, і тягнулися нескінченними рядами аж ген углиб. Ці чудернацькі кульки світилися м’яким внутрішнім сяйвом, що заливало корабельний трюм.

— Неймовірно! — вигукнув Шер.

— Не дивно, що вони намагалися проскочити сюди без дозволу. — Барнз зробив глибокий вдих, широко розплющеними очима розглядаючи посталу перед ними розкіш. — Думаю, я би на їхньому місці вчинив так само. Ви тільки погляньте на це!

— Які величезні! — захоплено погодився з ним Нельсон. Вони перезирнулися.

— Я ніколи не бачив нічого подібного, — вражено сказав Шер. Адгаранські вартові стривожено дивилися на них, тримаючи зброю напоготові. Шер підійшов до першого ряду перлин, розкладених з математичною точністю.

— Неймовірно! Сховище коштовностей, складених як… Як дверні ручки на складі.

— Може, колись вони належали адгаранцям, — замислено протягнув Нельсон. — Може, це багатство колись вкрали у них будівничі міст системи Сиріуса, і тепер адгаранці повертають своє добро.

— Цікава думка, — зауважив Барнз. — Це пояснює, чому вони так легко їх познаходили.

Шер на це лише гмукнув.

— Так чи так, а коштовності тепер наші. Усе в системі Сиріуса належить Террі. Це погоджено, запротокольовано і підписано.

— А що як це коштовності, які ми вкрали в адгаранців?

— Тоді їм не слід було підписувати угоду про заборонені для відвідування системи. Вони мають свою власну. А ця — власність Терри. — Шер простягнув руку до однієї з перлин — Цікаво, які вони на дотик?

— Обережніше, капітане. Вони можуть бути радіоактивними.

Шер торкнувся перлини.

Адгаранці враз накинулися на нього і відштовхнули назад. Шер відбивався, один з охоронців вхопився за Шерів випромінювач і вирвав його з рук капітана.

Барнз вистрілив, і охоронці зникли без сліду.

Нельсон опустився на коліно і почав стріляти в напрямку входу. Коридор був ущерть заповнений адгаранцями. Частина з них почали відстрілюватися. Над Нельсоновою головою проносилися тонкі розпечені промені.

— Їм нас не здолати, — прохрипів Барнз. — Вони не наважуються відкрити вогонь по-справжньому: бояться пошкодити перлини.

Адгаранці відступали коридором, геть від пролому в трюм. Їхній командир наказав припинити вогонь.

Шер вихопив з рук у Нельсона випромінювач і розніс на пил ще кількох комах. Тимчасом члени ворожого екіпажу забарикадували вихід з трюму. Вони підтягли важкі плити для аварійного ремонту корпусу і хутко заварили ними пролом.

— Випалюйте діру! — гаркнув Шер. — Вони намагаються нас тут замурувати.

Барнз націлив випромінювач на корпус корабля. Два слем-промені вгризлися у бічну стіну, і метал піддався. Вони випалили круглий отвір.

Назовні, тимчасом, тривала сутичка між терранськими солдатами й адгаранцями. Іншопланетяни відходили, відстрілюючись і підстрибуючи. Декотрі заплигували в люки корабля, інші кидали зброю і тікали геть. Очманілі, вони безпорадно метушилися, стрибали туди-сюди і несамовито клацали.

Терранський крейсер ожив і націлив на вантажник важкі гармати.

— Не стріляти! — скомандував у мікрофон Шер. — Не чіпайте корабель, це зайве.

— Їм кінець, — видихнув Нельсон, зіскочивши з пропаленого отвору в корпусі корабля на землю. За ним стрибнули Шер і Барнз. — У них жодних шансів. Вони не вміють воювати.

Шер жестом підкликав групу солдатів.

— Сюди! Швидше, чорт забирай!

З пролому в корпусі корабля посипалися молочного кольору перлини. Вони підскакували й розкочувались навсібіч. Частину опор корабля рознесли на друзки, і купи коштовностей викотилися просто їм під ноги.

Барнз підняв одну перлину. Її тепло відчувалося навіть крізь рукавицю. Він підняв коштовність до світла. Кулька була матова. Її молочне сяйво вигравало тьмяними хаотичними тінями. Перлина пульсувала і пломеніла, немов жива.

Нельсон насмішкувато глянув на нього.

— Цікава дрібничка, еге ж?

— Чудова! — Барнз підняв ще одну. З корабля у нього пальнув якийсь адгаранець, але не влучив.

— Ти лишень поглянь, їх тут тисячі!

— Треба викликати сюди наші торгівельні кораблі, щоб вони все звідси забрали, — сказав Шер. — Ми не будемо в безпеці доти, доки вони не завантажать останню перлину і не відлетять на Терру.

Стрілянина майже затихла. Террани оточували залишки адгаранського екіпажу.

— А з ними що робитимемо? — запитав Нельсон.

Шер не відповів. Він уважно розглядав перлину, крутячи її в руках.

— Погляньте лишень, — протягнув він. — Виграє різними барвами, залежно від того, як на неї падає світло. Бачили колись щось подібне?

На четверту планету сів велетенський терранський вантажник. Люки трюмів відчинилися. Потужні кари, ціла колона присадкуватих вантажівок, попрямувала до адгаранського корабля. Похилі трапи опустилися, роботизовані ковші готувалися ставати до роботи.

— Підгрібайте геть усе! — горлав менеджер компанії «Терран ентерпрайзес» Сильванус Фрай, підходячи до Шера і витираючи спітніле чоло картатим носовичком. — Дивовижна здобич, капітане. Справжня знахідка. — Він простяг капітанові свою вологу долоню, і вони потиснули руки.

— Не розумію, як це ми їх раніше проґавили, — відповів Шер. — Адгаранці просто прилетіли і забрали добро. Ми стежили, як вони переміщалися з однієї планети на іншу, немов травневі бджоли, що перелітають з квітки на квітку, збираючи мед. Дивом дивуюсь, чому наші розвідники нічого не знайшли.

Фрай знизав плечима.

— А яке це має значення? — він узяв одну з перлин, підкинув її вгору і підхопив. — Гадаю, кожна жінка на Террі носитиме на шиї таке намисто — або хотітиме його носити. За пів року вони вже дивуватимуться, як можна було раніше жити без них. Типово людський менталітет, капітане.

Він засунув перлину до кишені.

— Візьму й собі одну для дружини.

Озброєний терранський солдат привів командира адгаранського корабля. Той більше не клацав, відмовчувався. Уцілілих адгаранців роззброїли і дозволили ремонтувати вантажник.

Вони залатали корпус корабля і вже закінчували відновлювати пошкоджену корозією обшивку.

— Ми вас відпускаємо, — повідомив Шер командиру. — Ми могли б судити вас як піратів і розстріляти, але не хочемо зайвої мороки. Краще передайте своєму керівництву, щоб віднині ваші кораблі не потикалися до системи Сиріуса.

— Та він же вас не розуміє, — буркнув Барнз.

— Я знаю. Це просто формальність. Зрештою, головне він, думаю, второпав.

Командир адгаранців стояв мовчки і чекав.

— Це все, — Шер нетерпляче махнув у напрямку адгаранського корабля. — Закінчуйте ремонт і стартуйте, забирайтеся звідси, і щоб більше ми вас тут не бачили.

Адгаранця відпустили, він поволі рушив до свого корабля і незабаром зник у проваллі темного люка. Члени його екіпажу закінчили ремонтувати обшивку, зібрали інструменти і піднялися на борт.

Люки зачинилися. Адгаранський корабель здригнувся, запрацювали реактивні двигуни. Незграбно відірвавшись від землі, він здійнявся у небо і вирушив у міжзоряний простір.

Шер провів корабель поглядом.

— От і все, — Шер і Фрай поквапилися до свого крейсера. — Гадаєте, ці перлини стануть сенсацією на Террі?

— Аякже, хіба в цьому можуть бути якісь сумніви?

— Та ні. — Шер замислився. — Вони відвідали лише шість з десяти планет. На інших планетах має бути ще. Після того, як ми доправимо цей вантаж на Терру, варто буде обстежити внутрішні планети. Якщо адгаранці знаходять там перлини, то й ми спробуємо.

Очі Фрая зблиснули за окулярами.

— Чудово! Я й не подумав, що їх же може бути більше.

— Авжеж, — Шер потер підборіддя. — Принаймні, вони мають там бути.

— Вас щось непокоїть, капітане?

— Я ніяк не можу зрозуміти, чому ми досі їх ніколи не знаходили.

Фрай поплескав його по спині.

— Та годі вам, не переймайтеся цими дурницями!

Шер кивнув, все ще у глибокій задумі.

— Ніяк не втямлю, чому ми раніше їх не бачили? У чому тут секрет?

Командир адгаранського судна сидів за панеллю керування, налаштовуючи передавач. На екрані відеомодуля з’явилась Контрольна база другої планети адгаранської системи. Командир підніс до шиї звуковий конус.

— У нас погані новини!

— Що сталося?

— На нас напали террани і відібрали вантаж.

— Скільки було на борту?

— Половина. Ми відвідали лише шість планет.

— Прикро. Вони забрали вантаж на Терру?

— Вочевидь.

Запала мовчанка.

— На Террі тепло?

— Наскільки я знаю, досить тепло.

— Тоді, можливо, все буде гаразд. Ми не збиралися робити кладки на Террі, але якщо вони самі…

— Мені не подобається, що террани захопили половину наших дітей. Шкода, що ми не встигли забрати інших.

— Не біда. Попросимо Матір відкласти нових, щоб компенсувати втрачене.

— Але що террани збираються робити з нашими яйцями? Щойно ті почнуть лупитися, вони матимуть страшенний клопіт, справжні проблеми. Щось я їх не розумію, хто знає, що у них у головах. Мені страшно навіть уявити, що буде, коли яйця почнуть лупитися. А на вологій теплій планеті цього не доведеться довго чекати…

Нащадок

Ед Дойл поспішав. Він зупинив наземну автівку, махнувши п’ятдесятьма кредитами перед обличчям робота-водія, витер розпашіле обличчя червоною хустинкою, розстібнув комірець, а потім безперестанку пітнів, облизував губи і знервовано сковтував слину дорогою до лікарні.

Автівка плавно зупинилася перед великою будівлею з білим склепінням. Ед вискочив і помчав нагору, долаючи по три сходинки за раз, проштовхуючись крізь відвідувачів і одужуючих пацієнтів, що стояли на широкій терасі. Він усією вагою навалився на двері й опинився у приймальні, переполохавши обслуговуючий персонал і поважну публіку, заклопотану своїми справами.

— Де?! — вигукнув Ед, роззираючись довкола, широко розставивши ноги і стиснувши кулаки. Його груди здіймалися й опускались, дихання було хрипким, як у дикого звіра. У приймальні запала тиша. Усі витріщалися на нього, відволікшись від своїх справ.

— Де?! — знову вигукнув Ед. — Де вона? Де вони?!

Йому поталанило, що Дженет народила дитя саме цього, а не іншого дня. Проксима Центавра була далеко від Терри, і сполучення було поганим. Очікуючи народження дитини, Ед вилетів з Проксими ще кілька тижнів тому і лише щойно прибув у місто. Доки він забирав свою валізу з багажної лінії на станції, робот-кур’єр передав йому повідомлення: «Центральна лікарня Лос-Анджелеса. Приходьте негайно».

Ед одразу ж вирушив туди. Дорогою він радів, що так вдало вибрав день, майже година в годину. Це було приємне відчуття. Воно охоплювало його і раніше, протягом тих років, що він займався бізнесом у колоніях — на фронтирі, околиці терранської цивілізації, де вулиці досі освітлювалися електричними ліхтарями, а двері відчинялися вручну.

До цього спочатку важко було звикнути, але тепер Ед озирнувся на двері позаду, раптом почуваючись дурнем. Він прорвався крізь них, ігноруючи автоматичний датчик. Двері саме зачинялися, повільно ковзаючи на місце. Він трохи заспокоївся й поклав хустинку до кишені піджака. Працівники лікарні поверталися до своїх справ. Один із них, високий робот нової моделі, підійшов до Еда й зупинився.

Робот впевнено тримав планшет, розглядаючи своїми фотоелементними очима Едове розпашіле обличчя.

— Чи можу я дізнатися, кого ви шукаєте, сер? Кого ви хочете знайти?

— Свою дружину.

— Її ім’я, сер?

— Дженет. Дженет Дойл. Вона щойно народила.

Робот звірився з планшетом.

— Пройдіть за мною, сер.

Він рушив проходом униз. Ед нервово пішов слідом.

— З нею все гаразд? Я вчасно сюди дістався? — до нього поверталася тривога.

— З нею все цілком гаразд, сер. — Робот підняв металеву руку, й бічні двері від’їхали. — Сюди, сер.

Дженет у вишуканому блакитному мереживному костюмі сиділа за столом з червоного дерева й щось цокотіла, схрестивши стрункі ноги й тримаючи між пальців цигарку. По інший бік столу сидів добре вдягнений лікар й уважно її слухав.

— Дженет! — вигукнув Ед, увійшовши до кімнати.

— Привіт, Еде, — вона підвела на нього погляд. — Ти щойно прибув?

— Так. Це… Це скінчилося? Ти… Я маю на увазі, це вже сталося?

Дженет розсміялася, блиснувши рівними білими зубами.

— Звичайно. Заходь і сідай. Це лікар Біш.

— Привіт, доку. — Знервований Ед сів навпроти. — Тож усе вже скінчилося?

— Так, ця подія вже відбулася, — відповів лікар Біш. Його голос був тонким і металічним. Вражений Ед раптом усвідомив, що лікар був роботом. Роботом високого класу, не звичайним працівником з металевими кінцівками, а людиноподібної форми. Це й ввело його в оману: його не було надто довго. Лікар Біш здавався кремезним і вгодованим. З доброзичливим обличчям, в окулярах. Його великі м’ясисті руки лежали на столі, на одному з пальців виблискував перстень. Костюм в тонку смужку, краватка. На краватці — діамантова шпилька.

Нігті з акуратним манікюром. Розділене охайним пробором чорне волосся.

Але його видавав голос. Їм так і не вдалося зробити його звучання по-справжньому людським. Стиснене повітря і система обертальних дисків недотягувала, але все інше було дуже переконливим.

— Наскільки мені відомо, ви проживаєте в районі Проксими, містере Дойл, — приязно сказав лікар Біш.

— Так, — кивнув Ед.

— Далека дорога, чи не так? Сам я ніколи там не бував, але завжди хотів побувати. Це правда, що ви там вже готові вирушати далі, на Сиріус?

— Послухайте, доку…

— Еде, май терпіння. — Дженет загасила цигарку, з докором дивлячись на нього. За шість місяців вона не змінилася. Витончене бліде обличчя, червоні губи, холодні блакитні камінці очей. Її фігура знову стала досконалою. — Зараз його принесуть, це забере кілька хвилин. Вони мають його помити, прокапати очі й зробити хвильовий знімок мозку.

— Його?! То це хлопчик?

— Звичайно. Хіба ти не пам’ятаєш? Ти ж був зі мною, коли мені робили уколи. Ми ще тоді погодили це. Ти ж не передумав, правда?

— Надто пізно змінювати рішення, містере Дойл, — пролунав монотонний голос лікаря Біша, високий і спокійний. — Ваша дружина вирішила назвати його Пітером.

— Пітером. — Ед кивнув, дещо спантеличений. — Добре.

Ми саме так і вирішили, справді. Пітер. — Він прокрутив слово подумки. — Так, дуже добре. Мені подобається.

Стіна раптом посвітліла, обернувшись з тьмяної на прозору. Ед різко розвернувся. Перед ними була яскраво освітлена кімната, наповнена лікарняним обладнанням і одягненими в біле медроботами. Один з роботів йшов до них, штовхаючи візок. На візку стояв контейнер, великий металевий кошик.

Дихання Еда прискорилося. Відчуваючи хвилю запаморочення, він підійшов до прозорої стіни й став, вдивляючись у металевий кошик на візку.

Лікар Біш підвівся.

— Чи не хотіли б ви теж поглянути, місіс Дойл?

— Звичайно. — Дженет підійшла до стіни й стала поруч з Едом, склавши руки на грудях. Її погляд був критичним.

Лікар Біш подав сигнал, і медробот дістав з кошика дротяний лоток, тримаючи ручки магнітними затискачами. На лотку, крізь дроти якого прокапувала вода, лежав Пітер Дойл, досі мокрий після купання, з широко розплющеними від здивування очима, увесь рожевий, за винятком гривки на голові й великих блакитних очей. Хлопчик був маленький, зморщений і беззубий, як древній всохлий мудрець.

— Божечки, — промовив Ед.

Лікар Біш знову подав сигнал, і стіна ковзнула вбік. Медробот зайшов до кімнати, тримаючи лоток перед собою. Лікар Біш вийняв Пітера і почав його оглядати. Він довго крутив дитину, розглядаючи під різними кутами.

— Виглядає нормально, — сказав він нарешті.

— Які результати хвильового знімка? — запитала Дженет.

— Результати чудові, у нього відмінні здібності. Він дуже перспективний. Дуже розвинені… — лікар затнувся. — Що таке, містере Дойл?

Ед простягнув руки до сина.

— Дозвольте мені його потримати, доку. Я хочу його потримати. — Він усміхався від вуха до вуха. — Дайте-но спробую, наскільки він важкий. На вигляд хлопчик нічогенький.

Щелепа лікаря Біша відвисла від жаху. Вони з Дженет завмерли.

— Еде! — вигукнула Дженет. — Що з тобою?

— Боже мій, містере Дойл, — пробурмотів лікар.

Ед спантеличено закліпав очима.

— А що такого?

— Якби я знав, що у вас на думці… — лікар Біш швидко повернув Пітера медроботу. Той поспіхом виніс хлопчика з кімнати і поклав назад у металевий кошик. Візок, робот і хлопчик швидко зникли, й стіна з грюкотом повернулася на місце.

Дженет з роздратуванням схопила Еда за руку.

— Боже правий, Еде! Ти геть здурів? Ходімо. Ходімо звідси хутчіш, доки ти ще чогось не утнув.

— Але ж…

— Ходімо! — Дженет нервово усміхнулася лікареві Бішу. — Ми вже йдемо, лікарю. Дуже вдячна вам за все. Не зважайте на нього, його занадто довго тут не було, ви ж розумієте?

— Я розумію, — м’яко відказав лікар Біш. Він уже заспокоївся. — Гадаю, ми побачимося з вами пізніше, місіс Дойл.

Дженет витягла Еда в коридор.

— Еде, та що це з тобою? Мені в житті не було так соромно. — Щоки Дженет горіли двома червоними плямами. — Я ладна була тебе прибити.

— Та що…

— Ти ж знаєш, що нам не можна до нього торкатися. Ти що, хотів зруйнувати йому все життя?

— Але ж…

— Ходімо.

Вони поквапилися вийти з лікарні на терасу під тепле сонячне проміння.

— Хто зна, якої шкоди ти йому там заподіяв. Можливо, він уже безнадійно деформований. Якщо він виросте травмованим, невротичним і психічно нестабільним, це буде твоя провина.

Аж тут Ед пригадав. Він раптом зсутулився і спохмурнів, його обличчя спотворилося стражданням.

— А й справді. Я геть забув. Лише роботи можуть підходити до дітей. Вибач, Джен, я захопився. Сподіваюсь, я не зробив нічого такого, чого їм не вдасться виправити.

— Як ти міг забути?!

— На Проксі все геть інакше. — Ед, пригнічений і збентежений, махнув наземній автівці, і водій зупинився перед ними. — Джен, мені страшенно шкода. Справді. Просто я так зрадів! Їдьмо десь вип’ємо кави й поговоримо. Я хочу знати, що тобі сказав лікар.

Ед узяв собі чашку кави, а Дженет маленькими ковтками смакувала бренді-фрапе. За винятком столу, що тьмяно світився між ними, у німфітовій кімнаті панувала цілковита темрява.

Бліде світіння столу розсіювалася, заливаючи все довкола примарним світлом без видимого джерела. Робот-офіціантка беззвучно снувала туди-сюди з тацею напоїв. З глибини кімнати лунала музика.

— Розказуй, — попросив Ед.

— Та що ту розказувати? — Дженет скинула куртку й повісила її на спинку стільця. Бліде світло тьмяно підсвічувало її груди. — Власне кажучи, особливо й нема чого розповідати. Усе минулося добре. І тривало недовго. Більшість часу я протеревенила з лікарем Бішем.

— Я радий, що дістався сюди.

— А як твоя подорож?

— Нормально.

— Сполучення покращилося? Чи летіти так само довго, як і раніше?

— Десь так само.

— Я не розумію, чому ти так хочеш туди повертатися. Це ж так далеко — і так відрізано від усього. Для чого тобі це? Там справді такий попит на водогінні системи?

— Вони їм потрібні, це ж фронтир. Усім хочеться цивілізації. — Ед зробив невиразний жест рукою. — Що він сказав тобі про Пітера? Яким він буде? Уже можна щось сказати? Мабуть, ще зарано.

— Він саме збирався мені розповісти, коли ти раптом почав викидати свої коники. Я наберу його відеофоном, коли дістанемося додому. Мозкові хвилі дитини мають бути в нормі, у нього чудова спадковість.

— Принаймні з твого боку, — буркнув Ед.

— Як довго ти пробудеш вдома?

— Не знаю. Незабаром маю повертатися. Але перед відльотом я б хотів його ще раз побачити. — Він з надією подивився на дружину. — Як думаєш, можна буде?

— Мабуть, так.

— Скільки він має там залишатися?

— У лікарні? Недовго. Кілька днів.

Ед завагався.

— Власне, я говорив не про лікарню. У них. Скільки часу він залишатиметься з ними? Коли ми зможемо забрати його додому?

Запала тиша. Дженет допила своє бренді. Вона відкинулася назад, запалюючи цигарку. Дим поплив до Еда, змішуючись з блідим світлом.

— Еде, здається, ти нічого не зрозумів. Тебе не було надто довго. Чимало змінилося відтоді, як ти був дитиною. З’явилися нові методи, нові техніки. Вони відкрили так багато речей, про які раніше не знали, у них нарешті почався якийсь прогрес. Вони знають, що робити. Вони розробляють справжню методологію роботи з дітьми. Для періоду росту, розвитку установок, навчання. — Вона весело усміхнулася до Еда. — Я багато про це читала.

— Коли нам дозволять його забрати?

— За кілька днів його випишуть з лікарні, і він потрапить до дитячого консультаційного центру. Вони оцінять його схильності і приховані здібності. Оптимальний напрям його розвитку.

— А тоді?

— Тоді його відправлять у відповідний освітній підрозділ, щоб він отримав належну підготовку. Знаєш, Еде, мені здається, що з нього справді щось вийде! Я бачила це в погляді лікаря Біша. Коли я увійшла, він саме вивчав його мозкові хвилі. У нього був такий вираз… Як би це описати? — вона підшукувала слово. — Ну, майже… Майже жадібний вираз. Справжнє захоплення. Вони настільки захоплені тим, що роблять. Він…

— Не треба казати «він», кажи «воно».

— Еде, облиш! Що на тебе найшло?

— Нічого. — Ед похмуро дивився в підлогу. — Продовжуй.

— Вони простежать, щоб він отримав підготовку в правильному напрямі. Постійно проводитимуть тести на обдарованість. Коли йому буде десь дев’ять, його переведуть до…

— Дев’ять! Ти маєш на увазі дев’ять років?!

— Звичайно.

— Але коли ми зможемо його забрати?

— Еде, я думала, що ти знаєш. Мені що, доведеться пояснювати тобі все з початку?

— Боже мій, Джен! Ми не можемо чекати дев’ять років. — Ед різко підвівся. — Я ніколи про таке не чув. Дев’ять років?

Але чому? Це ж половина дитинства.

— Саме тому. — Дженет перехилилася до нього, поклавши руки на стіл. — Доки він росте, він буде з ними. Не з нами. Потім, коли він виросте, коли вже не так легко піддаватиметься впливу, тоді ми зможемо бути з ним, скільки захочемо.

— Це коли? Як йому буде вже вісімнадцять? — Ед підхопився, відштовхнувши свій стілець. — Я повернуся туди й заберу його.

— Сядь, Еде. — Дженет дивилася на нього спокійно, закинувши свою тонку руку за спинку стільця. — Сядь і почни нарешті поводитися як дорослий.

— Невже для тебе це неважливо? Хіба тобі байдуже?

— Звісно, не байдуже, — знизала плечима Джен. — Але так треба, бо інакше він не зможе правильно розвиватися. Це для його добра, не для нашого. Він існує не для нас. Ти хочеш, щоб у нього розвинулися внутрішні конфлікти?

Ед рушив геть від столу.

— Побачимося згодом.

— Куди це ти йдеш?

— Піду прогуляюся. Я не можу більше тут лишатися. Мені тут незатишно. Побачимося згодом.

Ед попрямував до виходу. Двері відчинилися, і він опинився на залитій гарячими променями полудневого сонця вулиці. Він кліпнув, призвичаюючись до сліпучого світла. Довкола тягнувся людський потік. Люди й гамір. Ед влився в нього.

Він був приголомшений. Він усе знав, звичайно, десь на споді свідомості. Нові дослідження у вихованні дітей. Але це було щось абстрактне, загальне, не пов’язане з ним, не пов’язане з його дитиною.

Крокуючи вулицею, він заспокоював себе. Не слід засмучуватися через дрібниці. Звісно, Дженет має рацію. Так буде краще для Пітера. Пітер існує не для них, як собака, чи кіт, чи якась інша домашня тваринка. Він людина, зі своїм власним життям. Навчання для нього, не для них, це для його розвитку, для його здібностей, його сили. Йому нададуть належної форми, реалізують його таланти, допоможуть якнайкраще себе проявити.

Природно, що роботи найкраще впораються з цим завданням. Роботи навчатимуть його, послуговуючись науковими підходами, відповідно до раціональної методики, а не за емоційною примхою. Роботи не зляться, не прискіпуються і не скиглять. Не б’ють дитину і не кричать на неї. Не віддають суперечливих наказів. Не сваряться між собою і не використовують дитину у власних інтересах. Едіпів комплекс теж не з’явиться, якщо навколо самі лише роботи.

Жодних комплексів узагалі. Уже давно доведено, що розвиток неврозів можна простежити від виховання в дитинстві. Від того, як батьки ростили дитину. Заборони, якими її обмежували, правила поведінки, уроки, покарання, винагороди. Неврози, комплекси, викривлений розвиток — усе це походить від позначених суб’єктивністю стосунків між дитиною і батьками. Але якщо вилучити з процесу виховання батьківський фактор…

Батьки ніколи не можуть бути об’єктивними щодо своїх дітей. Вони завжди упереджено ставляться до них, емоційна проекція накладає відбиток на їхні стосунки. Батьківський погляд неминуче викривлений. Жодні батьки не можуть бути належними вихователями для своєї дитини.

Роботи можуть вивчати дитину, аналізувати її потреби, її бажання, перевіряти її здібності та інтереси. Роботи не будуть намагатися втиснути дитину в якусь довільну форму. Дитина буде навчатися відповідно до своїх здібностей, її прагнення і нахили визначать науково.

Ед дійшов до рогу вулиці, поруч гуркотів транспорт. Він зробив крок уперед.

Дзенькіт і брязкіт. Перед Едом впали ґрати, зупиняючи його. Автоматичний контроль безпеки.

— Сер, будьте обережнішим! — пролунав десь збоку скрипучий голос.

— Вибачте.

Ед відступив, і ґрати безпеки піднялися. Ед стояв і чекав сигналу світлофора. Це для Пітерового добра. Роботи правильно його навчатимуть. Пізніше, коли він виросте, коли він не так піддаватиметься впливу, не буде таким чутливим…

— Йому так буде краще, — пробурмотів Ед і повторив це знову, вже впівголос. Кілька перехожих озирнулися на нього, і він почервонів. Звичайно, так йому буде краще. Жодних сумнівів.

Вісімнадцять. Він зможе бути зі своїм сином, коли тому виповниться вісімнадцять. Коли той буде майже дорослим.

Загорівся зелений. Все ще занурений у роздуми, Ед разом з іншими пішоходами перейшов дорогу, тримаючись в межах лінії безпеки. Так буде краще для Пітера. Але вісімнадцять років — це довго.

— До біса довго, — пробурмотів Ед, насупившись. — Надто довго.

Лікар 2g-Y Біш уважно роздивлявся чоловіка, що стояв перед ним. Його реле й банки пам’яті заклацали, перемкнувшись на розпізнавання зображень і переганяючи низку комбінацій для порівняння через сканер.

— Я пригадую вас, сер, — сказав нарешті лікар Біш. — Ви чоловік з Проксими, з колоній. Дойл, Едвард Дойл. Зачекайте-но. Це було давно, мабуть, років з…

— Дев’ять років тому, — сказав Ед похмуро. — Рівно дев’ять років тому, майже до дня.

Лікар Біш склав руки на грудях.

— Прошу сідайте, містере Дойл. Що я можу для вас зробити? Як місіс Дойл? Чарівна дружина, наскільки я пригадую. Ми чудово поговорили під час пологів. Як…

— Лікарю Біш, ви знаєте, де мій син?

Лікар Біш задумався, постукуючи пальцями по полірованій поверхні столу з червоного дерева. Він напівприкрив очі, вдивляючись удалечінь.

— Так. Так, я знаю, де ваш син, містере Дойл.

Ед Дойл розслабився.

— Добре, — кивнув він і з полегшенням видихнув.

— Я знаю, де ваш син. Близько року тому я перевів його до Лос-Анджелеської біологічної дослідницької станції. Він проходить там спеціальне навчання. Ваш син, містере Дойл, продемонстрував виняткові здібності. Він, якщо я маю право так говорити, один з небагатьох, з дуже небагатьох, у кого ми виявили справжній потенціал.

— Я можу його побачити?

— Побачити? Що ви маєте на увазі?

Дойл зусиллям волі опанував себе.

— Мені здається, я висловився достатньо зрозуміло.

Лікар Біш потер підборіддя. Його фотоелементний мозок загудів, працюючи на максимальній потужності. Перемикачі розподіляли потоки струму, акумулюючи заряд і швидко проводячи розрахунки, доки він розглядав чоловіка перед собою.

— Ви хочете подивитися на нього? Це одне зі значень цього слова. Чи ви хочете поговорити з ним? Іноді цим словом позначають безпосередніший контакт. Це не дуже чіткий термін.

— Я хочу поговорити з ним.

— Зрозуміло. — Біш повільно дістав кілька бланків з коробки на столі. — Але спочатку треба підписати кілька документів. Як довго ви хочете з ним спілкуватися?

Ед Дойл незворушно дивився у лагідне обличчя лікаря Біша.

— Я хочу поговорити з ним кілька годин. Сам на сам.

— Сам на сам?

— Без жодних роботів поряд.

Лікар Біш нічого не відповів. Він почав перебирати папери, які тримав у руках, загинаючи їхні краї нігтем.

— Містере Дойл, — сказав він обережно, — я не певен, що ви у відповідному емоційному стані, щоб бачитися з сином. Ви ж прилетіли з колоній лише нещодавно?

— Я залишив Проксиму три тижні тому.

— Тобто ви щойно прибули до Лос-Анджелеса?

— Саме так.

— Ви приїхали побачити свого сина? Чи у вас є якісь інші справи?

— Я прилетів до сина.

— Містере Дойл, у Пітера зараз дуже відповідальний період. Його лише нещодавно перевели до біологічної станції, де він проходить поглиблене навчання. Досі його навчання було загальним, те, що ми називаємо недиференційованою стадією. Нещодавно він вступив у нову стадію. Протягом останніх шести місяців Пітер почав працювати у специфічній сфері, органічній хімії. Він буде…

— А що про це думає сам Пітер?

Біш насупився.

— Я вас не розумію, сер.

— Яка його думка? Чи це те, чого він насправді хоче?

— Містере Дойл, ваш син може стати одним з найкращих біохіміків світу. За весь час, що ми працюємо з навчанням і розвитком людей, ми ще ніколи не натрапляли на швидшу чи більш цілісну здатність засвоювати дані, будувати теорії, вивчати матеріал, ніж у вашого сина. Усі тести вказують, що він швидко досягне висот у вибраній царині. Він поки ще дитина, містере Дойл, але саме дітей і треба вчити.

Дойл підвівся.

— Скажіть, де я можу його знайти? Я поговорю з ним дві години, а далі він сам вирішуватиме.

— Сам вирішуватиме?

Дойл стиснув щелепи і засунув руки в кишені. Його обличчя було червоним і рішучим. За ці дев’ять років він став значно важчим — огряднішим і розчервонілим. Його поріділе волосся набуло сталево-сірого відтінку. Одяг був завеликим і непрасованим. Вигляд Еда був упертим.

Лікар Біш зітхнув.

— Гаразд, містере Дойл. Ось ваші папери. Закон дозволяє вам спостерігати за вашим хлопчиком у будь-який час, якщо ви подаєте відповідний запит. Оскільки ваш син уже вийшов з недиференційованої стадії, ви можете також поговорити з ним протягом дев’яноста хвилин.

— Сам на сам?

— Ви можете забрати його зі станції на зазначений проміжок часу. — Лікар Біш підсунув папери до Дойла. — Заповніть це, й Пітера приведуть сюди.

Він незворушно дивився на чоловіка перед ним.

— Я сподіваюсь, ви пам’ятатимете, що будь-яке емоційне збурення у цей важливий період може суттєво сповільнити його розвиток. Він обрав свій шлях у житті, містере Дойл, йому треба дозволити розвиватися у вибраному напрямку, без перепон, без ситуаційних блоків. Протягом усього періоду навчання оточенням Пітера була лише наша технічна команда, він не звик до контактів з іншими людськими істотами. Тож, будь ласка, будьте обережним.

Дойл нічого не відповів. Він згріб папери й дістав з кишені ручку.

Коли два медроботи вивели Пітера з величезної бетонної будівлі станції й залишили за кілька ярдів від припаркованої наземної автівки Еда, той заледве впізнав сина.

Ед відчинив двері.

— Пітере!

Його серце калатало важко, болісно. Він дивився, як син підходить до авто, мружачись від яскравого сонячного світла. Було далеко по обіді, близько четвертої. Легенький вітерець гуляв паркувальним майданчиком, ганяючи клапті газет і якесь сміття.

Пітер зупинився, стрункий і худорлявий. У нього були великі карі очі, як в Еда. Волосся світле, майже біляве, як у Дженет. Він мав Едове підборіддя, чітко окреслене, виразне, немов вирізьблене. Ед усміхнувся до нього. Дев’ять років. Дев’ять років минуло відтоді, як медробот зняв укривало з кошика, щоб показати йому маленьке зморщене маля, червоне, як варений рак.

Пітер виріс. Він більше не був малям. Це був хлопчик, з прямою гордовитою поставою, з рішучим виразом обличчя і великими ясними очима.

— Піте! — вигукнув Ед. — Гей, як ти?

Хлопчик зупинився біля дверей автівки і спокійно розглядав Еда. Його очі виблискували, розглядаючи машину, робота водія і огрядного чоловіка у пом’ятому твідовому костюмі, що нервово йому усміхався.

— Залазь, сідай сюди, — Ед посунувся. — Ну ж бо, давай, нам треба їхати.

Хлопчик знову подивився на нього. Ед раптом усвідомив, що костюм на ньому — мішкуватий, черевики — нечищені, а неголене підборіддя — заросле посивілою щетиною. Він почервонів, висмикнув з кишені червону хустинку й зніяковіло витер чоло.

— Я щойно з корабля, Піте, з Проксими. Не мав часу перевдягатися, тому трохи прим’ятий. Довга подорож.

Пітер кивнув.

— Чотири цілих і три десятих світлових років, чи не так?

— Три тижні польоту. Залазь. Чого не сідаєш?

Пітер вмостився на сидінні біля нього. Ед захряснув двері.

— Поїхали.

Автівка рушила.

— Вези… — Ед визирнув у вікно. — Вези нас туди, до того пагорбу. За місто. — Він повернувся до Піта: — Ненавиджу великі міста. Не можу до них звикнути.

— У колоніях немає великих міст, правда ж? — запитав Піт. — Тому ти не звик до міського життя.

Ед відкинувся на сидінні. Його серце почало заспокоюватися, повертаючись до свого звичного ритму.

— Ні, насправді все якраз навпаки, Піте.

— Що ти маєш на увазі?

— Я полетів на Проксу саме тому, що терпіти не можу міста.

Пітер не відповів. Авто піднімалося сталевою трасою до пагорбів. Станція, велетенська і вражаюча, простягалася купою бетонних блоків просто під ними. Дорогою рухалися ще кілька машин, але їх було небагато. Більшість перевезень уже відбувалася повітрям, і наземні автівки починали зникати.

Підйом закінчився, і тепер вони їхали вершиною пагорба.

Обабіч росли дерева й кущі.

— Тут гарно, — сказав Ед.

— Так.

— Як… Як твої справи? Я довго тебе не бачив. Власне, лише раз. Коли ти щойно народився.

— Я знаю. Про твій візит є відповідний запис у реєстрі.

— Тобі там нормально живеться?

— Так, у мене все гаразд.

— З тобою добре обходяться?

— Звісно.

За якийсь час Ед перехилився вперед.

— Зупини тут, — наказав він роботу-водію.

Авто сповільнилося, під’їжджаючи до узбіччя дороги.

— Сер, але тут нічого…

— Я бачу. Висади нас. Далі ми підемо пішки.

Авто зупинилося, двері неохоче відчинилися. Ед швидко ступив на узбіччя. Збентежений Пітер повільно вибрався за ним.

— Де ми?

— Так. Ніде. — Ед гримнув дверима. — Повертайся в місто, — сказав він до водія. — Ти нам більше не знадобишся.

Авто поїхало геть. Ед пішов узбіччям, Пітер рушив за ним. Пагорб полого спускався донизу, до околиць міста. Перед ними відкрилася широка панорама велетенського мегаполіса під сонцем пізнього полудня. Ед глибоко вдихнув, розкинувши руки, зняв піджак і перекинув його через плече.

— Ходімо, — він почав спускатися схилом. — Ну ж бо, ходи за мною.

— Куди?

— Прогуляємося. Подалі від цієї бісової дороги.

Вони спустилися схилом, ступаючи обережно, притримуючись руками за траву й коріння, що стирчали з землі. Нарешті вони дісталися до рівного місця біля величезного платана. Ед гепнувся на землю, відхекуючись і витираючи з шиї піт.

— Ось тут. Посидимо, перепочинемо.

Пітер обережно сів неподалік. Блакитна сорочка Еда була просякнута потом. Він послабив краватку, розстібнув комірець, понишпорив у кишенях піджака і дістав звідти люльку й тютюн.

Пітер спостерігав, як Ед набив люльку й запалив її великим сірчаним сірником.

— Що це? — запитав він.

— Це? Це моя люлька. — Ед усміхнувся, затягуючись. — Ти ніколи їх не бачив?

— Ні.

— Ця хороша. Я купив її, коли вперше прилетів на Проксиму. Це було давно, Піте. Двадцять п’ять років тому. Мені тоді було лише дев’ятнадцять. Лише десь вдвічі більше, ніж тобі зараз.

Він відклав тютюн убік й відкинувся назад, його важке обличчя посерйознішало й набуло заклопотаного вигляду.

— Лише дев’ятнадцять. Я полетів туди працювати водопровідником. Ремонт, а ще продажі, коли мені вдавалося щось продати. «Терранські водогони». Одна з цих великих реклам, які тоді скрізь висіли. Безмежні можливості. Незаймані землі.

Зароби мільйон. Золото просто під ногами. — Ед розсміявся.

— І як усе вийшло?

— Непогано, зовсім непогано. У мене, як бачиш, своя справа. Я обслуговую всю систему Проксими. Ми ремонтуємо, обслуговуємо, будуємо, зводимо. На мене працює шістсот людей.

Але це забрало багато часу, і це було нелегко.

— Розумію.

— Зголоднів?

Пітер подивився на нього.

— Що?

— Ти голодний? — Ед дістав зі свого піджака коричневий паперовий пакунок і розгорнув його. — У мене лишилося кілька бутербродів з дороги. Коли я лечу з Прокси, то завжди беру з собою трохи їжі. Не люблю харчуватися в забігайлівках, там тебе завжди обдирають. — Він простягнув хлопчикові пакунок: — Хочеш?

— Ні, дякую.

Ед узяв бутерброд і почав їсти. Він нервово жував, поглядаючи на сина. Пітер тихо сидів оддалік, дивлячись перед собою. Його вродливе гладеньке обличчя було абсолютно незворушним.

— Усе гаразд? — запитав Ед.

— Так.

— Ти не змерз?

— Ні.

— Дивись, щоб ти не застудився.

Перед ними пробігла білка, поспішаючи до платана. Ед кинув їй шматочок бутерброда. Спочатку білка злякано кинулась убік, а потім повільно повернулася. Вона насварилася на них, ставши на задні лапи й розмахуючи своїм чудовим сірим хвостиком.

— Ти тільки поглянь на неї! — розсміявся Ед. — Бачив колись білку?

— Не думаю.

— Приємно час від часу повертатися на Терру. Побачити щось із давніх речей. Втім, вони поступово відходять.

— Відходять?

— Зникають. Знищуються. Терра завжди змінюється. — Ед махнув рукою у бік схилу. — Це теж колись зникне. Дерева вирубають, тоді розрівняють схил. А одного дня вони зріжуть весь хребет і вивезуть його. Використають, щоб заповнити якісь ями біля узбережжя.

— Це поза межами моєї програми, — відповів Пітер.

— Тобто?

— Я не отримую матеріалів такого типу. Гадаю, лікар Біш говорив тобі. Я працюю з біохімією.

— Знаю, — пробурмотів Ед. — Скажи, як ти в біса взагалі вплутався в цю історію з біохімією?

— Тести показали, що я маю до цього здібності.

— А тобі подобається те, що ти робиш?

— Дивне питання. Звичайно, мені подобається те, що я роблю. Це робота, для якої я годжуся.

— А мені здається дуже дивним починати вчити дев’ятирічного хлопця чомусь такому.

— Чому?

— Боже мій, Піте. Коли мені було дев’ять, я вештався містом. Іноді в школі, переважно поза нею, блукав скрізь. Грався. Читав. Постійно прокрадався на станції запуску ракет. — Він задумався. — Робив усякі такі речі. Коли мені було шістнадцять, я рвонув на Марс. Побув там якийсь час, попрацював офіціантом. Потім полетів на Ґанімед. Ґанімед був перенаселений, там не було чого робити. Звідти я вирушив на Проксу, починав із самих низів на великому фрахтувальнику.

— І ти залишився на Проксимі?

— Звичайно. Я знайшов, що хотів. Там добре. Тепер ми починаємо колонізовувати Сиріус. — Ед гордо випнув груди. — У мене є точка в системі Сиріуса, невелика фірма з продажу й обслуговування.

— Сиріус розташований за вісім цілих і вісім десятих світлового року від Сонячної системи.

— Так, це далеко, сім тижнів лету звідси. Дорогою добряче трясе, метеоритні хмари. Завжди дуже непросто.

— Уявляю.

— Знаєш, я тут дещо надумав. — Ед повернувся до сина, його обличчя було сповнене надії й ентузіазму. — Я добре все обміркував. Мені хотілося б полетіти туди, на Сиріус, це непогане місце для життя. Я сам розробив план, спеціальний дизайн, що відповідатиме особливостям системи.

Пітер кивнув.

— Піте…

— Так?

— Що скажеш, може, й тобі це цікаво? Гайнути на Сиріус, подивитися. Це хороше місце. Чотири чисті планети, незаймані. Милі й милі неосяжних просторів, скелі й гори, океани. І нікого поруч. Лише кілька родин колоністів, трохи будівель. Широчезні пласкі рівнини.

— Що ти маєш на увазі під «цікаво»?

— Полетіти туди. — Обличчя Еда стало блідим, його губи нервово посмикувалися. — Я думав, може, ти захочеш полетіти разом зі мною і побачити, як воно там. Це дуже схоже на Проксу, якою вона була двадцять п’ять років тому. Там добре і чисто, жодних міст.

Пітер посміхнувся.

— Чому ти посміхаєшся?

— Просто так. — Пітер раптово підвівся. — Якщо ми збираємося йти до станції пішки, то краще вирушати зараз. Тобі так не здається? Вже сутеніє.

— Звичайно. — Ед звівся на ноги. — Звичайно, але…

— Коли ти знову повернешся до Сонячної системи?

— Повернуся? — Ед рушив услід за сином, Пітер видирався схилом у бік дороги. — Не поспішай так, будь ласка.

Пітер сповільнив крок, й Ед його наздогнав.

— Я не знаю, коли повернуся. Я не дуже часто прилітаю. Відколи ми з Джен розлучилися, ніхто мене тут не чекає. Насправді, цього разу я прилетів, щоб…

— Сюди, — Пітер почав спускатися дорогою вниз.

Ед поквапився за ним, затягуючи краватку, натягуючи піджак й намагаючись віддихатися.

— Пітере, то що скажеш? Хочеш гайнути зі мною на Сиріус? Подивитися, що там і як. Там чудове місце. Ми могли б працювати разом, удвох. Якщо ти захочеш, звичайно.

— Але в мене вже є робота.

— Ота бісова хімія?

Пітер знову посміхнувся.

Ед насупився, його обличчя почервоніло.

— Чому ти посміхаєшся? — запитав він, але син не відповів. — У чому річ? Я сказав щось смішне?

— Нічого, — відказав Пітер. — Не треба так перейматися. На нас чекає довгий спуск. — Він наддав ходи, його пружне тіло погойдувалося в такт з кожним довгим рівним кроком. — Вже сутеніє, треба поквапитися.

Лікар Біш поглянув на годинник, відкотивши рукав свого піджака в тоненьку смужку.

— Я радий, що ти повернувся.

— Він відіслав автівку геть, — пояснив Пітер. — І нам довелося спускатися зі схилу пішки.

На вулиці було темно. Уздовж рядів будівель і лабораторій на станції почали загоратися автоматичні ліхтарі.

Лікар Біш підвівся з-за столу.

— Підпиши це, Пітере. Там, унизу.

Пітер підписав.

— А що це?

— Це документальне підтвердження того, що ти бачився з ним, як цього вимагає закон. Ми жодним чином не намагалися тобі в цьому перешкоджати.

Пітер віддав лікареві папірець, і Біш поклав його в теку до інших. Хлопчик рушив до дверей кабінету.

— Я піду до їдальні вечеряти.

— Ти ще не їв?

— Ні.

Лікар Біш склав на грудях руки, вивчаючи хлопчика.

— Отже, — запитав він, — що ти про нього думаєш? Ти вперше побачив батька. Для тебе це мало бути дивно. Ти так довго був поряд з нами, протягом усього навчання й роботи.

— Це було… Незвично.

— Які твої враження? Чи зауважив ти щось особливе?

— Він був дуже емоційним. У всьому, що він говорив, відчувалося виразне суб’єктивне забарвлення. Якесь стійке поведінкове викривлення.

— Щось іще?

Пітер завагався, затримавшись біля дверей. Він посміхнувся.

— Так, іще одна річ.

— Яка саме?

— Я помітив… — Пітер розсміявся. — Я відчував його дуже виразний запах. Постійний гострий запах, весь час, що я був з ним.

— Боюся, вони всі такі, — відказав лікар Біш. — Це шкірні залози, що виводять з крові відпрацьовані речовини. Ти звикнеш до цього запаху, коли пробудеш з ними достатньо довго.

— А я обов’язково маю бути серед них?

— Це представники твого виду. Як ще ти зможеш працювати з ними? Це було метою усього твого навчання. Коли ми навчимо тебе всього, що можемо, тоді ти…

— Він мені дещо нагадав, цей ядучий запах. Доки був з ним, я повсякчас звертав на це увагу.

— Ти можеш визначити, що це було?

Пітер замислився. Він думав досить довго, глибоко сконцентрувавшись. Його маленьке личко напружилося. Склавши руки, лікар Біш терпляче чекав за столом. Автоматична система опалення перемкнулася на нічний режим, підігріваючи кімнату м’яким теплим сяйвом, що розлилося довкола них.

— Так, я знаю! — раптом вигукнув Пітер.

— То що це?

— Тварини в біологічній лабораторії. Той самий запах, запах піддослідних тварин.

Вони перезирнулися, робот-лікар і перспективний хлопчик, і обоє посміхнулися потаємною, зрозумілою лише їм двом посмішкою. Посмішкою повного порозуміння.

— Гадаю, я розумію, про що ти, — сказав лікар Біш. — Гадаю, я дуже добре розумію, про що ти.

Деякі різновиди життя

— Джоан, заради Бога! — Джоан Кларк відчувала роздратування в голосі свого чоловіка навіть через домашню аудиосистему. Вона підвелася зі стільця біля відеомодуля і швиденько подалась до спальні. Боб несамовито порпався у шафі, повикидавши звідти на ліжко пальта і костюми. Його лице аж почервоніло від гніву.

— Що ти шукаєш?

— Свою уніформу. Та де ж вона? Я її тут не бачу.

— Дай я гляну.

Боб з похмурим виглядом відійшов убік. Джоан підійшла до шафи й увімкнула автоматичний сортувальник. Костюми миттю почали обертатися один за одним, даючи їй можливість їх оглянути.

Був ранок, близько дев’ятої години. На світлому блакитному небі — жодної хмарини. Теплий весняний день пізнього квітня. Земля біля будинку була чорна і волога від вчорашнього дощу. На клумбах з’явилися перші стебельця рослин. Широкі зелені моріжки виблискували під сліпучим сяйвом сонця.

— Ось твоя форма, — Джоан вимкнула сортувальник. Одяг упав їй у руки, і вона подала його чоловікові. — Наступного разу не переймайся так.

— Дякую, — Боб ніяково посміхнувся, провівши рукою по костюму. — Поглянь лише, який він зім’ятий. Мені здавалося, що ти мала здати цей мотлох у чистку.

— Усе буде гаразд, — Джоан увімкнула ліжкозастилач. Автомат акуратно розправив простирадла і ковдри, уклав їх на місце і ретельно збив подушки.

— Як трохи поносиш, він розрівняється. Ти занадто метушишся, Бобе.

— Вибач, — відповів чоловік.

— Щось не так? — Джоан підійшла до нього і поклала руку на його широке плече. — Тебе щось непокоїть?

— Та ні.

— Ну ж бо, розкажи.

Боб заходився розстібати уніформу.

— Нічого такого, не хотів тебе тривожити. Просто вчора Еріксон викликав мене і повідомив, що мою групу знову збирають. Схоже, вони мобілізують відразу дві групи. Я сподівався, що мене ще пів року не смикатимуть.

— Бобе, чому ж ти мені не сказав?!

— Ми з Еріксоном довго розмовляли. «Заради Бога, — сказав я йому. — Я ж щойно звідти». «Я знаю, — відповів він. — Мені дуже шкода, але я тут нічим не зараджу. Ми всі в одному човні. Хай там як, але це триватиме недовго, ми швидко з цим покінчимо. Проблеми на Марсі. Усе керівництво вкрай стурбоване». Так він мені пояснив, по-людськи. Та й взагалі Еріксон нормальний хлопець, як на завідувача сектору.

— Коли… Коли ти їдеш?

Боб поглянув на годинник.

— Мені треба бути на місці опівдні, тобто через три години.

— А коли ти повернешся?

— Ну, якщо все складеться добре, то за кілька днів. Ти сама чудово знаєш, як воно буває. Всяке трапляється. Пам’ятаєш, як минулого жовтня я повернувся аж через тиждень? Але то була виняткова ситуація. Вони міняють групи так швидко, що ледве встигаєш прибути на місце, як уже час повертатися додому.

Недбалим кроком з кухні вийшов Томмі.

— Що сталося, тату? — тут він помітив форму в руках батька. — Що, вашу групу знову збирають?

— Так.

Томмі вишкірив зуби у захопленій юнацькій посмішці.

— Будеш вирішувати марсіанські проблеми? Я дивився новини по відеомодулю. Ці марсіани нагадують стебла зів’ялої трави, зав’язані в пучки. З ними ви точно запросто розберетеся.

Боб розсміявся і поплескав сина по спині.

— Звісно, синку.

— Я б і сам хотів піти.

Вираз Бобового обличчя враз змінився. Його очі затверділи як сірий граніт.

— Ні, синку, навіть не кажи такого.

Запала незручна мовчанка.

— Та я нічого такого не мав на увазі, — пробурмотів Томмі.

— Забули. Краще дайте мені перевдягтися, — сказав примирливо Боб.

Джоан і Томмі вийшли з кімнати і причинили за собою двері. Боб хутко передягнувся, кинув на ліжко піжаму, вбрався у темно-зелений однострій, зашнурував черевики і вийшов з кімнати.

Джоан принесла з комори Бобову валізу.

— Візьмеш її із собою?

— Дякую, — Боб підхопив валізу. — Проведи мене до машини. Томмі вже засів за домашнє завдання біля відеоекрана.

Екраном повільно рухався текст уроку біології.

Боб з Джоан зійшли з переднього ґанку до свого наземного автомобіля. Дверцята автоматично відчинилися, Боб закинув валізу і сів за кермо.

— А чому ми воюємо з марсіанами? — запитала раптом Джоан. — Скажи мені, Бобе, навіщо?

Боб запалив сигарету. Сірий дим поплив салоном.

— Чому? Ти й сама добре знаєш. — Він простягнув руку і ляснув дебелою долонею по панелі керування. — Заради оцього.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Для автоматичного керування потрібен рексероїд, а його покладів немає більш ніде у Сонячній системі, крім Марсу. Якщо ми втратимо Марс, то втратимо і це. — Він провів рукою по панелі керування. — А як же тоді ми пересуватимемося? Що скажеш?

— А хіба не можна повернутися до ручного керування?

— Ще десяток років тому можна було б. Але ми тоді рухалися зі швидкістю менш ніж сто миль за годину, тоді як за сучасної швидкості жодна жива людина не може керувати автівкою. Неможливо повернутися до ручного керування на сучасних швидкостях.

— То може й нехай?

Боб розсміявся.

— Люба, звідси до містечка дев’яносто миль. Ти справді думаєш, що мене тримали б на цій роботі, якби я туди діставався із швидкістю тридцять п’ять миль за годину? Я б усе своє життя тоді проводив за кермом.

Джоан промовчала.

— Розумієш, нам потрібен цей чортовий мінерал — рексероїд. Завдяки йому в нас є ці контрольні механізми, ми залежні від нього. Він нам потрібен. Ми мусимо тримати шахти на Марсі і не можемо дозволити марсіанам захопити поклади рексероїда. Розумієш?

— Розумію. Минулого року це була крионна руда з Венери. Вона нам теж потрібна, тож ти полетів воювати туди.

— Люба, стіни наших будинків не утримуватимуть заданої температури без криону. Крион — єдина неорганічна речовина у Сонячній системі, що адаптується до змін температури. Інакше ми мали б повернутися до газових котлів. Такий був ще в мого дідуся.

— А ще за рік до того був лоноліт з Плутона.

— Лоноліт — єдиний відомий нам матеріал для виробництва банків пам’яті для комп’ютерів. Це єдиний метал, що забезпечує довготривале зберігання інформації. Без лоноліту ми залишимося без наших великих обчислювальних машин. А ти знаєш, що без них ми далеко не заїдемо.

— А й справді…

— Люба, ти ж знаєш, що я не хочу їхати, я мушу. Усі ми мусимо. — Боб вказав рукою на будинок. — Ти що, хотіла б усе це втратити? Ти хотіла б повернутися до старого способу життя?

— Та ні. — Джоан відійшла від автомобіля. — Гаразд, Бобе. Отже, побачу тебе за день-другий?

— Сподіваюся на це. Невдовзі проблему буде вирішено. Командування збирає більшість нью-йоркських груп, групи з Берліна і Осло вже там. Операція не триватиме довго.

— Щасти тобі!

— Дякую. — Боб зачинив дверцята. Автоматично увімкнувся двигун. — Попрощайся за мене з Томмі.

Авто від’їхало, набираючи швидкість. Автоматична система керування вправно прилаштувала його у транспортний потік на автомагістралі. Джоан стежила за ним, аж доки машина не злилась із суцільною вервечкою інших яскравих блискучих металевих корпусів, що мчали у бік далекого міста. Зрештою Джоан неквапом повернулася в будинок.

Боб так і не повернувся з воєнної експедиції на Марс, тож Томмі у певному сенсі став головою родини. Джоан домоглася його звільнення від шкільного курсу, і незабаром він почав працювати лаборантом в урядовому дослідницькому центрі, розташованому за кілька миль від дому.

Якось увечері керівник сектору Браян Еріксон зайшов навідати його.

— У вас чудова квартира, — сказав Еріксон, обходячи помешкання.

Томмі запишався від похвали.

— Вам справді подобається? Сідайте зручніше, почувайтесь як удома.

— Дякую, — Еріксон з цікавістю оглядав кухню. Там саме готувалася вечеря.

— І кухня у вас дуже гарна.

Томмі сів біля нього.

— Погляньте он на той пристрій над плитою.

— А що це?

— Кухонний селектор. Він щодня підбирає нову комбінацію страв. Ми не завдаємо собі клопоту з меню.

— Приголомшливо! — Еріксон поглянув на Томмі. — Схоже, у вас все гаразд.

Джоан підвела погляд від відеоекрана.

— Наскільки це можливо, враховуючи обставини, — її голос був безбарвним, сухим.

Еріксон мугикнув і повернувся до вітальні.

— Ну гаразд. Буду, мабуть, іти.

— А навіщо ви приходили?

— Та нічого особливого, місіс Кларк.

Біля дверей Еріксон — огрядний, з налитим кров’ю обличчям чоловік років сорока — завагався.

— Хоча є одна маленька справа.

— Яка саме? — сухо запитала вона.

— Томе, ти вже маєш посвідчення члена підрозділу нашого сектору?

— Посвідчення?

— Згідно з законом ти повинен зареєструватися як член підрозділу нашого сектору — мого сектору. У мене з собою є порожній бланк.

— Боже! — дещо стривожився Томмі. — Так скоро? Я думав, що це не раніше вісімнадцяти.

— Закон змінили. Нам добре перепало на Марсі, тож деяким секторам бракує кадрів. Доводиться здійснювати позачерговий набір, — Еріксон м’яко усміхнувся. — У нас чудовий сектор, ти сам знаєш. Цікаві навчання і тестування нової техніки. Мені нарешті вдалося переконати урядовців у Вашинґтоні виділити нам цілий ескадрон нових винищувачів з двома реактивними двигунами. Кожний член нашого сектору вмітиме їх пілотувати.

Очі Томмі загорілися.

— Справді?

— До того ж, кожному пілоту дозволять забирати свій винищувач на вихідні. Ти міг би паркувати його просто в себе на газоні.

— Ви це серйозно? — Томмі всівся за письмовий стіл і захоплено заповнював бланк членства у секторі.

— Так. Ми добре проводимо час, — пробурмотів Еріксон.

— Коли не воюємо, — тихо промовила Джоан.

— Ви щось хотіли сказати, місіс Кларк?

— Нічого.

Еріксон забрав заповнений бланк і поклав його собі у файл.

— До речі… — Томмі з Джоан подивилися на нього. — Ви бачили по відеомодулю матеріали про війну з планетою Каллісто за ґлеко? Чули про це?

— Про війну за ґлеко?

— Усі наші запаси цієї речовини надходять з Каллісто. Це продукт переробки шкіри якихось тварин, тож знову маємо клопіт з аборигенами. Вони наполягають, що…

— А що це за речовина?

— Це такий матеріал, що дозволяє відкривати двері вашого дому лише вам. Утримує зразок індивідуального контакту з вашою рукою. Ґлеко виробляють зі шкіри тварин, популяція яких є лише на Каллісто.

Запала мертва тиша.

— Ну, то я піду. — Еріксон рушив до дверей. — Побачимось у наступному тренувальному сезоні. Гаразд, Томе?

— Гаразд, — пробурмотів Томмі.

— На все добре, — Еріксон вийшов і зачинив за собою двері.

— Але ж я мушу їхати! — вигукнув Томмі.

— Чому?

— Бо весь сектор їде. Це мій обов’язок.

Джоан поглянула у вікно.

— Це так неправильно.

— Але якщо я не поїду, то ми втратимо Каллісто. А якщо ми втратимо Каллісто, то…

— Я знаю. Тоді нам доведеться знову носити із собою ключі. Як нашим дідусям.

— Саме так. — Томмі випнув груди і покрутився на всі боки. — Як я виглядаю?

Джейн промовчала.

— То я тобі? Усе гаразд?

Томмі виглядав просто чудово у своєму темно-зеленому однострої. Він був високий і стрункий, значно привабливіший за Боба. Боб уже був набрав вагу і лисів. А Томмі мав густий чорний чуб, його щоки аж пашіли від збудження, очі сяяли. Він надягнув шолом і затягнув ремінець.

— Нормально? — запитав він.

— Згодиться, — кивнула Джоан.

— Поцілуй мене на прощання. Лечу на Каллісто. За кілька днів повернуся.

— Бувай.

— Ти якось сумно це сказала.

— Так і є. Я не відчуваю радості.

З операції на Каллісто Томмі повернувся живий-здоровий, але під час боїв за тректон на Європі щось трапилося з його винищувачем, і особовий склад підрозділу сектору повернувся на базу вже без Томмі.

— Без цього ми не зможемо виробляти кінескопи для відео-модулів. Тректор надзвичайно важливий для нас, Джоан, — пояснив Браян Еріксон.

— Розумію.

— Ви ж знаєте, що означає для нас відеомодуль. На нього зав’язані наші освіта і система оповіщення. Завдяки відеомодулям діти здобувають знання. А ввечері ми вмикаємо канали для відпочинку й розваг. Ви ж не хочете, щоб ми повернулися до…

— Та ні, звісно ж, не хочу. Мені дуже шкода. — Вона подала сигнал рукою, і до вітальні в’їхав столик з кавником, над яким здіймалася пара.

— Вершків? Цукру?

— Цукру, будь ласка. — Еріксон узяв чашку і мовчки вмостився на дивані, посьорбуючи і помішуючи каву. В будинку було тихо. Був пізній вечір, близько одинадцятої. Опущені штори, тихий шум відеомодуля у кутку. У темряві назовні нічого не рухалося, окрім легенького вітру, що погойдував кедри на межі подвір’я.

— Чи є якісь новини з інших фронтів? — запитала зрештою Джоан, відкинувшись на спинку стільця і розрівнюючи спідницю.

— З фронтів? — Еріксон завагався. — Так, маємо певні успіхи у війні за ідеріум.

— Це де?

— На Нептуні. Ми добуваємо ідеріум на Нептуні.

— А для чого він нам потрібен? — Голос Джоан звучав кволо і байдуже. Її бліде обличчя осунулося і мало страдницький вигляд. Неначе вона одягла на себе маску і тепер дивилися крізь неї з великої відстані.

— Ідеріум потрібен для новинних автоматів, — пояснив Еріксон. — Обладнання з ідеріуму дозволяє їм фіксувати події в реальному часі й передавати по відеомодулю. Без ідеріуму нам довелося б повернутися до репортажів і писати їх від руки. Це повернуло б у новини персональні упередження, викривлення, тоді як ідеріумні новинні автомати неупереджені.

Джоан кивнула.

— А ще якісь новини є?

— Небагато. Ходять чутки, що можна очікувати проблем на Меркурії.

— А що ми маємо з Меркурія?

— Звідти наш амбролін. Ми використовуємо його у всіх селекторних модулях. От, скажімо, на вашій кухні без нього теж не обійтися — у селекторі страв. Саме завдяки йому здійснюється вибір інгредієнтів. За це відповідає амброліновий модуль.

Джоан байдуже дивилася на свою чашку з кавою.

— А що, аборигени з Меркурія на нас напали?

— Так, там почалися заворушення, пропаганда і таке інше. Кілька секторальних підрозділів уже викликали. Паризький і московський. Досить великий контингент мав би бути.

Помовчавши, Джоан сказала:

— Мені здається, Браяне, що ви прийшли не просто так. Ви маєте щось на думці.

— Та ні. Звідки ви взяли?

— Я ж бачу. То що?

Еріксон знітився, його щоки густо почервоніли.

— А ви здогадлива, Джоан. Це правда, я прийшов до вас у справі.

— І що ж то за справа?

Еріксон потягнувся до пальта, дістав з кишені складений аркуш паперу і простягнув його Джоан.

— Зрозумійте мене правильно, це не моя ідея. Я лише гвинтик величезного механізму. — Він нервово покусував губу. — Все це через значні втрати у війні за тректон. Доводиться залучати додатковий контингент, і я чув, що уряд взявся вирішувати цю проблему.

— І що це все означає? — Джоан віддала документ Браянові. — Я не дуже розуміюся на юридичних термінах.

— Ну, це означає, що якщо у родині немає чоловіків, то до контингенту нашого сектора залучатимуть жінок.

— О, тепер мені зрозуміло.

Еріксон швидко підвівся, відчуваючи полегшення від усвідомлення виконаного обов’язку.

— Мені вже час бігти. Я хотів зайти показати вам цей документ. Його передали згори по лінії командування. — Він поклав папірець до кишені пальта. Виглядав Еріксон дуже втомлено.

— Отже, людей залишилося не так багато.

— Що ви маєте на увазі?

— Спочатку брали чоловіків, потім — дітей, тепер — жінок. Отже, все населення.

— Скидається на те. Але, мабуть, для такого рішення є вагомі підстави. Ми мусимо утримувати наші рубежі. Треба забезпечувати постачання, нам потрібна сировина.

— Схоже, що так. — Джоан повільно підвелася. — До побачення, Браяне.

— Я ще зайду до вас цього тижня, тож побачимося.

Браян Еріксон повернувся, щойно на Сатурні розгорілася війна за німфіт. Він вибачливо усміхнувся до місіс Кларк, що вийшла його зустріти.

— Перепрошую за ранній візит, — привітався Еріксон. — Я дуже поспішаю, маю оббігти майже ввесь наш сектор.

— А що сталося? — Джоан зачинила двері.

Він був одягнений в блідо-зелену форму завідувача сектору, зі срібними аксельбантами. Джоан досі була в домашньому халаті.

— Як у вас тут затишно і тепло, — сказав Еріксон, притуливши долоні до стіни.

Був листопад, день видався ясний і холодний. Вкриваючи все білою ковдрою, скрізь лежав сніг. Листя з дерев опало, гілля виглядало голим і змерзлим. Удалині на трасі яскрава стрічка наземних авто змаліла до вузенької вервечки. Більшість транспорту тепер стяла в гаражах.

— Ви, мабуть, знаєте про події на Сатурні, — пробурмотів Еріксон. — Мали б чути.

— Здається, по відеомодулю показували кілька знімків.

— Так, там серйозні заворушення. Ці сатурняни здоровезні. Матінко моя! Десь по шістнадцять метрів заввишки.

Джоан байдуже кивнула і потерла очі.

— Шкода, що нам щось треба на Сатурні. Ви вже снідали, Браяне?

— О, так, дякую. Я вже поснідав. — Еріксон повернувся спиною до стіни. — Як приємно сховатися від морозу в теплі!

Ви чудова господиня, у вас завжди так чисто і затишно. Якби ж то моя дружина теж так прибирала.

Джоан підійшла до вікна і підняла штори.

— А що ми ввозимо з Сатурна?

— Найважливіше — це німфіт. Без усього іншого можна обійтися, а без німфіту — ніяк.

— А для чого нам німфіт?

— Для обладнання, що тестує професійну придатність. Без німфіту ми не зможемо визначати, хто має схильність до якогось конкретного діла, до тої чи тої професії. Включно з Президентом Всесвітньої Ради.

— Розумію.

— З німфітними тестерами ми можемо визначати, для якої роботи хто придатний. Німфіт — це необхідний для сучасного суспільства інструмент. З його допомогою ми класифікуємо і оцінюємо себе. Якщо з його поставками щось станеться…

— І він надходить до нас із Сатурна?

— Саме так. Але наразі аборигени повстали і намагаються захопити наші німфітові копальні. Війна буде жорстокою. Супротивник височезний, тож уряд призиває до війська всіх, кого може.

У Джоан перехопило подих:

— Усіх, кого може? — вражена, вона затулила рота долонею. — Навіть жінок?

— Боюсь, що так. Мені дуже шкода, Джоан. Повірте, це не моя ідея. Ніхто цього не хотів, але ми мусимо берегти все, що маємо.

— Але хто ж тоді взагалі тут залишиться?

Еріксон не відповів. Він сів за стіл, дістав з кишені якусь картку і передав її Джоан. Вона мимоволі взяла її до рук.

— Це ваше посвідчення члена нашого сектору.

— Але хто ж тоді залишиться? — знову запитала вона. — Ви можете мені на це відповісти? Тут взагалі хто-небудь залишиться?

Космічний корабель з Оріона приземлився зі страшенним гуркотом. Ракетні сопла вивергнули хмари відпрацьованого палива, і реактивні компресори поволі затихли.

На певний час запанувала тиша. Зовнішній люк почав розкручуватися і зрештою розчахнувся. Н’тґарі-3 сторожко вийшов назовні й помахав поперед себе конусом, перевіряючи атмосферу.

— Що там? — поцікавився його напарник, передавши свої думки Н’тґарі-3.

— Повітря надто розріджене, щоб ми могли дихати, але для деяких різновидів життя підходить.

Н’тґарі-3 роззирнувся навсібіч, поглянув на пагорби, на рівнину, що простяглась удалечінь.

— Тут так тихо.

— Жодного звуку, жодних ознак життя.

З’явився його напарник.

— А що там?

— Де? — запитав Н’тґарі-3.

— Он, поглянь туди, — Люсі’н-6 вказав напрямок своєю поляризованою антеною. — Бачиш?

— Схоже, якісь будівлі. Якась масивна споруда.

Двоє оріонців викотили з люка транспортник і спустили його на ґрунт. Н’тґарі-3 сів за кермо, і вони помчали у напрямку до споруди, що бовваніла на обрії. Рівнина була всуціль вкрита рослинами, одні виглядали високими й міцними, інші — маленькими й тендітними, з барвистим суцвіттям.

— Багато нерухомих форм, — зауважив Люсі’н-6.

Вони проїхали порослим сіро-помаранчевою флорою полем — тисячі однакових стебел, нескінченну масу однаковісіньких рослин.

— Схоже, ці насадження штучні, — пробурмотів Н’тґарі-3.

— Пригальмуй, ми наближаємося до якоїсь будівлі.

Н’тґарі-З пригальмував. Обидва оріонці, спершись на борт, з цікавістю роззиралися.

Попереду вивищувався красивий будинок, оточений високими рослинами, галявинами з низькорослими рослинами і клумбами з предивними квітами. Сама споруда була охайна й приваблива, вочевидь, артефакт розвиненої цивілізації.

Н’тґарі-З вискочив з транспортника.

— Може, ми побачимо легендарних істот з Терри. — Він рушив до ґанку моріжком, що густим пухнастим килимом вкривав землю.

Люсі’н-6 поспішив за ним. Вони оглянули вхідні двері.

— Цікаво, як вони відчиняються, — сказав Люсі’н-6.

Вони пропалили невеличкий отвір у замку, і двері розчахнулися. Автоматично ввімкнулося освітлення. В будинку було тепло — у стіни були вмонтовані обігрівачі.

— Який… Який високий рівень! Яка цивілізація!

Вони зазирнули до кожної кімнати, роздивилися відеомодуль, подивувалися досконалості кухонної техніки і начиння, були вражені вмеблюванням спальної кімнати, фіранками, стільцями, ліжком.

— Але де ж самі террани? — нарешті запитав Н’тґарі-З.

— Мабуть, скоро повернуться.

Н’тґарі-З походжав туди-сюди.

— Усе це викликає в мене якісь дивні відчуття, але моя антена неспроможна точно їх вловити. Мені тут якось ніяково і чомусь здається, що вони взагалі не повернуться.

— Це ж чому? — Люсі’н-6 заходився клацати кнопки відеомодуля. — Мусять повернутися. Почекаємо на них, вони неодмінно повернуться.

Н’тґарі-З тривожно вдивлявся у краєвид за вікном.

— Щось я їх не бачу. Але ж вони мусять бути десь неподалік, не можуть же вони просто так вийти з дому і залишити все напризволяще? Куди б вони могли піти? І чому?

— Вони повернуться. — Люсі’н-6 спромігся увімкнути відеомодуль, але екран вивів лише білий шум. — Не дуже вражає.

— А я маю передчуття, що вони не повернуться.

— Якщо земляни не повернуться, — задумливо протягнув Люсі’н-6, далі граючись пультом, — це стане однією з найбільших загадок археології.

— А все ж я і далі їх шукатиму, — незворушно відповів Н’тґарі-З.

Хмари марсіан

Тед Барнз прийшов додому похмурий, його трусило.

— Ще одна хмара. Ціла хмара марсіан! — пробурмотів він, кидаючи плащ і газету на стілець. — Бачив одну на даху в Джонсона, її збивали додолу якимись жердинами.

Ліна підійшла і повісила його одяг у шафу.

— Я дуже рада, що ти не затримався там, а поквапився одразу додому.

— Як бачу їх, мене аж пересмикує. — Тед сів на диван і намацав у кишені сигарети. — Їй-бо, мене це вже дістало.

Він закурив сигарету і пустив по кімнаті сіру хмарку диму. Руки тремтіли вже менше, Тед витер губи й послабив вузол своєї краватки.

— Що у нас на обід?

— Шинка, — Ліна нахилилася і поцілувала чоловіка.

— Звідки така смакота? Щось святкуємо?

— Та ні, — Ліна повернулася на кухню. — Усього лиш консервована голландська шинка, яку нам дала твоя мама. Я подумала, що настав час її відкрити.

Тед провів поглядом її струнку привабливу постать у світленькому фартушку, зітхнув і розслабився, відхилившись на спинку дивана. Йому було вже краще: тиха вітальня, Ліна на кухні, миготіння телевізора в кутку.

Він розшнурував черевики і скинув їх на підлогу. Весь інцидент тривав лише кілька хвилин, але здавалося, що значно довше. Він немов вріс у тротуар на цілу вічність, прикипівши очима до даху будинку Джонсона. Натовп галасливих чоловіків, довжелезна жердина. І… І ця штука, розпластана на гребені даху, — безформна сіра маса, що ухилялася від жердини, відповзаючи все далі, щоб її не скинули.

Тед здригнувся, його нудило. Отак і стояв він тоді на тротуарі, скам’янівши, не в змозі відвести очей. Зрештою з цього стану його вивів якийсь чолов’яга, що пробігав повз і наступив йому на ногу. Тед отямився і, все ще під впливом побаченого, щодуху чкурнув додому. Господи!

Грюкнули двері. До вітальні увійшов Джиммі, тримаючи руки в кишенях.

— Привіт, тату.

Він зупинився біля дверей ванної і подивився на батька.

— Щось трапилося? Ти виглядаєш дивно.

— Підійди, Джиммі, — Тед загасив сигарету. — Хочу з тобою побалакати.

— Та я зібрався помити руки перед вечерею.

— Іди сюди, сядь. Вечеря зачекає.

Джиммі підійшов і всівся на дивані.

— Що сталося? Якісь проблеми?

Тед уважно подивився на сина: маленьке округле личко, скуйовджене волосся спадає на очі, на щоці — брудна пляма. Хлопчику одинадцять. Може, вже час йому пояснити? Тед похмуро стиснув щелепи. Байдуже. Можна й зараз, доки емоції від сьогоднішнього інциденту ще не вляглися.

— Джиммі, на даху у Джонсона сидів марсіанин. Я бачив його по дорозі з автостанції.

Очі Джиммі округлилися.

— Жучару?

— Його скидали жердинами. Ціла хмара в нашій околиці. Вони що кілька років прибувають на Землю. І щоразу густими хмарами. — Руки Теда знову починали тремтіти, він закурив ще одну сигарету. — Раз у два-три роки. Не так часто, як раніше. Вони хмарами летять з Марса. Їх там сотні, тих хмар. Вони спадають по всьому світу, як листя з дерев. — Він знову здригнувся. — Немов звіяне вітром листя.

— Клас! — вихопилося у хлопця. Він скочив на ноги. — Він ще там?

— Ні, його вже мали скинути. Послухай, — Тед нахилився до хлопчика. — Послухай, я серйозно. Тримайся від них подалі. Як побачиш когось із них, швидко біжи додому. Чуєш мене? І близько не підходь, тримайся подалі. І не… — він завагався, — не звертай на них уваги, хай там що. Коли побачиш щось таке, розвертайся і тікай. Звернися до когось, зупини першого-ліпшого дорослого. Повідом йому — і прямісінько додому. Зрозумів?

Джиммі кивнув.

— Ти знаєш, як вони виглядають, вам у школі мали показувати картинки. Ти повинен мати…

Ліна підійшла до кухонних дверей.

— Вечеря готова. Джиммі, ти помив руки?

— Це я його затримав, — відповів Тед, підводячись з дивану. — Треба було з ним поговорити.

— Роби, як каже батько, — наказала Ліна. — А щодо жучар, запам’ятай усе почуте, а то отримаєш!

Джиммі побіг до ванної.

— Я швиденько вмиюсь.

Він прошмигнув до кімнати і зачинив за собою двері.

Тед з Ліною перезирнулися.

— Сподіваюся, вони швидко з ними розберуться. Мені гидко навіть вийти надвір.

— Мають розібратися. Я чула в новинах, що цього разу вони краще організовані. — Це вже вп’яте, п’ята хмара, — підрахувала Ліна. — Схоже, вони видихаються. Перша хмара прилетіла у п’ятдесят восьмому. Наступна — у п’ятдесят дев’ятому. Цікаво, коли ж це закінчиться?

Джиммі вискочив з ванної.

— Гайда їсти!

— Добре, — погодився Тед. — Сідаймо до столу.

Ясне пообіднє сонце освітлювало кожен закуток. Джиммі Барнз вибіг зі шкільного двору і за ворітьми вискочив на тротуар. Його серце калатало від збудження. Спочатку він добіг до Мейпл-стріт, а вже звідти — до Цедар-стріт.

На газоні Джонсона досі товклося трохи людей — поліцейський і кілька витріщак. Ділянку посеред газону спаплюжили, неначе хтось повисмикував там усю траву. Квіти біля будинку теж зім’яли й витоптали, але жодних слідів жука видно не було.

Захопившись видовищем, Джиммі не помітив, як до нього підійшов Майк Едвардз. Той ляснув його по плечі.

— Ну, що скажеш, Барнзе?

— Привіт, ти бачив?

— Жучару? Та ні.

— А мій батько бачив, по дорозі з роботи.

— Триндиш!

— Правда бачив. Казав, що його збивали з даху жердиною.

Тут на велосипеді під’їхав Ральф Дрейк.

— Ну, і де він? Вже нема?

— Його вже пошматували, — заявив Майк. — Он Барнз каже, що його старий вчора ввечері бачив того жука по дорозі з роботи.

— Так, він казав, що його збивали додолу жердиною, а жучара все чіплявся за дах.

— Вони всі якісь зсохлі, зморщені, ніби зів’ялі, — не вгавав Майк, — як мотлох, що довго пролежав у гаражі.

— А ти звідки знаєш?

— Та бачив одного з них.

— Та ну, заливаєш!

— Правда бачив!

Не припиняючи голосно сперечатись, вони рушили тротуаром. Ральф повільно котив свій велосипед. Хлопці звернули на Вермонт-стріт і вийшли до великого порожнього майданчика.

— У новинах казали, що їх майже всіх уже половили. Цього разу їх небагато, — сказав Ральф.

Джиммі копнув ногою камінець.

— До того, як їх усіх заметуть, було б круто хоч одного побачити!

— А я б хотів дістати собі такого, — відповів Майк.

— Якби ти з ними зустрівся, то рвонув би світ за очі, — насмішкувато вишкірився Ральф.

— А от і ні!

— Одразу би збрився.

— Ага, фантазуй! Я збив би його каменюкою.

— І приніс додому в бляшанці?

Майк погнався за Ральфом на вулицю, аж до самого рогу.

Вони не вгавали весь час, доки йшли через усе місто, і навіть коли вийшли по той бік залізничної колії. Поруч була чорнильна фабрика і вантажні платформи компанії «Вестерн ламбер». Починало сутеніти. Здійнявся холодний вітер, ворушачи листя на пальмах, що росли на краю парковки «Гартлі констракшн».

— Бувайте, — попрощався Ральф. Він скочив на велосипед і поїхав геть. Майк і Джиммі рушили назад, до міста. На Цедар-стріт вони розійшлися.

— Якщо побачиш жучару, набери мене, — сказав на прощання Майк.

— Звичайно, — відповів Джиммі.

Він попростував по Цедар-стріт, тримаючи руки в кишенях. Сонце вже сховалося, вечірнє повітря стало прохолодним. Сутеніло.

Джиммі йшов поволі, дивлячись собі під ноги. Загорілися вуличні ліхтарі. Бруківкою прошурхотіли кілька автівок. За заштореними вікнами яскраво світилися теплі вогні кухонь і віталень. Десь неприємно торохтів телевізор, його гуркіт розливався в темряві. Джиммі крокував уздовж цегляного паркану маєтку Помроя. Цегляна стіна змінилася огорожею з кованого заліза. Над головою у вечірніх сутінках проступали застиглі високі мовчазні сосни.

На мить Джиммі зупинився і присів зав’язати шнурок черевика. Здійнявся холодний вітер, хитаючи гілки вічнозелених дерев. Далеким відлунням крізь морок докотився гуркіт потяга. Хлопець згадав про вечерю, батька, що сидить на канапі без капців і з газетою в руках, матір на кухні, телевізор, що в кутку бубонить сам до себе… Теплу затишну вітальню.

Джиммі підвівся. Над ним у сосновому гіллі щось заворушилося. Він придивився й остовпів. Посеред темних гілляк, гойдаючись на вітрі, щось принишкло. Хлопець заціпенів з роззявленим ротом.

Та це ж жучара! Мовчить і спостерігає, припавши до дерева.

Він був старим, це одразу відчувалося. Від нього відгонило сухістю, запахом старості і порохняви. Старезний сірий силует, мовчазний і нерухомий, що обвив стовбур і гілля сосни. Неначе запилюжене павутиння, що звисало нитками і згустками, тягнулося по дереву. Хлопець аж закляк від вигляду цієї загадкової імлистої істоти.

Вона заворушилася і потихеньку, майже непомітно, дюйм за дюймом, почала повзти вниз по стовбуру, немов обмацуючи. Такий собі незрячий сірий клубок з павутиння і порохняви.

Джиммі відсахнувся від огорожі. Була вже глупа ніч. Небо вгорі було чорним, на ньому ледь-ледь миготіли кілька зірок. Вдалині прогуркотів автобус і зник за рогом.

Жучара досі був над ним, тримаючись за дерево. Джиммі силкувався відійти якнайдалі від огорожі. Його серце страшенно калатало, подих перехоплювало. Очі застилав туман, який ставав усе густішим. Жучара вже був зовсім поруч, висів усього за кілька ярдів просто над головою.

Поміч, йому негайно потрібна поміч! Чоловіки з жердинами, щоб скинути жучару з дерева. Він заплющив очі й спробував відійти від огорожі, але його неначе підхопила океанська хвиля, закрутила у своїй коловерті, накривши з головою, не даючи ворухнутися. Джиммі не міг рушити з місця, немов у пастці. Він напружився, намагаючись опиратися. Один крок… другий… третій…

А тоді він почув це.

Чи, радше, відчув. Це був не звук. У нього в голові неначе зазвучав барабан чи, може, зашуміло море. Барабанний дріб м’якою хвилею накочувався на його розум. Джиммі зупинився. Бурмотіння було тихим, ритмічним, але водночас наполегливим і впертим. Потім воно почало проявлятися, набувати форми — форми і змісту. Воно пливло, перетворюючись на чіткі відчуття, образи, картини.

Картини іншого світу, їхнього світу. Цей жук говорив до нього, гарячково розповідав йому про свій світ, викликаючи в уяві хлопця одну сцену за іншою.

— Забирайся геть, — прохрипів Джиммі.

Але образи все напливали, вперто і невпинно огортаючи свідомість.

Рівнини — розлога пустеля без кінця-краю. Темно-червона, потріскана, поорана ярами. На обрії — присадкувате, запорошене і поточене ерозією узгір’я. Праворуч — величезна заглибина, безкрая улоговина, покрита шкоринкою затверділої білої солі — гірким спогадом про море, що колись тут котило хвилі.

— Забирайся геть, — приглушеним голосом повторив Джиммі й подався назад.

Примарні картини все насувалися. Мертве небо, в повітрі безупинно кружляє піщана пилюга. Гнані вітром пласти піску, величезні лавини піску і пороху, що проносяться над потрісканою поверхнею планети. Під камінням де-не-де пробивається охляла рослинність. У розколинах гір сплели свої тенета велетенські павуки. Віковічні, запорошені тенета і мертві павуки.

Видива не припинялися. Ось з’явилося щось схоже на трубу явно штучного походження, вгрузлу в червонястий, обпалений сонцем ґрунт. Прохід до підземних помешкань. Наступна сцена опускається вниз крізь підземні пласти, аж до нутрощів планети: шар за шаром покришеного каміння. Зсохла, побрижена планета, планета без вогню, без життя, без краплі води. Її шкіра потріскалась, її тіло висихає і здіймається над поверхнею хмарами куряви. Далеко в ядрі — якийсь резервуар, втоплена в серце планети велетенська зала.

Він опинився всередині цієї зали. Повсюди повзали жуки. Машини, різноманітні споруди, будівлі, висаджені рядами рослини, турбіни, житлові приміщення й кімнати з хитромудрою машинерією.

Окремі секції печери були повністю відрізані — замкнені наглухо. Іржаві металеві двері. Обладнання, що поступово руйнувалося. Застряглі помпи, поіржавілі труби. Прилади з тріснутими й поламаними індикаторами. Захаращені конвеєри, коліщатка без зубчиків. Дедалі більше заблокованих секцій… Самих жуків теж усе менше і менше.

Знову зміна панорами. Земля з далекої відстані — далека зелена сфера, затінена хмарами, що поволі обертається. Широченні океани, блакитна вода в кілометри завглибшки… Волога атмосфера. І жуки, що рік за роком плинуть крізь порожнечу космосу до Землі, нескінченно, до болю повільно, дрейфують крізь чорний порожній простір.

А ось і Земля, знайомий краєвид. Океан, милі пінистих хвиль, кілька чайок над ними, далека лінія берега. Океан, земний океан. Небом пливуть хмари.

На поверхні води плавають приплюснуті сфери — величезні металеві диски. Штучні плавзасоби сто метрів у діаметрі. На дисках мовчки туляться жуки, поглинаючи океанічну воду і мінерали.

Жучара силкувався щось йому сказати, розповісти про себе. Диски на воді — то жуки хотіли використовувати воду, жити на воді, в океані. Громаддя дисків на поверхні океану, обліплених жуками, — він хотів передати це все Джиммі, щоб хлопчик зрозумів, побачив ці диски, диски на воді.

Жуки хотіли жити в океані, не на суші, лише на воді. Вони хотіли, щоб він їм дозволив. Їм украй необхідна вода. Саме це намагався роз’яснити йому жучара: їм потрібна поверхня океанів між континентами. Тепер жук хотів його відповіді, його дозволу, він чекав на відповідь, чекав і сподівався, благав…

Видіння розтануло і зникло. Відсахнувшись, Джиммі заточився об бордюр і впав, але відразу скочив на ноги і витер об штани руку від налиплої мокрої трави. Хлопець стояв у стічному рівчаку і все бачив серед соснового гілля того жучару. Той майже зливався з віттям вічнозеленого дерева. Його тепер було важко розгледіти.

Барабанний дріб ослаб і затих. Жучара зник з його голови.

Джиммі крутнувся і кинувся бігти. Він щодуху промчав вулицею, потім протилежним тротуаром, судомно хапаючи ротом повітря. Добігши до рогу, він повернув на Даґлас-стріт. На автобусній зупинці стояв товстий чолов’яга з лотком у руці.

Джиммі підбіг до нього.

— Жук! Там, на дереві, — сказав він захекано. — На великому дереві.

— Гуляй далі, малий, — пробурчав чолов’яга.

— Жучара! — панічно й пронизливо закричав Джиммі.

З темряви виринули дві чоловічі постаті.

— Що там таке? Жучара?

— Де?

Підійшли ще кілька людей.

— Де він?

Джиммі вказав рукою.

— Там. Біля маєтку Помроя. На дереві біля огорожі, — він махнув рукою, відсапуючись.

З’явився коп.

— Що відбувається?

— Хлопчина бачив жучару. Знайдіть хтось жердину.

— Покажи мені, де це, хлопче, — поліцейський ухопив Джиммі за руку. — Ходімо.

Джиммі повів їх вулицею назад до цегляної огорожі і зупинився оддалік.

— Он там, на дереві.

— На якому?

— Ось на цьому, здається…

Спалахнув промінь кишенькового ліхтарика, ковзаючи по сосновому гіллі. В маєтку Помроя увімкнулося світло. Відчинилися вхідні двері.

— Що тут відбувається? — пролунав сердитий голос містера Помроя.

— Жучара. Не наближайтеся.

Помрой хутко захряснув двері.

— Он він! — Джиммі вказав на дерево, його серце шалено закалатало. — Ось тутечки, на цьому дереві!

— Де?

— Я його бачу, — поліцейський подався назад і вихопив пістолет.

— Його не застрелиш. Кулі проходять наскрізь.

— Принесіть хто-небудь жердину.

— Надто високо. Жердиною не дістанеш.

— Потрібен смолоскип.

— Хто-небудь! Несіть сюди смолоскип!

Двоє чоловіків побігли за вогнем. На дорозі почали зупинятися автівки. Поруч загальмував поліцейський патрульний автомобіль і вимкнув сирену. Двері навколишніх будинків повідчинялися, з них вибігали люди. Спалахнув прожектор, засліпивши натовп. Зрештою промінь знайшов жучару і прикипів до нього.

Обхопивши соснову гілку, жучара застиг на місці. У сліпучому промені прожектора він нагадував погано закріплений величезний кокон. Жучара почав мляво рухатися, обвиваючи стовбур. Довгасті вусики намацували гілки в пошуках опори.

— Де той клятий смолоскип?! Дайте скоріше смолоскип! Підійшов чоловік, тримаючи палаючу штахетину, вирвану із сусіднього паркану. Навколо дерева нагромадили купу газет і, поливши бензином, підпалили. Зайнялися нижні гілляки.

— Хлюпніть ще бензину!

До гурту підійшов чоловік в білій уніформі, тягнучи за собою каністру. Не зволікаючи, він виплюснув під саме дерево все, що в ній було. Полум’я шугонуло догори. Обвуглюючись, затріщали гілки.

Жучара угорі заметушився. Підтягнувшись, він нерішуче спробував дотягнутися до гілки вище. Полум’я підступало все ближче. Жучара поквапився і, звиваючись, таки втягся на наступну гілку, а потім подерся усе вище і вище.

— Дивись, як лізе.

— Не вийде, ніде йому подітися. Він уже дістався верхівки. Долили ще бензину. Полум’я рухалося вгору. Довкола вже зібрався величезний натовп. Поліція стримувала його натиск.

— Он він дереться вгору.

Промінь піднявся вгору, підсвічуючи прибульця.

— Он він, аж на самій верхівці.

Жучара вже був на маківці дерева, обхопивши гілку, що хиталася туди-сюди. Вогонь тимчасом охоплював по черзі горішні галузи, невпинно наближаючись до нього. Жучара заходився наосліп обмацувати все навколо, шукаючи своїми вусиками якоїсь опори. І тут його лизнув вогненний язик.

Огорнутий димом, жук затріщав.

— Загорівся! — збуджено загомоніла юрба. — Ну все, тепер йому гаплик.

Жучару охопило полум’я. Незграбно рухаючись, він намагався його збити, але враз звалився на гілку нижче, на мить там завис, не припиняючи горіти і димітися. Гілка з тріском зламалася.

Жук упав додолу, прямісінько в палаючі газети і бензин.

Юрба заревіла і безладно рвонула до дерева.

— Топчи його!

— Дави!

— Кінчай кляте стерво!

Черевики все гупали й гупали, підошви здіймалися й опускалися, втоптуючи прибульця в землю. Один чоловік упав і спробував відповзти вбік, його окуляри ледь трималися на носі, зачепившись за одне вухо. Люди працювали ліктями і кулаками, силкуючись протиснутися до дерева. Упала охоплена полум’ям гілка, і частина юрби відступила.

— Он він!

— Стережись!

Ще кілька гілок з гуркотом полетіли додолу. Натовп, сміючись і штовхаючись, почав розбігатися.

Джиммі відчув на собі руку поліцейського — сильні пальці міцно стискали передпліччя малого.

— Ось і все, хлопче. Все закінчилося.

— Вони його прикінчили?

— Авжеж. Як тебе звуть?

— Мене? — Джиммі щойно розтулив рота, щоб назватися, як між двома чоловіками спалахнула сутичка, і поліцейський поквапився до них.

Якусь хвилину Джиммі постояв, роззираючись навколо. Вечір видався прохолодний. Крижаний вітер продував його одяг наскрізь. Він раптом згадав про вечерю, батька з газетою на канапі, маму на кухні — тепло і приємний домашній затишок.

Хлопчик розвернувся і почав продиратися крізь юрбу на вулицю. Позаду чорнів обгорілий сосновий стовбур, що пнувся до неба. Навколо нього тліли розтоптані рештки гілок. Жучара зник, з ним було покінчено. Вже не було на що дивитися.

Проте Джиммі так біг додому, наче той жучара гнався за ним.

У кав’ярні було гамірно і пахло їжею. Відвідувачі пересували свої таці вздовж стійки, наповнюючи їх тарілками зі стравами.

— То що, як вам таке? — запитав Тед Барнз. Він сидів на стільці, відсунувшись від столика і закинувши ногу на ногу.

— То це справді був твій малий? — запитав Боб Волтерз з неприхованою цікавістю.

— А ти часом не заливаєш? — долучився Френк Гендрікз, опустивши на мить газету.

— Усе це щира правда. Я кажу про жучару, якого заловили біля маєтку Помроя. Саме про нього. То була ого яка вистава.

— Точно, — підтвердив Джек Ґрін. — У газеті писали, що першим її помітив якийсь хлопчина і привів поліцію.

— То був мій малий, — заявив Тед, випнувши груди. — Що на це скажете?

— Він перелякався? — допитувався Боб Волтерз.

— Дідька лисого! — впевнено заперечив Тед.

— Закладаюся, що він здрейфив, — заявив Френк Гендрікз. Він був родом з Міссурі.

— Та ні ж, кажу вам! Він знайшов копів і привів їх туди. Це точно. Учора ввечері. Ми якраз вечеряли і дивувалися, де це його чорти носять. Я навіть вже почав тривожитися. — Тед усе ще грав роль гордого батька.

Джек Ґрін підвівся з-за столу і поглянув на годинник.

— Час повертатися в офіс.

Френк з Бобом і собі підвелися.

— Побачимося, Теде.

Ґрін поплескав Теда по спині.

— А твій малий — молодчина. Яблуко від яблуні.

Тед посміхнувся.

— Джиммі ніскілечки не здрейфив. — Він провів їх поглядом аж до виходу з кав’ярні на галасливу вулицю, залиту полуденним світлом. За мить він одним ковтком допив каву, промокнув серветкою губи і неквапом підвівся.

— Ніскілечки не здрейфив, — повторив він, — ні на крихту. Розплатившись за обід, Тед повагом рушив з кав’ярні на вулицю, усе ще з випнутими грудьми.

Дорогою до офісу він усміхався перехожим, сяючи від гордості.

— Ніфіга не здрейфив, — усе бурмотів він, переповнений гордощами за сина. — Ні на крихту.

Приміський пасажир

Втомлений невисокий чолов’яга заледве проштовхався крізь юрбу, що заполонила залу вокзалу, до віконечка каси. Нетерпляче переступаючи з ноги на ногу, він відстояв чергу. Його плечі були понуро опущені, а коричневий піджак обвис.

— Наступний, — скрипучим голосом покликав його касир Ед Джейкобсон.

Невисокий чоловік кинув на прилавок п’ятидоларову банкноту.

— Дайте новий проїзний, старий вже використав. — Тут він побачив годинник, що висів на стіні над головою у Джейкобсона. — Господи, невже це так пізно?

Джейкобсон узяв п’ять доларів:

— Гаразд, містере. Один проїзний. До якої станції?

— Мейкон Гайте, — відповів чоловік.

— Так-так, Мейкон Гайте… — Джейкобсон подивився на залізничну карту. — Мейкон Гайте. Немає такої.

На обличчі невисокого чоловіка з’явився недовірливий вираз.

— Ви жартуєте?

— Шановний, ніякого Мейкон Гайте не існує. Я не можу вам продати квиток до місця, якого немає.

— Та що ви таке кажете? Я там живу.

— Це ваша проблема. Я вже шість років продаю квитки, а про це місце ніколи не чув.

Від здивування очі невисокого чоловіка ледь не вилізли з орбіт.

— Та в мене там будинок. Я щовечора туди повертаюсь. Я…

— Ось, — Джейкобсон підсунув йому довідник. — Знайдіть самі.

Невисокий чоловік потягнув довідник до себе і почав нервово його вивчати, тремтячим пальцем перебираючи назви містечок.

— Ну що, знайшли? — запитав Джейкобсон, спершись ліктями на прилавок. — Його ж там немає, так?

У розпачі коротун струснув головою.

— Не розумію, це якась дурниця. Щось тут не так. Там точно має бути…

І раптом він щез. Довідник впав на цементну підлогу. Чоловік зник — як і не було.

— Боже мій, — тільки й спромігся вимовити Джейкобсон. Його рот несамохіть відкривався і закривався. Довідник самотньо лежав на цементній підлозі.

Коротун просто зник.

— І що ж було далі? — запитав Боб Пейн.

— Я вийшов з кабіни і підібрав довідник.

— А чоловік і справді зник?

— Як у воду канув, — Джейкобсон потер лоба. — Шкода, що вас там не було. Щез — та й по всьому. Зовсім. Без звуку. Без жодного руху.

Відкинувшись на спинку стільця, Пейн закурив сигарету.

— Ти його раніше не бачив?

— Ні.

— О котрій годині це було?

— Десь як зараз. Близько п’ятої. — Джейкобсон підійшов до віконечка каси. — О, вже назбиралося чимало народу.

— Мейкон Гайте… — Пейн погортав сторінки довідника з назвами міст. — Щось ніде такого немає. Якщо цей чоловік з’явиться ще раз, я хотів би з ним поговорити. Запроси його до мого кабінету.

— Гаразд. Не маю найменшого бажання знову мати з ним справу. Просто бісівщина якась. — Джейкобсон повернувся до віконечка каси. — Слухаю вас, леді.

— Два квитки до Льюїсбурґа. В обидва боки.

Пейн загасив сигарету і розкурив ще одну.

— Мені чомусь здається, що я вже десь чув цю назву. — Він підвівся і підійшов до карти на стіні. — Але цього містечка, чи що воно таке, немає в довідниках.

— Немає, бо такого населеного пункту взагалі не існує, — озвався Джейкобсон. — Ви думаєте, що я кожен день тут продаю квитки і не знаю назв станцій? — він знову повернувся до віконечка. — Слухаю вас, сер.

— Мені потрібен проїзний до станції Мейкон Гайте, — сказав невисокий чоловік, нервово поглядаючи на годинник. — І пошвидше, прошу вас.

Джейкобсон заплющив очі. Усе його тіло напружилося. Коли він розплющив очі, коротун досі був тут. Миршаве зморшкувате обличчя. Поріділе волосся. Окуляри. Обвислий піджак. Втомлений вигляд.

Джейкобсон розвернувся і підійшов до Пейна.

— Він прийшов, — сказав Джейкобсон, бліднучи і затинаючись. — Це знову він.

Очі Пейна загорілися.

— Заводь його сюди.

Джейкобсон кивнув і повернувся до віконечка.

— Містере, — сказав він, — чи не могли б ви зайти на хвилинку он до того кабінету? — він вказав на двері. — З вами хоче поспілкуватися віце-президент нашої компанії.

Лице коротуна потемніло.

— А що сталося? Потяг ось-ось від’їжджатиме. — Буркочучи щось собі під ніс, він штовхнув двері і зайшов до кабінету. — Такого ще не було, щоб це не можна було придбати проїзного. Якщо я спізнюся на потяг, то позиватимусь до вашої компанії…

— Присядьте, — сказав Пейн, — вказавши на стілець біля свого столу. — То це ви той чоловік, що хоче придбати проїзний до Мейкон Гайте?

— А що в цьому незвичайного? Що це з вами всіма? Чому ви не можете просто продати мені проїзний, як ви це завжди робили?

— Як завжди робили?!

Величезним зусиллям волі коротун опанував себе.

— Минулого грудня ми з дружиною перебралися до містечка Мейкон Гайте. Я користуюся вашим потягом уже пів року, десять разів на тиждень, двічі на день. Щомісяця купую новий проїзний.

Пейн нахилився до відвідувача.

— А скажіть, містере…

— Крітчет. Ернст Крітчет.

— Яким конкретно потягом ви їздите, містере Крітчет?

— Потягом Б. Хіба ви не знаєте свого розкладу?

— Потягом Б? — з олівцем у руці Пейн проглянув розклад руху потягів. Пункту Мейкон Гайте у ньому не було. — Як довго туди їхати? Скільки часу?

— Рівно сорок п’ять хвилин. — Крітчет кинув погляд на годинник. — Якщо я не спізнюся на потяг.

Пейн почав подумки підраховувати: сорок п’ять хвилин. Близько тридцяти миль від міста. Він підвівся і підійшов до великої карти на стіні.

— У чому річ? — запитав Крітчет з очевидною підозрою в голосі.

Пейн намалював на карті коло радіусом тридцять миль. Коло пройшло через кілька містечок, але Мейкон Гайте серед них не було. На маршруті потяга Б взагалі не було нічого подібного.

— А що це за містечко Мейкон Гайте? — запитав Пейн. — Скільки там населення?

— Точно не скажу. Тисяч п’ять, можливо. Більшість часу я тут, у столиці штату. Працюю бухгалтером у страховій компанії «Бредшоу».

— А Мейкон Гайте — нове місто?

— Досить нове. Ми придбали там невеличкий будинок з двома спальнями. Споруджений всього кілька років тому. — Крітчет неспокійно засовався на стільці. — То як щодо проїзного?

— На жаль, — повільно протягнув Пейн, — ми не можемо вам продати проїзного.

— Що? Чому не можете?

— Ми не надаємо послуг з перевезення до Мейкон Гайте. Крітчет скочив на ноги.

— Як це?

— Його не існує. Гляньте самі.

Крітчет з недовірою витріщився на Пейна. Потім сердито підійшов до карти й уважно її оглянув.

— Ситуація дивовижна, містере Крітчет, — пробурмотів Пейн. — На карті цього пункту немає, у довіднику міст нашого штату — теж. У нашому розкладі руху потягів його також не зазначено. Проїзних до цього місця не друкують. Ми не…

І раптом він замовк — Крітчет зник. Щойно він стояв біля карти, а за мить щез. Розвіявся. Випарувався.

— Джейкобсон! — гаркнув Пейн. — Він зник!

Джейкобсонові очі ледь не полізли з орбіт, його чоло зросив рясний піт.

— Так, він це вміє, — мугикнув касир.

Пейн глибоко замислився, дивлячись на порожнє місце, де щойно стояв Крітчет.

— Щось відбувається, щось до біса дивне, — пробурмотів він, підхопив свій піджак і кинувся до виходу.

— Не залишайте мене самого, — заблагав Джейкобсон.

— Якщо буду тобі потрібен, я в Лори. Адреса десь у мене на столі.

— Зараз не час розважатися з дівчатами.

Пейн штовхнув двері.

— Це буде сумнівна розвага, — відповів він понуро.

Пейн дістався до дверей Лори Нікольз, долаючи дві сходинки за раз, і тиснув кнопку дзвінка, аж доки двері не відчинилися.

— Бобе! — Лора здивовано кліпнула. — З якого це дива…

Пейн проштовхався повз неї всередину.

— Сподіваюсь, я тебе ні від чого не відволікаю.

— Та ні, але…

— Важлива справа. Хочу попросити про допомогу. Я можу на тебе розраховувати?

— На мене? — Лора зачинила двері. Її гарно обставлене помешкання огортав напівморок. Світила лише лампа на темно-зеленому дивані. Вікна були завішані важкими портьєрами. В куточку тихенько бурмотів фонограф.

— Можливо, я збожеволів, — сказав Пейн, вмощуючись на розкішному зеленому дивані. — Ось з чим я хочу розібратися.

— Я можу чимось допомогти? — Лора, склавши руки і з цигаркою в зубах, повільно підійшла до нього і відкинула з очей пасмо темного волосся. — Що ти вже надумав?

Пейн пильно поглянув на дівчину.

— Ти здивуєшся. Я попрошу тебе завтра вранці, на свіжу голову, поїхати в центр і…

— Завтра вранці! А ти не забув, що в мене робота? І цього тижня у нашому відділі ми починаємо готувати нову серію звітів.

— Біс із ними, з тими звітами! Візьми завтра на пів дня відгул і піди до центральної бібліотеки. Якщо там нічого не знайдеш, то зайди до окружного суду і переглянь записи про податкові борги. Шукай, доки не знайдеш.

— Що я маю знайти?

Пейн задумано закурив сигарету.

— Містечко під назвою Мейкон Гайте. Я колись чув цю назву, роки тому. Розумієш? Перевір старі карти, старі журнали у читальній залі. Звіти. Інформацію міського управління. Матеріали конгресу штату.

Лора сперлася на бильце канапи.

— Жартуєш?

— Аніскільки.

— За який період?

— Хай і за останні десять років, якщо доведеться.

— Боже мій! Та мені доведеться там…

— Залишайся, допоки не знайдеш. — Пейн скочив на ноги. — Побачимося.

— Ти вже йдеш? Навіть не запросиш мене на вечерю?

— Мені дуже шкода, — Пейн рушив до дверей, — але я буду зайнятий. Дуже зайнятий.

— І що ж ти робитимеш?

— Навідаюсь у Мейкон Гайте.

За вікном потяга простягалися нескінченні поля, на яких подекуди стояли самотні ферми. У вечірнє небо здіймалися сірі телефонні стовпи.

Пейн зиркнув на годинник. Вже недалеко. Потяг проїжджав повз невеличке містечко. Кілька бензоколонок, придорожніх кіосків, магазин побутової техніки. Заскрипіли гальма. Зупинка. Станція — Льюїсбурґ. Тут зійшли кілька пасажирів у пальтах і з вечірніми газетами в руках. Двері зачинилися, і потяг рушив далі.

Пейн відкинувся на спинку сидіння і поринув у думки. Крітчет зник, коли роздивлявся карту на стіні. Перший раз він щез, коли Джейкобсон показав йому розклад потягів… Коли він побачив, що там немає Мейкон Гайте. Може, саме тут криється розгадка? Усе це виглядало нереальним, схожим на сон.

Пейн виглянув у вікно. Він уже майже на місці — якщо це місце взагалі існує. Скільки сягав погляд, до обрію стелилася безкрая рівнина. Телефонні стовпи. Автомобілі на магістральній дорозі, які у сутінках здавалися чорними квапливими цятками.

І жодного сліду Мейкон Гайте.

Потяг з гуркотом мчав далі. Пейн знову подивився на годинник. Минула п’ятдесят одна хвилина. За вікном виднілися самі лише поля. Він пройшовся вагоном і сів біля провідника, літнього сивочолого чоловіка.

— Ви чули колись про містечко під назвою Мейкон Гайте? — запитав Пейн.

— Ні, сер.

Пейн показав своє посвідчення:

— Ви впевнені, що ніколи не чули про місце з такою назвою?

— Абсолютно, містере Пейн.

— А як давно ви працюєте на цьому маршруті?

— Одинадцять років, містере Пейн.

Пейн проїхав до наступної зупинки, Джексонвіля. Там він зійшов і пересів на потяг Б, що їхав назад до столиці штату.

Сонце вже сіло, небо стало чорним. Він заледве бачив обриси краєвиду за вікном.

Пейн напружився, затамував подих. Залишалась одна хвилина. Сорок секунд. Чи з’явиться там бодай що-небудь? Рівнина. Тьмяні телефонні стовпи. Пустка, що пролягла між містечками.

Потяг мчав, з гуркотом летів крізь сутінь. Пейн не відривав погляду від вікна. Чи побачить він там щось крім полів?

Поля застилав дим. Суцільна маса простяглася майже на милю вглиб. Що воно таке? Дим з труби потяга? Але локомотив був дизельний. З вантажівки на автомагістралі? Пожежа в переліску? Жодне поле, втім, не горіло.

Раптом потяг почав уповільнювати хід, і Пейн враз напружився. Потяг зупинявся, вже заскреготіли гальма. Зупинка.

Вагони хитнулися з боку в бік — і тиша.

Високий чоловік, що сидів у сусідньому ряду, підвівся, натягнув капелюха і попрямував до дверей. Він зіскочив з потяга просто на землю. Пейн зачудовано спостерігав за ним.

Чоловік швидким кроком віддалявся від залізничного полотна через темне поле. Він йшов упевнено, прямуючи до смуги сірої пелени.

Чоловік здійнявся й пішов над землею на висоті фута. Потім звернув праворуч. Піднявся ще вище, рухаючись вже на висоті метра над землею. Якусь мить він досі крокував над полем, віддаляючись від колії, а потім пірнув у пасмо імли і щез.

Пейн кинувся до дверей, але потяг уже набирав швидкість.

За вікнами замиготіли поля. Пейн знайшов провідника, повновидого молодика, що відпочивав, спершись на спинку сидіння.

— Послухайте-но, — прохрипів Пейн, — що це була за зупинка?

— Перепрошую, сер?

— Що це була за зупинка? Де ми в біса?

— Ми завжди тут зупиняємося.

Молодик мляво потягнувся до кишені й дістав звідти жменю роздрукованих розкладів. Він перебрав їх і одну вручив Пейнові.

— Потяги рейсу Б завжди зупиняються у Мейкон Гайте. Ви не знали?

— Ні.

— Все за розкладом. — Молодик знову втупився у свій дешевий журнал. — Завжди тут зупиняємось, зупинялися і будемо зупинятися.

Пейн розгорнув розклад. І справді: Мейкон Гайте був між станціями Джексонвіль і Льюїсбурґ. На відстані рівно тридцяти миль від столиці штату.

Хмара сірого туману. Широка смуга, яка швидко набирала форми. Так, неначе щось поставало з-під землі, виринало у світ.

Мейкон Гайте!

Наступного ранку він застав Лору вдома. Вона пила каву у блідо-рожевому светрі і темних штанях. На столику перед нею лежали стос аркушів з нотатками, олівці, ґумка і стояла склянка солодового молока.

— Як ти вчора впоралась? — поцікавився Пейн.

— Нормально. Знайшла те, що тебе цікавить.

— Ну то розказуй.

— Матеріалів купа. — Вона вказала на стос паперів. — Я все для тебе зібрала.

— Перекажи головне.

— У серпні виповнюється сім років, відколи окружна комісія ухвалила рішення про спорудження трьох нових житлових масивів за межами столиці штату. Мейкон Гайте — один із них. Через це здійнявся неабиякий скандал: більшість підприємців столиці виступили проти цього проекту. Мовляв, забагато роздрібної торгівлі переміститься туди.

— І що ж далі?

— Вони довго сварилися, і зрештою два з трьох проектів затвердили. Вотервіль та Цедар Ґроувз. Але не Мейкон Гайте.

— Ясненько, — задумливо протягнув Пейн.

— Пропозицію щодо Мейкон Гайте відхилили. Погодили компромісну пропозицію збудувати два масиви замість трьох, і їх одразу збудували. Ти це знаєш. Якось ми проїздили через Вотервіль, чудове містечко.

— Але ж не Мейкон Гайте.

— Це правда, від Мейкон Гайте відмовилися.

Пейн потер підборіддя.

— Отож, це і вся історія.

— Так, отака історія. Ти розумієш, що заради неї я втратила зарплату за половину робочого дня? Ти тепер просто мусиш сьогодні ж запросити мене на вечерю. Чи може мені завести іншого хлопця? Я вже починаю сумніватися у своєму виборі.

Пейн задумливо кивнув.

— Сім років тому. — І враз йому сяйнула думка. — Ухвала окружної ради! Скільки голосів було «за» Мейкон Гайте?

Лора глянула в записник.

— Проект провалено, бо забракло одного голосу.

— Не вистачило одного голосу. Сім років тому. — Пейн вийшов у передпокій. — Дякую, люба. Картина потроху починає вимальовуватися. Так, це багато що пояснює!

На вулиці він одразу впіймав таксі і помчав через усе місто на вокзал. За вікном миготіли рекламні щити, вулиці, магазини, авто і пішоходи.

Його чуйка справдилася. Він колись уже чув цю назву. Сім років тому. Бурхливі дебати в окружній комісії з приводу заміської забудови. Спорудження двох житлових масивів було схвалено, а один проект відхилили і забули про нього.

Але тепер, після семи років, це містечко виринало з небуття. Саме містечко, і разом з ним — нездійснений зріз реальності. Чому?! Може, щось змінилося в минулому? Якісь зміни в минулому континуумі?

Це пояснення виглядало правдоподібним. Проект Мейкон Гайте майже затвердили. Може, якісь шари минулого виявилися нестабільними? Може, цей період сім років тому був критичним? Може, він так і не збувся? Думка була дивною: хіба може минуле змінюватися після того, як відбулося?

Раптом погляд Пейна сфокусувався. Він враз випростався на сидінні. На протилежному боці вулиці за пів кварталу була вивіска над невеличким скромним будиночком. Коли таксі під’їхало ближче, Пейн розібрав напис:

СТРАХОВА КОМПАНІЯ «БРЕДШОУ»

НОТАРІУС

Він задумався. Це ж тут працює Крітчет. Може, компанія теж з’являється і зникає? Чи вона завжди тут була? Йому стало не по собі.

— Покваптеся, — попросив водія Пейн. — Швидше!

Коли потяг почав пригальмовувати біля Мейкон Гайте, Пейн хутко звівся на ноги і рушив проходом до дверей. Колеса зі скрипом зупинилися, Пейн зіскочив на гравієву доріжку і роззирнувся.

У променях полудневого сонця Мейсон Гайте виблискував і переливався, в усі боки тягнулися рівненькі ряди будівель. Над центром містечка здіймався дах театру.

Це ж треба — тут навіть є театр! Пейн рушив дорогою до центру. Він пройшов через парковку, повз заправку і ступив на тротуар.

Пейн опинився на центральній вулиці містечка. Попереду простяглися два ряди крамниць. Магазин побутової техніки. Дві аптеки. Крамниця з усіляким дріб’язком. Сучасний універмаг.

Пейн простував тротуаром, заклавши руки в кишені, розглядаючи Мейкон Гайте. Попереду височів великий і опасистий багатоквартирний будинок. Прибиральник вимивав парадні сходи. Усе було нове і сучасне: будівлі, бруківка і тротуари. Паркувальні лічильники. Поліцейський у брунатному однострої виписує штраф. Охайно обрізані дерева, що ростуть рівними рядами.

Пейн пройшов повз великий супермаркет. Перед входом стояв кошик з фруктами, апельсинами і виноградом. Він вибрав собі гроно винограду і почав їсти.

Виноград був справжній, сорту «Конкорд», солодкий і стиглий. Але ж ще вчора тут не було анічогісінько, лише голе поле.

Пейн зайшов в одну з аптек, погортав кілька журналів і всівся біля прилавка. Замовив чашку кави у невисокої червонощокої офіціантки.

— Гарне містечко, — заговорив до неї Пейн, коли та принесла каву.

— Так. Вам теж так здається?

Пейн завагався, а потім продовжив:

— А давно ви тут працюєте?

— Три місяці.

— Три місяці? — Пейн уважно подивився на повногруду білявку. — А живете тут, у Мейкон Гайте?

— О, так.

— Давно?

— Та вже кілька років. — Вона відійшла до молодого солдата, що сів поруч біля прилавка.

Пейн сидів, пив каву, курив і розглядав перехожих за вікном. Звичайнісінькі собі люди. Чоловіки й жінки. Здебільшого жінки.

Одні несли кошики з продуктами, інші штовхали перед собою невеликі возики для покупок. Поволі пропливали автомобілі. Сонне провінційне містечко. Сучасне, для середнього класу. Збудоване зі смаком, зовсім не нетрі. Невеликі ошатні котеджі, крамниці з блискучими скляними вітринами і неоновими вивісками.

До аптеки забігли кілька старшокласників, регочучи і штовхаючись. Двоє дівчат у пістрявих светриках усілися неподалік від Пейна і замовили по склянці лимонаду. Вони весело щебетали, і він міг чути уривки їхньої розмови.

Він дивився на них у задумі. Вони, без сумніву, були справжні. Губна помада і нафарбовані нігті. Светри і підручники.

Сотні школярів, що завзято рвалися в аптеку[1].

Пейн стомлено потер лоба. Це здавалося неможливим. Може, він і справді збожеволів? Але містечко було справжнім. Геть справжнім. І воно мало існувати до цього. Ціле місто не могло виникнути з нічого, з хмари сірого туману. П’ять тисяч населення, будинки, вулиці і крамниці.

Багато різних закладів. Страхова компанія «Бредшоу».

Раптом йому сяйнула думка, від усвідомлення якої він аж захолов: те, що відбувалося, почало виходити за межі Мейкон Гайте. Столиця штату теж змінювалася. Страхова компанія «Бредшоу», де працює Крітчет. Мейкон Гайте не могло б існувати, не зачіпаючи місто. Вони переплелися. Ці п’ять тисяч людей потрапили сюди з міста. Їхні робочі місця, їхні життя, тут було не обійтися без міста.

Але наскільки? Наскільки зміниться місто?

Пейн кинув на прилавок четвертак і поквапився геть з аптеки в бік залізничної станції. Він мусить потрапити назад, до міста, до Лори. Місто змінюється. Чи вона досі там? Чи його власне життя не під загрозою?

Його охопив жах. Що ж буде з Лорою, його майном, його планами на майбутнє, сподіваннями і мріями? Раптом Мейкон Гайте став йому геть неважливим. Його власний світ був у небезпеці, і лише це мало значення. Він має перевірити, впевнитися, що його життя досі там, що його не зачепило дедалі ширшим колом змін, що насувалися з Мейкон Гайте.

— Куди їдемо, старий? — поцікавився водій таксі, коли Пейн вискочив з приміщення станції.

Пейн назвав адресу свого помешкання, й авто з ревінням виїхало на дорогу. Знервований, Пейн відкинувся на спинку сидіння. За вікном миготіли вулиці й офісні будівлі. Службовці вже розходилися додому, заполонивши тротуари і скупчуючись на кожному перехресті.

Наскільки сильно все змінилося? Він зосереджено оглянув ряд будівель. Великий універмаг. Чи завжди він тут стояв? Поруч — непоказна ятка чистильника черевиків. Її він раніше не помічав.

От цього він геть не пам’ятає. Але як тут бути впевненим? Як розібратися? Він почувався розгублено.

Таксі висадило Пейна перед його будинком. Якийсь час він постояв, роззираючись навколо. На розі господар італійського гастроному прилаштовував навіс. Чи був тут раніше цей гастроном?

Він не міг пригадати.

А що сталося з великим м’ясним ринком по той бік вулиці? Тепер там були лише доглянуті будиночки. Ті, що старіші, виглядали наче стоять тут уже давно. Чи справді був тут раніше м’ясний ринок? Принаймні виглядали будиночки справжніми.

У дальшому кварталі виблискував смугастий стовпчик перукарні[2]. Чи завжди тут була перукарня?

Можливо й була, а можливо, й ні. Тут усе змінюється. З’являється щось нове, а старе зникає. Минуле змінюється, а пам’ять пов’язана з минулим. Як можна покладатися на пам’ять? Як можна бути справді впевненим у чомусь?

Його охопив відчай. Що буде з Лорою, з його світом…

Пейн бігцем рвонув нагору на ґанок, із силою штовхнув вхідні двері й миттю промчав на другий поверх вкритими килимом сходами. Двері квартири виявилися незамкненими.

Він прочинив їх і, затамувавши подих і молячись, зайшов усередину.

У вітальні було темно і тихо. Штори наполовину розсунуті.

Пейн очманіло роззирнувся: блакитний диван, стоси журналів на бильцях, низький світлий дубовий стіл, телевізор. У кімнаті — нікого.

— Лоро! — гукнув він.

Лора примчала з кухні з круглими від страху очима.

— Бобе! Що це ти робиш удома? Щось сталося?

Пейн заспокоївся, і з полегшенням видихнув.

— Привіт, кохана, — він міцно притис її до себе і поцілував.

Вона була тепла і цілковито реальна, вона справді була тут.

— Та ні, нічого не сталося. Усе гаразд.

— Ти впевнений?

— Так.

Пейн неслухняними пальцями зняв піджак і кинув його на спинку дивана. Походив по кімнаті, розглядаючи свої речі, його тривога відступала. Ось — знайомий блакитний диван з попаленими сигаретами бильцями. Ось — пошарпана підставка для ніг. Письмовий стіл, за яким він працює вечорами. За етажеркою — вудочки для риболовлі.

Телевізор з великим екраном, куплений минулого місяця, теж не постраждав.

Усе його майно залишилося на місці, цілісіньке і неушкоджене.

— Вечеря буде за пів години, — збентежено сказала Лаура, скидаючи фартуха. — Я не сподівалася, що ти повернешся так рано. Я тут кручуся цілий день. Помила плиту. Якийсь комівояжер приніс зразок нового мийного засобу.

— Не страшно. — Він подивився на улюблену репродукцію Ренуара, що висіла на стіні. — Не поспішай. Я з задоволенням поки огляну свої речі. Я…

Із спальні долинув чийсь плач, і Лора хутко обернулась.

— Схоже, ми розбудили Джиммі.

— Джиммі?

Лаура засміялась.

— Любий, ти забув про сина?

— А й справді, — збентежено пробурмотів Пейн. Він повільно пішов за Лорою до спальні. — На якусь мить мені все здалося дивним, — він потер лоба і насупився. — Дивним і незнайомим. Ніби я щось забув.

Вони стояли біля колиски і дивилися на немовля, а Джиммі й собі поглядав на маму і тата.

— Може, це у тебе від сонця. Пекло немилосердно.

— Схоже, що так. Я вже в нормі. — Він нахилився і поплескав малюка. Потім обійняв дружину і притис її до грудей.

— Це точно було сонце, — сказав він і, усміхнувшись, поглянув їй у вічі.

Світ, якого вона жадала

Ларрі Брюстер сонно розглядав сміття на своєму столику: недопалки, порожні пляшки з-під пива й зіжмакані сірникові коробки. Він простяг руку і пересунув порожню пляшку, щоб зробити композицію довершеною.

У глибині бару «Під зав’язку» гучно грав невеличкий джазовий діксіленд ансамбль. У напівтемряві звуки джазу зливалися з гомоном голосів і дзенькотом келихів. Ларрі Брюстер задоволено зітхнув.

— Ну, це вже справжня тобі нірвана, — задоволено пробурмотів він і спроквола покивав головою, ніби на підтвердження своїх слів. — Це щонайменше сьоме дзен-буддистське небо.

— Сьомого неба у дзен-буддизмі немає, — виправив його впевнений жіночий голос десь згори.

— Факт, — визнав Ларрі, подумавши. — Але я говорив не в буквальному сенсі, це була метафора.

— Вам слід бути обачнішим і говорити саме те, що маєте на увазі.

— Те, що я маю на увазі? — Ларрі підвів погляд. — Чи маю я щастя бути з вами знайомим, юна леді?

Струнка золотоволоса дівчина вмостилася за столик навпроти Ларрі, її проникливі очі сяяли у сутіні бару. Вона усміхнулася, блиснувши білими зубами.

— Ні, — відповіла вона, — ми раніше не зустрічалися, наш час щойно настав.

— Наш… Наш час? — довготелесий Ларрі повільно всівся і виструнчився. Щось у дівочому розумному і проникливому обличчі стривожило його навіть попри хмільну пелену. Її усмішка була надто спокійною, надто впевненою.

— Що ви маєте на увазі? — пробурмотів Ларрі. — Про що взагалі йдеться?

Дівчина вислизнула зі свого пальта, демонструючи налиті груди і гнучкий стан.

— Я буду мартіні, — заявила вона. — До речі, мене звуть Еллісон Голмз.

— Ларрі Брюстер, — Ларрі уважно вивчав дівчину. — Що ви сказали? Чого ви хочете?

— Мартіні, сухе мартіні. — Еллісон холодно всміхнулася до нього через столик. — Візьмеш одне й собі?

Ларрі щось стиха пробурмотів і подав знак офіціантові:

— Максе, одне сухе мартіні.

— Добре, містере Брюстер.

За кілька хвилин Макс повернувся і поставив склянку мартіні на столик. Коли він відійшов, Ларрі перехилився до білявки.

— А тепер, міс Голмз…

— Собі не береш?

— Не беру.

Ларрі спостерігав, як дівчина відсьорбнула напій. У неї були витончені, пещені руки. З лиця — непогана, але йому не подобалась самовдоволена незворушність у її очах.

— То як же розуміти ваші слова про те, що наш час щойно настав? Може, поясните?

— А все дуже просто. Я побачила, що ти тут сидиш, і відразу ж зрозуміла, що ти — саме той. Попри цей захаращений стіл. — Вона зморщила носика, кинувши погляд на порожні пляшки і зіжмакані сірникові коробки. — Чому ти не попросив усе це прибрати?

— А тому, що мені це до душі. Ви зрозуміли, що я — саме той. Який саме? — Ларрі стало цікаво. — Продовжуйте.

— Ларрі, це дуже важлива мить у моєму житті. — Еллісон роззирнулася довкола. — Хто б міг подумати, що я зустріну тебе в такому місці! Але зі мною таке повсякчас трапляється. Сьогоднішня зустріч — лише один епізод у ряді подій, що постійно відбуваються зі мною — принаймні скільки я себе пам’ятаю.

— І що ж це за події?

Еллісон розсміялась.

— Бідний Ларрі, тобі цього не зрозуміти. — Вона перехилилася до нього через столик, її очі заблищали. — Бачиш, Ларрі, я знаю те, чого не відає ніхто, жодна людина у цьому світі. Дещо, що я зрозуміла ще дитиною. Дещо…

— Зажди. Що ти розумієш під «цим світом»? Хочеш сказати, існують інші світи? Кращі світи? Як у Платона? І що цей світ — лише…

— Аж ніяк! — насупилась Еллісон. — Цей світ — найкращий, Ларрі. Найкращий з усіх можливих.

— А, Герберт Спенсер.

— Найкращий з усіх можливих світів — для мене. — Вона всміхнулась йому холодною загадковою посмішкою.

— А чому для тебе?

Її витончено вирізьблене обличчя набуло якогось майже хижого виразу.

— А тому, — спокійно мовила вона, — що це мій світ.

Ларрі здивовано здійняв брови.

— Твій світ? — він доброзичливо усміхнувся. — Ну, звісно, крихітко. Він належить усім нам. — Він широким жестом обвів залу. — Твій світ, мій світ, світ того музиканта з банджо…

— Ні, — Еллісон уперто похитала головою. — Ні, Ларрі. Це — мій світ, і він належить мені. Будь-що і будь-хто. Усе — моє.

Вона пересунула свій стілець ближче до Ларрі. Він відчув аромат її парфумів, солодкий, жагучий і дражливий.

Ларрі трохи відсунувся.

— Он як? Знаєш, як філософський принцип це важкувато захищати. Я погоджуюся з Декартом, що світ відомий нам лише через наші відчуття і наші відчуття відображають нашу власну…

Еллісон поклала свою тендітну руку на його.

— Я не це мала на увазі. Бачиш-но, Ларрі, існує багато світів. Різних світів. Їх — мільйони і мільйони. Стільки світів, скільки людей. Кожна особистість має свій світ, Ларрі, свій власний світ. Світ, що існує лише для неї, для її щастя. — Вона опустила очі. — Так вже трапилося, що цей світ — мій.

Ларрі замислився.

— Дуже цікаво, але як щодо інших людей? Наприклад, мене?

— Ти, звісно, існуєш заради мого щастя, саме це я й маю на увазі. — Її маленькі пальці сильніше стиснули його руку. — Щойно я тебе побачила, одразу зрозуміла: ти — саме той. Я вже кілька днів про це й думаю. Настав час, щоб він мені зустрівся. Чоловік для мене. Чоловік, призначений мені для шлюбу — щоб моє щастя було повним.

— Гей! — вигукнув Ларрі, відкинувшись на стільці.

— У чому річ?

— А як же я? — запитав Ларрі. — Це несправедливо! А моє щастя враховується?

— Так… Але не тут, не в цьому світі, — вона невиразно повела рукою. — У тебе є свій світ, десь в іншому місці, твій власний світ, у цьому ж світі ти — всього лише частина мого життя. Ти не цілком справжній. У цьому світі тільки я повністю справжня. Усі інші існують тут лише для моїх потреб. Ти лише… Лише частково справжній.

— Зрозуміло, — Ларрі знову відхилився на спинку стільця і потер підборіддя. — Тобто я ніби існую в багатьох різних світах. Трохи тут, трохи там, залежно від того, де я потрібен. Як, скажімо, тепер — у цьому світі. Упродовж двадцяти п’яти років я плентаюся по світах, а коли я знадобився тобі, то з’явився тут.

— Саме так. — Очі дівчини весело заблищали. — Ти зрозумів головне.

Раптом вона поглянула на годинник.

— Вже пізно. Краще ходімо звідси.

— Куди?

Еллісон швидко підвелася, підхопила свою невеличку сумочку і накинула пальто.

— Я хочу чимало встигнути разом з тобою, Ларрі! Стільки всього відвідати! Стільки всього зробити! — вона взяла його за руку. — Пішли. Не гаймо часу.

Ларрі знехотя підвівся.

— Послухай…

— На нас чекає так багато цікавого! — Еллісон потягла його до дверей. — От послухай… Добре було б…

Раптом Ларрі зупинився.

— А розрахуватись? Я не можу піти просто так. — Він потягнувся до кишені. — Я винен… Чек…

— Жодних рахунків, жодних чеків. Сьогодні — мій особливий вечір. — Еллісон обернулася до Макса, що прибирав сусідній столик. — Можна до вас звернутися?

Літній офіціант повільно підвів погляд.

— Слухаю, міс.

— Сьогодні ж платити не треба?

Макс похитав головою.

— Так, міс. Сьогодні не треба. У хазяїна день народження. Випивка за рахунок закладу.

Ларрі аж рота роззявив.

— Що?!

— Ходімо. — Еллісон силоміць потягла його до масивних дверей, а потім — назовні, на прохолоду неосвітленого нью-йоркського тротуару. — Швидше, Ларрі, у нас попереду купа справ!

— Я так і не зрозумів, звідки взялося таксі, — промимрив Ларрі.

Машина рушила вулицею, розганяючись. Ларрі роззирався: де це вони? Темні вулиці були тихі й безлюдні.

— По-перше, — почала Еллісон Голмз, — мені потрібен букетик. Невже ти не подаруєш своїй нареченій квітів? Я хочу добре виглядати.

— Букет? О цій порі? — Ларрі вказав жестом на темні, мовчазні вулиці. — Жартуєш?

Вона трохи подумала, а потім зупинила таксі і перейшла на протилежний бік вулиці, Ларрі — услід за нею. Еллісон підійшла до квіткової крамниці, де на замкнутих дверях висіла табличка «Зачинено», і постукала монеткою у товсте скло вітрини.

— Ти збожеволіла? — обурився Ларрі. — Тут зараз нікого немає серед ночі!

За дверима крамниці хтось заворушився. До віконця підійшов літній чоловік, зняв окуляри і поклав їх до кишені. Потім нахилився і відчинив двері.

— Що вам, леді?

— Мені потрібен букетик на лацкан пальта. Найкращий з тих, що маєте. — Еллісон заскочила до крамниці, у захваті розглядаючи квіти.

— Забудь, дядьку, — промимрив Ларрі, — не звертай на неї уваги. Вона…

— Усе гаразд, — зітхнув старий. — Я якраз сидів і підраховував свої податки, але тепер можу зробити перерву. Десь у мене вже є готовий. Піду пошукаю в холодильнику.

За п’ять хвилин вони вже вийшли з крамнички. Еллісон у захваті поглядала на велику орхідею, приколоту до пальта.

— Як це чудово, Ларрі! — прошепотіла дівчина. Вона стиснула його руку і зазирнула в очі: — Я дуже тобі вдячна! А тепер — рушаймо.

— Куди? Хоч ти й справді знайшла старого, що о першій ночі прів над податками, та я не вірю, що ти знайдеш щось ще серед цих Богом забутих нетрищ.

Еллісон роззирнулася:

— Дай подумати… Нам сюди. Он у той великий будинок. Я не здивуюсь, якщо… — вона потягла Ларрі до тротуару, і її підбори лунко зацокотіли у нічній тиші.

— Ну гаразд, — пробурмотів Ларрі, скоса всміхнувшись. — Я піду з тобою, це й справді може бути цікаво.

У великому квадратному будинку не світилося жодне вікно, всі штори були опущені. Еллісон швидко крокувала алеєю у темряві до порогу будинку.

— Агов! — гукнув Ларрі, раптом стривожившись. Еллісон взялася за ручку, натиснула, і двері відчинилися.

На них вихлюпнувся потік світла і звуків. Галас розмов. За масивною гардиною нуртували люди, повна зала чоловіків і жінок у вечірньому вбранні, що посхилялися над довгими столами і стійками.

— Ой, — пробурмотів Ларрі. — Куди ти нас завела, нам тут не місце.

Тримаючи руки в кишенях, до них підійшли троє грізного вигляду бичар.

— Так, містере, валіть звідси.

— Я тільки за, — почав було Ларрі, — я дуже миролюбна людина.

— Дурня, — Еллісон схопила його під руку, її очі збуджено засяяли. — Я завжди мріяла побувати в казино. Ти тільки глянь на всі ці столи. Що вони роблять? Що це там?

— Заради Бога, — нестямно видихнув Ларрі. — Пішли звідси! Нас тут ніхто не знає.

— Це точно, — прогарчав один з трьох бичар і кивнув своїм колегам.

— Хлопці, вперед.

Вони схопили Ларрі і потягли до виходу.

Еллісон кліпнула.

— Що ви робите? Негайно припиніть! — вона зосередилась і сказала: — Дайте мені… дайте мені поговорити з Конні!

Троє костоломів остовпіли і повільно обернулися до неї.

— Поговорити з ким? Що ви сказали, леді?

Еллісон їм усміхнулася.

— З Конні, гадаю. Щось не так? Конні. Він на місці? — вона роззирнулась. — Він тут?

Почувши своє ім’я, дрібний франтуватий чоловічок, що сидів за ближнім столом, роздратовано скривився.

— Облиште, леді, — сказав один із костоломів. — Не набридайте Конні, він цього не любить. — Він зачинив двері і підштовхнув Ларрі з Еллісон повз портьєру, до великої зали:

— Можете грати. Розважайтеся. Щасти!

Ларрі подивився на дівчину поруч і ледь чутно прошепотів.

— Мені треба випити. Випити чогось міцного.

— Звичайно, — радісно погодилася Еллісон, не відриваючи погляду від столу з рулеткою. — Сходи випий, а я тимчасом почну грати.

Після кількох добрих склянок віскі з содовою Ларрі сповз зі стільця і поплентався у центр зали до стола з рулеткою.

Там зібрався чималий натовп. Ларрі на мить заплющив очі, намагаючись заспокоїтись. Він уже все зрозумів.

— А цей скільки? — запитала Еллісон у круп’є, тримаючи в руках синій жетон. Перед нею вже лежала величенька купка жетонів — усіх кольорів. Гравці за столом гомоніли і не зводили з неї очей.

Ларрі підійшов до неї.

— Ну, як ідуть справи? Не просадила ще свого посагу?

— Поки ні. Якщо вірити круп’є, я у виграші.

— Йому видніше, — важко зітхнув Ларрі. — Він тут працює.

— Не хочеш зіграти? — поцікавилася Еллісон, загрібаючи цілу пригоршню жетонів. — Можеш взяти ці. У мене є ще.

— Я бачу. Але ні, дякую. Я не дуже таке люблю. Краще ходімо звідси. — Ларрі повів її від рулетки. — Думаю, настав час дещо обговорити. Он там, у кутку — затишне місце…

— Обговорити?

— Я все обдумав, і, здається, наша пригода зайшла вже достатньо далеко.

Еллісон намагалася не відставати від Ларрі, який прямував до стільців під стіною. У великому каміні палахкотіло іскристе полум’я. Ларрі вмостився у м’якому кріслі біля каміна і вказав Дівчині на сусідній.

— Сідай.

Еллісон сіла, схрестивши ноги, поправила спідницю і, зітхнувши, відкинулася на спинку крісла.

— Непогано тут, правда? Камін і все таке. Я завжди саме так собі це все і уявляла. — Вона мрійливо заплющила очі.

Ларрі дістав сигарети і замислено запалив одну.

— А тепер послухайте, леді Голмз…

— Еллісон. Ми, зрештою, збираємося одружитися.

— Добре, Еллісон. Дивись. Усе це маячня. Сидячи в барі, я добре все обдумав. Ця твоя божевільна теорія не може працювати.

— Але чому? — Її голос лунав сонно, немов здалеку.

Ларрі сердито змахнув рукою:

— Я тобі скажу, чому не може. Ти стверджуєш, що я лише частково справжній. Так? І лише ти — єдина повністю справжня.

Еллісон кивнула:

— Саме так.

— Але ж подумай! Я не знаю як щодо всіх цих людей… — Ларрі з осудом кивнув на відвідувачів казино. — Можливо, щодо них ти і маєш рацію. Можливо, вони справді лише привиди. Але не я! Ти не можеш стверджувати, що я — всього-навсього привид. — Він гупнув кулаком по стільцю. — Бачила? І ти називаєш це лише частково справжнім?

— Стілець — теж лише частково справжній.

Ларрі аж застогнав від відчаю:

— Прокляття! Я вже двадцять п’ять років живу на цьому світі, а тебе зустрів кілька годин тому. І чому я маю повірити, що я не по-справжньому живий? Що я несправжній? Що я — тільки якийсь предмет з оточення твого світу? Частина декорації?

— Ларрі, любий, ти маєш свій власний світ. Кожен з нас має свій власний світ. Але так вже сталося, що цей світ належить мені, і ти в ньому існуєш для мене. — Еллісон подивилася на нього своїми великими блакитними очима. — У твоєму реальному світі я теж можу частково існувати для тебе. Усі світи в певному сенсі частково накладаються один на одного. Це ж очевидно. У моєму світі ти існуєш для мене. Можливо, я існую у твоєму. — Вона усміхнулася. — Великий Архітектор має бути економним — як кожен хороший митець. Багато з цих світів — схожі, майже тотожні. Але кожен з них належить лише одній людині.

— І цей світ належить тобі. — Ларрі глибоко зітхнув. — Добре, крихітко, ти вирішила все сама. Я тобі підіграю, принаймні, поки що. Побуду з тобою. — Він вивчав дівчину, що відкинулася на спинку стільця поруч нього. — А знаєш, ти дуже непогано виглядаєш, їй-бо, непогано.

— Дякую.

— Гаразд, я потерплю. Якийсь час. Може, ми й справді призначені одне для одного. Але ти маєш трохи вгамуватися, ти надто ризиковано випробовуєш свою фортуну. Якщо хочеш бути зі мною, поводься трішки стриманіше.

— Що ти маєш на увазі, Ларрі?

— Та оце все. Цей заклад. А якщо сюди наскочать копи? А тут — азартні ігри, розпуста. — Ларрі замислено втупився вдалечінь. — Ні, це неправильно. Не таке життя я собі уявляв. Знаєш, чого мені хочеться? — на обличчі Ларрі промайнув вираз сумовитої втіхи.

— Я мрію про будиночок, дитину. Десь за містом, на природі. Там, де ферми, широчезні поля. Хай це буде Канзас. Або Колорадо. Невеличкий будинок, з криницею. А ще — корови.

Еллісон спохмурніла.

— Справді?

— І знаєш, що ще? Я стою на вулиці, на задньому подвір’ї. Займаюся господарством. Чи… Чи годую курчат. Тобі доводилося годувала курчат? — Ларрі замріяно похитав головою. — Це так приємно, крихітко. А ще білки. Ти коли-небудь гуляла парком, годуючи білок? Сірі білки з довгими великими хвостами! Хвіст завдовжки, як сама білка.

Еллісон позіхнула, і раптом скочила на ноги.

— Думаю, нам пора.

Ларрі повільно підвівся.

— Так, ходімо звідси.

— Завтра на нас чекає важкий день. Хотілося б почати пораніше. — Еллісон рушила крізь натовп до дверей. — Гадаю, нам перш за все треба пошукати…

Ларрі її зупинив.

— А жетони?

— Що?

— Ти забула про жетони. Піди здай їх.

— Навіщо?

— Обміняй їх на гроші. Здається, саме закінчився раунд.

— Ото ще клопіт! — Еллісон підійшла до кремезного чоловіка, що сидів за найближчим столом, і висипала йому на коліна усі свої жетони. — Це — вам. Гаразд, Ларрі. Тепер ходімо!

Таксі зупинилося біля входу до помешкання Ларрі.

— Це тут ти живеш? — запитала Еллісон, обводячи скептичним поглядом будинок. — Не найновіший будинок.

— Не найновіший, — погодився Ларрі й відчинив двері авто. — Сантехніка теж не в найкращому стані. Але до чого тут це?

— Ларрі? — Елліс зупинила його, щойно він зібрався виходити.

— Так?

— Ти ж не забудеш про завтра?

— Про завтра?

— У нас завтра купа справ. Я хочу, щоб ти вранці був свіжий і готовий рухатися. Тоді ми встигнемо.

— Давай зустрінемось о шостій вечора. Це не буде надто пізно? — позіхнув Ларрі. Надворі було холодно. Глупа ніч.

— Та що ти! Я заїду по тебе о десятій ранку.

— О десятій? Але ж у мене робота, мені треба працювати.

— Тільки не завтра. Завтра — наш день.

— А за що в біса я житиму, якщо не…

Еллісон потягнулася до нього й обвила своїми тендітними руками.

— Не бійся, все буде гаразд. Цей світ — мій. Пам’ятаєш? — вона притягнула його до себе і поцілувала в губи. Її уста були солодкі й прохолодні. Заплющивши очі, вона припала до нього всім тілом.

Ларрі відсторонився.

— Ну, добре. — Він поправив краватку і ступив на тротуар.

— Тоді бувай, до завтра. І не хвилюйся за свою стару роботу. До завтра, любий Ларрі.

Еллісон зачинила двері, і таксі розчинилося в темряві вулиці. Ларрі провів поглядом авто, а потім, знизавши плечима, рушив до дверей.

Зайшовши у під’їзд, Ларрі побачив на столі у консьєржа лист на своє ім’я. Піднімаючись сходами, він розпечатав конверт. Лист був з його роботи — компанії «Брей іншуренс». Це був графік відпусток працівників компанії — два тижні, які виділялися кожному щорічно. Ще до того, як знайти себе у списку, Ларрі вже знав, з якого дня починається його відпустка.

«Не хвилюйся», — згадалися йому слова Еллісон.

Ларрі тужливо всміхнувся і засунув листа до кишені пальта. Він відімкнув двері свого помешкання. Вона сказала, що заїде о десятій? Ну й добре, принаймні, можна нормально виспатися.

День видався чудовим — теплим і сонячним. Чекаючи на Еллісон, Ларрі Брюстер замислено сидів на сходах під’їзду свого будинку і курив.

А їй непогано ведеться — тут вже жодних сумнівів. Їй наче все пливе до рук. Не дивно, що вона вважає цей світ своїм…

Так, їй з біса щастить, вже нічого не скажеш. Але й іншим людям, буває, таланить буквально на кожному кроці: призи на вікторинах, гаманець, знайдений у рівчаку, виграшна ставка на перегонах. Буває й таке.

Її світ? Ларрі вишкірився. Вочевидь, Еллісон справді в це вірила. Цікаво. Що ж, він підіграє їй ще трохи, принаймні. Вона мила.

Просигналила машина, і Ларрі підвів погляд. Перед будинком зупинився розкішний кабріолет з опущеним верхом. Еллісон помахала з нього рукою.

— Агов! Давай сюди!

Ларрі підвівся і підійшов до автомобіля.

— Звідки це у тебе? — він відчинив дверцята і без поспіху всівся.

— Автівка? — Еллісон увімкнула двигун. Машина стрімко влилась у транспортний потік. — Я забула. Здається, хтось мені її подарував.

— Забула! — він вирячився на неї, а потім розслабився і відкинувся на спинку м’якого сидіння. — То з чого почнемо сьогодні?

— Ми їдемо на оглядини нашого нового будинку.

— Чийого нового будинку?

— Нашого. Твого і мого.

Ларрі закляк на сидінні.

— Як? Але ж ти…

Еллісон хвацько завернула за ріг вулиці.

— Тобі сподобається. Будинок чудовий. Скільки кімнат у твоїй квартирі?

— Три.

Еллісон весело розсміялася.

— У цьому будинку одинадцять кімнат. Два поверхи. Двадцять соток землі. Чи, принаймні, мені так сказали.

— А ти сама не бачила?

— Ще ні. Мені щойно дзвонив мій адвокат.

— Твій адвокат?

— Це частина мого спадку.

Ларрі ледве опанував себе. Еллісон у червоному костюмчику з ясним, щасливим личком радісно вдивлялась у дорогу попереду.

— Давай розберемося, — почав Ларрі. — Ти ще не бачила цього будинку. Тобі щойно дзвонив твій адвокат. І це майно перейшло до тебе у спадок. Так?

— Саме так. Спадок мого старого дядька, забула як звати. Я й не чекала, що мені щось від нього перепаде. — Вона повернулась до Ларрі й подивилася на нього теплим, променистим поглядом. — Для мене зараз особливий час. Дуже важливо, щоб усе йшло так, як треба. Цей мій світ…

— Так. Це твій світ. Що ж, сподіваюсь, тобі сподобається будинок.

Еллісон розсміялася.

— Сподобається. Врешті, він існує для мене, для того він там і стоїть.

— Ти домоглася, що все працює, як безвідмовний механізм, — пробурмотів Ларрі. — Усе, що трапляється з тобою, іде тобі на користь. І ти всім задоволена. Тож це має бути твій світ. Може, ти вибираєш з усього найкраще і переконуєш себе, що тобі подобається все, що з тобою відбувається.

— Ти справді так вважаєш?

Замислившись, він насупився. Машина мчала по дорозі.

— А скажи-но мені, — врешті сказав він, — звідки ти дізналася про те, що існує безліч світів? І звідки така впевненість, що цей світ — твій?

Вона усміхнулася.

— А я його сама створила, — відповіла вона. — Я вивчала логіку, філософію, історію — і всюди зустрічала щось таке, що мене бентежило. Чому в житті людей і цілих народів трапляються доленосні події, які здаються провидінням і відбуваються саме в потрібну мить? Чому все справді виглядає так, наче мій світ має бути саме таким, яким він є, і впродовж усієї цієї історії трапляються дивні речі, які цьому сприяють? Я чула вираз: «Цей світ — найкращий з можливих», але для мене це твердження позбавлене сенсу. Я вивчала всі людські релігії, наукові роздуми про існування Творця — але там чогось бракувало, чогось, що або справді неможливо пояснити, або ж це просто прогледіли.

Ларрі кивнув.

— Ну, звісно. Це так просто: якщо цей світ — найкращий з усіх можливих, то чому в ньому стільки страждань, непотрібних страждань, і якщо існує благий і всемогутній Творець, у якого вірили, вірять і віритимуть багато мільйонів людей, то як тоді пояснити існування зла? — Ларрі посміхнувся до дівчини. — А ти знайшла пояснення всьому цьому і засвоїла його так легко, ну… Як ковток мартіні. Так?

Еллісон гмукнула.

— Хай не в такому формулюванні… Але так, усе це справді просто, і я не єдина людина, яка все зрозуміла, хоча, вочевидь, я — єдина у цьому світі…

— Ну, добре, — урвав її Ларрі. — Я поки притримаю свої контраргументи, аж доки ти мені все не поясниш.

— Дякую, любий, — сказала вона. — Бачиш, ти вже починаєш розуміти, навіть якщо не одразу зі мною погоджуєшся… Впевнена, що нам ще довго доведеться над цим працювати, але так буде навіть веселіше, якщо мені доведеться докласти певних зусиль, щоб тебе переконати… Ох, не дратуйся, я якраз підходжу до суті.

— Дякую, — відповів Ларрі.

— Це дуже просто, як той фокус з яйцем, якщо знаєш секрет. Гіпотези про благого Творця і «найкращий з можливих світів» розсипаються тому, що ми виходимо з необґрунтованого припущення, наче цей світ — єдиний. А давай підійдемо з іншого боку: припустимо, що існує Творець, наділений необмеженими можливостями. Тоді така сутність зможе створити незліченну кількість світів… чи принаймні стільки, щоб вони здавалися незліченними нам. Якщо прийняти таку гіпотезу, тоді будь-яка можливість набуває сенсу. Творець запускає дію сил для кожної живої людини, створює окремі світи. Кожен із цих світів існує лише для цієї конкретної людини. Він митець, але витрачає матеріал економно, тож по всіх світах множаться ті самі напрями розвитку, події та мотиви до них.

— Он як, — спокійно сказав Ларрі, — тепер я бачу, до чого ти хилиш: у якихось світах Наполеон виграв битву під Ватерлоо, тоді як все пішло так, як йому хотілося, лише в його власному світі. Натомість у нашому світі він мусив програти…

— А я не впевнена, що у моєму світі взагалі існував Наполеон, — замислено продовжувала Еллісон. — Думаю, що тут він — лише ім’я, яке потрапило в архіви, хоча в інших світах така особистість реально існувала. У моєму світі Гітлер зазнав поразки, Рузвельт помер — і я б може шкодувала з цього приводу, але я його не знала, і, зрештою, для мене він не вповні існував. Вони обидва є лише образами, принесеними зі світів інших людей.

— Чудово, — підсумував Ларрі. — Тобто протягом усього твого життя все гарненько спрацьовує на твою користь. Так? Ти ніколи по-справжньому не хворіла, тебе ніхто ніколи не кривдив, ти не голодувала…

— Загалом, так, — погодилась вона. — Були у мене страждання і розчарування, але нічого справді… Тобто, нічого справді жахливого. І кожен такий випадок відігравав важливу роль у досягненні того, чого я насправді бажала, або давав мені можливість зрозуміти щось важливе. Як бачиш, Ларрі, логіка тут залізна. І до всього цього я дійшла, спираючись на реальні докази. Жодне інше пояснення не витримує критики.

Ларрі всміхнувся.

— А моя думка, мабуть, нічого не важить. Ти все одно залишишся при своїй.

Ларрі дивився на будинок з огидою.

— Ну й халупа, — пробурчав він зрештою.

Натомість очі Еллісон аж сяяли від щастя, коли вона побачила грандіозний маєток.

— Що, милий? Що ти сказав?

Маєток був велетенський і суперсучасний, схожий на кошмар кондитера. Титанічні колони стриміли догори, поєднані балками і пілястрами. Кімнати громадились одна на одній, як коробки з-під взуття під різними кутами. Уся споруда була накрита чимось схожим на металеву черепицю відразливого жовтого кольору. Будинок виблискував і палахкотів у сяйві ранкового сонця.

— А це ще що таке? — Ларрі показав на якісь жалюгідні рослини, що вилися вздовж хвилястих стін будівлі. — Це так задумано?

Еллісон закліпала і трохи насупилася.

— Ти щось казав, милий? Ти про буґенвілію? Це — екзотична рослина з півдня Тихого океану.

— І для чого вона тут? Щоб будинок не розвалився?

Еллісон перестала усміхатися й здивовано звела брови.

— Любий, з тобою все гаразд? Тебе щось турбує?

Ларрі рушив до машини.

— Повертаймося до міста. Не можу дочекатися сніданку.

— Добре, — відповіла Еллісон і якось дивно на нього поглянула. — Добре, ми повертаємося.

Того дня після вечері Ларрі виглядав похмурим і мовчазним.

— Ходімо в «Зав’язку», — раптом сказав він. — Хочеться хоч щось нормальне побачити за день.

— Що ти маєш на увазі?

Ларрі кивнув у напрямку дорогого ресторану, який вони щойно залишили.

— Усі ці модні світильники. Ще й офіціанти в костюмах, шепочуть тобі на вухо. Французькою.

— Якщо хочеш їсти в ресторані, мусиш знати бодай кілька слів французькою, — зауважила Еллісон. Її обличчя скривила сердита гримаска. — Ларрі, я починаю сумніватися щодо тебе.

Те, як ти поводився біля будинку, і ті твої дивні випади.

Ларрі знизав плечима.

— Від його вигляду в мене зірвало дах.

— Сподіваюся, ти оговтався.

— Щохвилини стає краще.

Вони підійшли до бару «Під зав’язку». Еллісон ступила на поріг, а Ларрі зупинився, щоб прикурити цигарку. Стара добра «Зав’язка». Навіть ставши під дверима, він уже відчув полегшення. Там тепло, гамірно, напівморок, звуки джазового діксіленд ансамблю в глибині…

Його настрій помітно поліпшився. На нього чекають затишок і спокій, що дарує милий серцю, дещо занедбаний бар. Він зітхнув і штовхнув двері.

І зупинився, остовпівши. «Зав’язку» було не впізнати. Замість старого Макса тепер скрізь снували офіціантки в білій ошатній формі. У залі було повно нарядних жінок, що потягували коктейлі й теревенили. У глибині бару грав циганський оркестр (несправжній, звісно), перед яким патлатий чоловік у бутафорному костюмі тягнув душу із скрипки.

Еллісон обернулася до Ларрі.

— Ходи сюди! — гукнула вона. — Не стій біля дверей, на тебе вже люди дивляться.

Ларрі довго розглядав псевдоциганський оркестр, метушливих офіціанток, відвідувачів бару і приглушене неонове світло. Він спочатку заціпенів, а потім осунувся.

— У чому річ? — Еллісон підхопила його під руку. — Що з тобою?

— Що… Що тут сталося? — Ларрі безсило обвів рукою інтер’єр. — Якийсь нещасний випадок?

— Ах, ти про це. Забула тобі розказати: ми з містером О’Меллері домовилися про це. Учора, ще до знайомства з тобою.

— А хто цей містер О’Меллері?

— Власник закладу, мій давній приятель. Я йому поскаржилась, наскільки брудно і незатишно в цьому барчику, ну і підказала, що тут можна покращити.

Ларрі вийшов на вулицю, став на тротуарі, загасив свій недопалок і засунув руки в кишені.

Еллісон вискочила за ним, її щоки палали від обурення.

— Ларрі, куди це ти зібрався?

— До побачення.

— До побачення? — вона витріщилася на нього. — Що ти хочеш цим сказати?

— Я йду звідси.

— Куди йдеш?

— Геть, подалі звідси, додому, прогулятися парком. Будь-куди.

Зсутулившись і запхнувши руки в кишені, Ларрі рушив тротуаром.

Еллісон його наздогнала і сердито заступила дорогу.

— Ти що, з глузду з’їхав? Ти тямиш, що говориш?

— Безперечно. Я кидаю тебе, ми розходимося. Було приємно познайомитись, може, колись ще побачимося.

Щоки Еллісон запалали як дві вуглини.

— Одну хвилинку, містере Брюстер. Маю нагадати тобі: ти забув дещо.

Її голос був жорстким і холодним.

— Забув? Це що, наприклад?

— Ти не можеш просто взяти й піти. Ти не зможеш полишити мене.

Ларрі звів брови.

— Як це не зможу?

— Гадаю, тобі краще передумати, доки ще маєш час.

— Я щось не догяняю, про що ти, — вихопилось у Ларрі. — Я хочу додому, у свою трикімнатну квартиру, у своє ліжко. Я втомився. — Він рушив повз неї.

— Ти що, забув? — вигукнула вона. — Забув, що ти — не зовсім справжній? Що ти існуєш лише як частина мого світу?

— О, Боже! Ти знову про це?!

— Добре подумай, перш ніж зробити дурницю. Ти існуєш лише для моєї втіхи, містере Брюстер. Це мій світ, не забувай про це. Можливо, у твоєму світі все відбувається інакше, але цей світ — мій. А в моєму світі все робиться так, як я скажу.

— Бувай, — кинув у відповідь Ларрі.

— Ти… Ти все одно йдеш?

Ларрі повільно похитав головою.

— Ні, — відповів він. — Тепер ні. Я залишаюсь. Я передумав. Від тебе забагато клопоту. Це ти йдеш.

Доки він це промовляв, на Еллісон Голмз м’яко опустилася куля сліпучого світла й огорнула її променистим благородним ореолом. Потім ця куля піднялась у повітря і легко понесла міс Голмз понад дахами будівель, вгору до вечірнього неба.

Ларрі Брюстер спокійно спостерігав, як куля сліпучого світла відносила міс Голмз все далі й далі. Він не здивувався, коли її постать почала тьмяніти і зрештою пропала з виду. У небі залишився лише слабкий відблиск. Еллісон Голмз щезла.

Ларрі Брюстер довго стояв, поринувши у думки і потираючи підборіддя. Він сумуватиме за Еллісон Голмз. Вона йому по-своєму подобалася, спочатку з нею було весело. Що ж, тепер її не було. У цьому світі Еллісон Голмз не була цілком реальною.

Те, що він знав, те, що він називав іменем Еллісон Голмз, було всього-на-всього її частковим опроявленням.

Потім він пригадав: коли куля сліпучого світла понесла її, він мигцем побачив за постаттю дівчини видиво іншого світу, того світу, що, вочевидь, належав їй. То був її реальний світ, світ, якого вона жадала. І будівлі там були до болю знайомі, він ще пам’ятав той самий будинок…

Отже, Еллісон таки була справжньою — принаймні вона існувала у світі Ларрі доти, доки їй не настав час перенестися до свого. Чи знайде вона там ще одного Ларрі Брюстера, з яким вона зможе порозумітися? Він здригнувся від цієї думки.

Насправді, вся ця пригода добряче пошарпала йому нерви.

— Цікаво чому? — пробурмотів він стиха. Тут йому пригадалися інші неприємні ситуації, які, зрештою, все ж приносили йому задоволення, бо без них він не зміг би правильно оцінити розмаїття свого досвіду. — Ну, гаразд, — зітхнув він, — що б не ставалося, усе на краще.

Тримаючи руки в кишенях, він неквапом пішов додому, раз у раз позираючи на небо, ніби шукаючи підтвердження своїх думок…

Рейд на поверхню

Гарл застрибнув у тунельний вагон, що прямував на північ. Той залишив рівень три і швидко помчав крізь одну з великих вузлових сфер. На мить перед Гарлом промайнула мішанка з людей і крамниць — хаотичне переплетення торгових рядів і потоків перехожих.

Сфера залишилася позаду, вагон звернув униз, і юнак уже майже дістався до свого пункту призначення — велетенського промислового рівня п’ять, що розкинувся внизу, неначе гігантський закіптюжений спрут з нічного кошмару.

Блискучий вагон виштовхнув Гарла і помчав далі, зникнувши у тунелі. Юнак спритно приземлився на смугу-приймач і, вправно погойдуючись, втримався на ногах.

За кілька хвилин він уже був біля входу до батькового офісу. Гарл підвів руку, автоматичні двері ковзнули вбік. Він увійшов, його серце калатало від захвату. Час настав.

Коли Едварду Бойнтону повідомили, що його син у головному офісі, він саме був у відділі планування, вивчаючи схему нового роботизованого буру.

— Незабаром повернуся, — кинув Бойнтон колегам і піднявся сходами нагору.

— Привіт, тату! — привітався випростовуючись Гарл. Батько із сином потиснули руки, і юнак повільно всівся. — Як справи? — запитав він. — Думаю, ти чекав на мене.

Едвард Бойнтон і собі вмостився за стіл.

— Що ти тут робиш? — запитав він невдоволено. — Ти ж знаєш, що я зайнятий.

Гарл силувано усміхнувся до батька. Бойнтон у своїй формі відділу промислового планування височів над юним сином — кремезний, широкоплечий чоловік з густим білявим волоссям. Блакитні очі дивилися на серйозне обличчя сина холодно і суворо.

— Я тут дещо дізнався, — Гарл тривожно роззирнувся. — Твій кабінет не прослуховують?

— Звичайно, ні, — запевнив старший Бойнтон.

— Жодних зайвих очей чи вух? — Гарл трохи заспокоївся. — Я дізнався, що ти і ще кілька людей з відділу невдовзі збираєтеся на поверхню. — Гарл у запалі перехилився вперед. — На поверхню, у рейд на сапів.

Обличчя Бойнтона потемніло.

— Де ти таке почув? — він пильно дивився на сина. — Хтось із нашого відділу…

— Ні, — швидко заперечив Гарл. — Ніхто нічого мені не розповідав, я про все довідався сам, під час навчання.

— Ясно, ти вчився користуватися підслуховувачами, врізаючись у захищені канали, — здогадався Бойнтон. — Ви ж цим і займаєтеся у відділі комунікацій.

— Так і було. Я випадково натрапив на твою розмову з Робіном Тьорнером щодо рейду.

Атмосфера в кімнаті стала спокійнішою, більш дружньою. Ед Бойнтон розслабився й відкинувся в кріслі.

— Продовжуй, — звелів він.

— Це справді трапилося геть випадково. Я врізався по черзі у десять чи може дванадцять каналів, затримуючись на кожному по секунді. Використовував обладнання Молодіжної ліги. Раптом я впізнав твій голос, тож залишився на лінії й дослухав до кінця.

— Тобто ти почув майже все?

Гарл кивнув.

— Коли саме ви вирушаєте, тату? Ви вже визначилися з датою?

Бойнтон насупився.

— Ні, — відповів він. — Ще ні, але цього тижня. Ми майже готові.

— Скільки піде людей? — запитав Гарл.

— Ми беремо один материнський корабель і близько тридцяти яєць. Усі — з нашого відділу.

— Тридцять яєць? Тобто шістдесят-сімдесят працівників.

— Так, — Ед Бойнтон пильно дивився на сина. — Це буде невеликий рейд. Мізер порівняно з деякими рейдами Директорату останніх років.

— Але досить великий як на один відділ.

Очі Бойнтона зблиснули.

— Обережно, Гарле. Якщо через чиюсь необережність чутки дійдуть до…

— Я розумію. Я вимкнув запис, щойно зрозумів, про що йдеться. Я знаю, що буде, якщо Директорат дізнається про плани відділу здійснити несанкціонований рейд для потреб власних фабрик.

— Справді знаєш? Навряд чи.

— Один корабель і тридцять яєць! — вигукнув Гарл, ігноруючи батькові слова. — Ви будете на поверхні близько сорока годин?

— Десь так. Залежить, наскільки нам пощастить.

— Скільки плануєте взяти сапів?

— Нам потрібно щонайменше дві дюжини, — відповів старший Бойнтон.

— Самців?

— Здебільшого. Кількох самок теж, але передусім самців.

— Я припускаю, що для фабрик важкої промисловості, — Гарл випростався у кріслі. — Гаразд. Тепер, коли я більше знаю про облаву, ми можемо поговорити по суті.

Він серйозно подивився на батька.

— По суті? — Бойнтон різко підвів погляд. — Що ти маєш на увазі?

— Для цього я й прийшов. — Гарл перехилився через стіл до батька. — Ви маєте взяти мене із собою в рейд, я хочу піти і зловити кілька сапів для себе, — відчеканив хлопець.

На мить запала тиша, а тоді Бойнтон розсміявся.

— Про що ти говориш? Що ти знаєш про сапів?

Внутрішні двері від’їхали вбік, до кабінету забіг Робін Тьорнер і підсів за стіл до Бойнтона.

— Йому з нами не можна, — рішуче заявив Тьорнер. — Це вдесятеро збільшить ризики.

Гарл підвів погляд.

— Тож тут таки були зайві вуха.

— Звичайно. Тьорнер завжди на зв’язку, — Бойнтон кивнув, задумливо поглядаючи на сина. — Чому ти хочеш піти?

— Вас це не обходить, — відповів Гарл і стиснув губи.

— Емоційна незрілість, — проскреготів Тьорнер. — Ірраціональна підліткова жага до пригод і небезпеки. Такі, як він, не можуть вповні відключити архаїчну частину мозку — такі подекуди досі трапляються, хоча після двох століть можна було б сподіватися…

— Це правда? — різко запитав Бойнтон. — Це справді твоє підліткове бажання піднятися й побачити поверхню?

— Можливо, — визнав Гарл, трохи зашарівшись.

— Ми тебе не беремо, — рішуче заявив батько. — Це надто небезпечно. Ми піднімаємося не заради романтичної пригоди. Це робота — безрадісна, важка і відповідальна. Сапи стають обережнішими, стає дедалі складніше захопити плановану кількість. Ми не можемо марнувати жодного яйця заради романтичних дурощів.

— Я знаю, що стає важче, — урвав його Гарл. — Не треба мене переконувати, що майже неможливо виловити потрібну кількість. — Гарл дивився на Тьорнера і батька з непокорою. — І я знаю, — додав він, обережно добираючи слова, — що саме тому Директорат вважає приватні облави серйозним злочином проти держави.

Запала мовчанка.

Зрештою Ед Бойнтон зітхнув і мимоволі з гордістю огледів сина.

— Гаразд, Гарле, — сказав він. — Ти переміг.

Тьорнер промовчав, його обличчя було незворушним.

— Отже, ми домовилися. — Гарл квапливо підвівся. — Я повертаюся до себе й буду напоготові. Щойно зберетеся вирушати — повідомте, і я приєднаюся до вас на пусковому майданчику рівня один.

Старший Бойнтон похитав головою.

— Ми не вирушатимемо з рівня один. Це було б надто ризиковано. — Його голос був похмурим. — Там вештається забагато охоронців Директорату. Наш корабель тут, на рівні п’ять, в одному зі сховищ.

— Так де я маю з вами зустрітися?

Бойнтон повільно підвівся.

— Ми повідомимо тобі, Гарле. Обіцяю, це буде скоро, щонайдовше за кілька циклів. Будеш чекати у наших навчальних приміщеннях.

— А поверхня вже цілковито чиста? — запитав Гарл. — Більше немає радіоактивних зон?

— Вона чиста вже п’ятдесят років, — запевнив його батько.

— Тоді мені не слід турбуватися про антирадіаційний щит, — сказав Гарл. — Ще одна річ, тату. Якою мовою нам треба буде розмовляти? Нашою звичайною?

Бойнтон заперечно похитав головою.

— Ні. Сапи так і не опанували жодної раціональної семантичної системи. Нам доведеться повернутися до старих традиційних форм.

Обличчя Гарла спохмурніло.

— Я не знаю жодної з традиційних форм. Ми їх більше не вчимо.

Бойнтон знизав плечима.

— Це неважливо.

— А як щодо їхніх систем захисту? Мені брати якусь додаткову зброю, чи вистачить щита і бластера?

— Життєво важливим є лише щит, — відповів старший Бойнтон. — Коли сапи нас бачать, то кидаються врозтіч. Вони втікають від самого нашого вигляду.

— Чудово. Здам свій щит на контрольну перевірку, — сказав Гарл і рушив до дверей. — Я повертаюся на рівень три і чекатиму на ваш сигнал. Триматиму обладнання напоготові.

— Домовилися, — відповів Бойнтон.

Чоловіки спостерігали, як за юнаком зачиняються двері.

— А хлопець нічого, — пробурмотів Тьорнер.

— Схоже, таки будуть з нього люди, далеко піде, — погодився Бойнтон і задумливо потер підборіддя. — Але побачимо, як він впорається на поверхні під час рейду.

Через годину після виходу з батькового офісу Гарл зустрівся зі своїм керівником групи на рівні три.

— Ти домовився? — запитав Фесгольд, відриваючись від своїх котушок зі звітами.

— Домовився. Вони повідомлять, щойно корабель буде готовий.

— До речі, — Фесгольд відсунув котушки і сканер. — Я дещо дізнався про сапів. Як керівник МЛ, я маю доступ до файлів Директорату. Про це майже ніхто не знає.

— Про що саме?

— Сапи — наші родичі, Гарле. Це інший вид, але вони дуже тісно з нами пов’язані.

— Продовжуй, — зацікавився Гарл.

— Колись існував лише один вид — сапи. Їхня повна назва — homo sapiens. Ми походимо від них, еволюціонували з них. Ми — біогенетичні мутанти. Зміна трапилася протягом Третьої світової два з половиною століття тому. До того технів не існувало.

— Технів?

Фесгольд посміхнувся.

— Так вони називали нас на початку. Коли вважали лише іншим класом, а не окремою расою. Техни. Це їхня назва для нас. Вони так нас називали.

— Але чому? Така дивна назва. Чому техни?

— Тому що перші мутанти з’явилися серед технічних фахівців і поступово — серед представників інших освічених класів. Вони виникли серед вчених, дослідників, польових працівників і спеціалістів — усіх спеціалізованих класів.

— І сапи не усвідомлювали, що…

— Так, як я вже казав, вони вважали нас лише окремим класом. Це тривало протягом Третьої світової і пізніше. Лише під час Останньої війни ми постали як відверто й суттєво відмінні. Стало очевидним, що ми не лише звичайне спеціалізоване відгалуження homo sapiens, не просто ще один клас людей, нехай і освіченіших за решту, з кращими інтелектуальними здібностями.

Фесгольд задивився вдалечінь.

— Під час Останньої війни ми постали тими, ким є насправді, — заявили про себе як про вищий вид, що витіснить homo sapiens, як колись homo sapiens витіснили неандертальців.

Гарл обміркував сказане Фесгольдом.

— Я й не усвідомлював, наскільки тісно ми з ними пов’язані. Навіть не уявляв, що ми так пізно виникли.

Фесгольд кивнув.

— Лише два століття тому, під час війни, що пошматувала поверхню планети. Більшість з нас працювали тут, у великих підземних лабораторіях і фабриках під гірськими хребтами — Уралом, Альпами та Скелястими горами. Ми були під поверхнею, під милями каміння, ґрунту і глини. А на поверхні homo sapiens нищили одні одних зброєю, яку ми розробляли.

— Я починаю розуміти. Ми розробляли для них зброю, щоб вони воювали, і вони використовували її, не усвідомлюючи…

— Ми її розробили, а сапи використали для самознищення, — підхопив Фесгольд. — Випробування горнилом Природи, що знищило один вид і породило інший. Ми дали їм зброю, і вони самознищилися. Після війни лишилися тільки попіл, гідроскло і радіоактивні хмари — на поверхні все сплавилося.

Ми вислали групи розвідників з наших підземних лабораторій і побачили тільки німу неродючу пустку. Справу було зроблено. Вони зникли, знищилися, і ми прийшли зайняти їхнє місце.

— Але ж не всі, їх досі багато на поверхні, — зауважив Гарл.

— Дехто справді вижив, — визнав Фесгольд. — Подекуди залишилися вцілілі. Поверхня поступово очищувалася від радіації, а вони почали гуртуватися, будувати маленькі поселення й оселі, поновлювати життя. Навіть розчищати частину землі — висаджувати й вирощувати рослини. Але зараз це лише залишки вимираючої раси, майже зниклої, як колись неандертальці.

— Тож лишилися тільки позбавлені домівок чоловіки та жінки.

— Подекуди трапляються окремі поселення — там, де сапам вдалося розчистити поверхню. Але вони опустилися до цілковитого дикунства, живуть як тварини, одягаються в шкури й полюють за допомогою каміння і списів. Вони тепер майже як звірі й не чинять організованого спротиву, коли ми влаштовуємо рейди на їхні поселення для наших фабрик.

— Тоді ми… — Гарл раптом замовк, почувши тихий дзвін. З тривожним передчуттям він клацнув перемикачем відеофону.

На екрані з’явилося батькове обличчя, жорстке й суворе.

— Гарле, ми готові.

— Так швидко? Але ж…

— Плани змінилися, ми вирушаємо раніше. Спускайся до мого офісу. — Зображення на екрані потьмяніло і згасло.

Гарл закляк.

— Мабуть, вони занервували, — з посмішкою зауважив Фесгольд. — Вони, вочевидь, бояться, що ти комусь розкажеш.

— Я вже давно зібрав речі, — відповів Гарл і підхопив зі столу бластер. — Як я виглядаю?

У сріблястому костюмі відділу комунікацій Гарл виглядав чудово, вражаюче. На ньому були важкі військові чоботи й рукавиці, в руці — бластер. Довкола пояса кріпився контрольний пасок щита.

— А це що? — запитав Фесгольд, коли Гарл одягнув чорні захисні окуляри.

— Це? О, це від сонця.

— Звісно… Сонце. Я забув.

Гарл відпрацьованим рухом припасував бластер.

— Без окулярів мене б осліпило сонце. Зі щитом, зброєю і цими окулярами, я буду там у цілковитій безпеці.

— Сподіваюся. — Дорогою до дверей Фесгольд, усе так само посміхаючись, поплескав його по спині. — Повертайся з купою сапів. Впорайся з усім як слід — і не забудь прихопити самицю!

Транспортник повільно виповзав зі сховища на підйомник, наче видовжена чорна сльоза. Його носові шлюзи розчахнулися, до них під’їхали пандуси. Миттю почалося завантаження припасів і обладнання, якими швидко заповнювалися нутрощі судна.

— Майже готові, — повідомив Тьорнер. Він дивився крізь спостережні ілюмінатори на завантажувальні трапи, його обличчя нервово посмикувалося. — Аби тільки нічого не сталося. Якщо Директорат дізнається…

— Та годі тобі хвилюватися! — наказав Ед Бойнтон. — Ти обрав невдалий час, щоб піддаватися таламічним імпульсам.

— Вибач, — Тьорнер стиснув губи й відсунувся від ілюмінаторів. Підйомник був готовий до старту.

— Час вирушати, — поквапив Бойнтон. — Люди відділу на всіх рівнях?

— Поруч з майданчиком не буде нікого, крім наших, — підтвердив Тьорнер.

— Де решта команди?

— На рівні один. Я відправив їх туди ще вдень.

— Чудово. — Бойнтон подав сигнал, і платформа з кораблем поволі рушила, піднімаючи їх на наступний рівень.

Гарл вдивлявся у спостережні ілюмінатори, споглядаючи, як рівень п’ять залишається внизу, а замість нього виринає рівень чотири — велетенський комерційний центр їхньої підземної системи.

— Тепер уже скоро, — сказав Бойнтон, коли четвертий рівень залишався позаду. — Йдемо за планом.

— Де саме ми виходимо? — запитав Гарл.

— На пізніх стадіях війни наші численні підземні споруди поєднали тунелями. Те, що ми маємо тепер, робилося на основі тієї мережі. Зараз ми прямуємо до одного зі старих входів, розташованого в гірському хребті Альп.

— Альпи, — пробурмотів Гарл.

— Так, у Європі. У нас є карта поверхні з розташуванням поселень сапів у цьому регіоні. Ціла низка розташована на півночі та північному сході того, що раніше звалося Данією і Німеччиною. Тут ми ще не влаштовували облав. Сапи спромоглися розчистити шлак на кількох тисячах акрів у цьому регіоні і, схоже, з часом повернуть собі більшість Європи.

— Але що вони збираються робити, тату? — запитав Гарл.

Ед Бойнтон знизав плечима.

— Не знаю. Не схоже, щоб у них була якась визначена мета. Насправді немає жодних ознак, що вони виходять із дикунського стану, всі їхні традиції були втрачені — книжки й записи, винаходи й технології. Мені здається… — він раптом замовк. — А ось і рівень три. Ми майже прибули.

Велетенський корабель-носій з гуркотом повільно пропливав над поверхнею планети. Гарл зачудовано роздивлявся краєвид.

Уся поверхня землі була вкрита шлаковою корою — нескінченним шаром почорнілої гірської породи. Він був суцільним, і тільки подекуди проривався вкритими попелом горбами, що випиналися вгору, біля вершин яких росли поодинокі кущі. Небом неслися велетенські хмари попелу, затуляючи сонце, але ніщо живе не ворушилося. Поверхня землі була мертвою і спустошеною, без жодних слідів життя.

— Тут все так виглядає? — запитав Гарл.

Бойнтон похитав головою.

— Не все. Сапи розчистили частину території. — Він узяв синову руку й вказав: — Поглянь туди, вони там чимало прибрали.

— А як вони розчищають шлак? — поцікавився Гарл.

— Це важко, — відповів батько. — Від водневих бомб усе сплавилося, як вулканічна порода, перетворившись на гідроскло. Вони відколюють його шматками, рік у рік. Руками, уламками скель, зробленими з того ж гідроскла сокирами.

— Чому ж тоді вони не придумають кращих інструментів?

Ед Бойнтон криво посміхнувся.

— Ти сам знаєш відповідь. Це ми розробляли для них більшість інструментів — знаряддя, зброю, винаходи — впродовж сотень років.

— Майже на місці, — попередив Тьорнер. — Приземляємося.

Корабель сів на шлак і завмер. Якусь мить під ними двигтіла почорніла порода, а тоді запала тиша.

— Ми сіли, — оголосив Тьорнер.

Бойнтон звірився з картою, пропустивши її крізь сканер.

— Почнемо з відправки десяти яєць. Якщо тут не дуже пощастить, вирушимо далі на північ, але має пощастити. На цій території досі не влаштовували рейдів.

— Як розподілимо яйця? — запитав Тьорнер.

— Розосередимо рівномірно, кожному окрема ділянка. Наше піде праворуч. Коли швидко впораємося — одразу повернемося на корабель, як ні — залишимося тут до сутінків.

— Сутінків? — перепитав Гарл.

Бойнтон усміхнувся.

— Доки не стемніє. Доки ця частина планети не відвернеться від сонця.

— Давайте вже, — нетерпляче поквапив Тьорнер.

Носові шлюзи відчинилися. Перша група яєць рвонула на шлак, врізаючись гусеницями у слизьку поверхню. Одне за одним, вигулькнувши з чорного корпусу корабля, — крихітні сфери з реактивними соплами позаду й тупоносими контрольними баштами спереду, — яйця з ревом помчали по шлаку і зникли.

— Наша черга, — оголосив Бойнтон.

Гарл кивнув і міцніше стиснув бластер. Він натягнув захисні окуляри, те саме зробили й Тьорнер із Бойнтоном. Вони зайшли в яйце, Бойнтон всівся за панель керування.

За мить вони вже скотилися з корабля на гладку поверхню планети.

Гарл визирнув назовні, але не побачив нічого, крім шлаку. Шлаку і хмар попелу.

— Гнітюче видовище, — пробурмотів він. — І сонце навіть крізь окуляри випалює мені очі.

— То не дивись на нього, — порадив Бойнтон. — Дивись в інший бік.

— Не можу. Воно таке… Таке дивне.

Бойнтон зітхнув і пришвидшився. Щось виднілося на горизонті попереду, і він скерував яйце туди.

— Що це? — стривожено запитав Тьорнер.

— Дерева, — заспокоїв його Бойнтон. — Зарості дерев. Вони позначають межу, де закінчується шлак. За ними ще трохи тягнеться попіл, але потім переходить у засіяні сапами поля.

Бойнтон скерував яйце до краю поверхні зі шлаку, зупинився на межі, де починалися дерева, вимкнув двигун і замкнув ланки. Тримаючи зброю напоготові, Бойнтон, Гарл і Тьорнер обережно вибралися назовні.

Ніщо живе не ворушилося. Довкола була лише тиша й нескінченна, вкрита шлаком поверхня. Блідо-блакитним небом блукали хмари попелу, а подекуди й звичайні водяні хмари. Приємно пахло легке свіже повітря. Лагідно гріло сонце.

— Увімкніть щити, — нагадав Бойнтон. Сказавши це, він клацнув перемикачем на власному паску, й щит загудів, огортаючи чоловіка. Миттю силует Бойнтона затемнився, замерехтів і почав розпливатися. Він остаточно потьмянів і щез.

Тьорнер зробив те саме.

— Уперед, — долинув голос від миготливого овалу праворуч від Гарла. — Твоя черга.

Гарл і собі увімкнув щит. На мить його з голови до ніг огорнуло холодне полум’я, викупавши в іскрах, а тоді тіло юнака так само потьмяніло й розчинилося. Щити працювали бездоганно.

Гарл почув тихе тріскотіння, що сигналізувало про присутність двох інших чоловіків.

— Чую вас, — сказав Гарл. — Чую щити в навушниках.

— Не відходь далеко, — попередив Бойнтон. — Тримайся біля нас і прислухайся до сигналу. На поверхні небезпечно розділятися.

Гарл обережно рушив уперед, інші двоє були праворуч, за кілька ярдів. Вони перейшли сухе жовте поле, густо поросле якимись рослинами з довгими стеблами, що ламалися й хрускотіли під ногами. За Гарлом тягнувся слід з витоптаної рослинності. Такі ж сліди залишали по собі двоє інших.

Тепер хлопцеві був час залишити батька і Тьорнера. Попереду виднілися обриси поселення сапів, хати, зроблені з якогось рослинного волокна, з дерев’яними рамами. Гарл бачив невиразні силуети припнутих біля хат тварин. Поселення оточували дерева й інші рослини, і юнак уже міг розрізнити рухомі фігури людей, чути їхні голоси.

Людей — сапів. Його серце калатало. Коли пощастить, він зможе схопити й привести для Молодіжної ліги трьох чи чотирьох. Враз він став почуватися впевненим і безстрашним.

Звісно ж, це буде нескладно. Засаджені поля, припнуті тварини, похилені хатки.

Мірою наближення до поселення сморід підігрітого спекою пізнього полудня гною ставав майже нестерпним. До Гарла долинали крики й інші звуки активної людської діяльності. Земля була рівною і сухою, всюди росли трави й інша рослинність. Гарл залишив жовте поле й вийшов на вузьку стежку, подекуди вкриту сміттям і гноєм.

Одразу за нею починалося поселення.

Тріскотіння в навушниках поступово стихало, а тоді зникло зовсім. Гарл усміхнувся до себе. Він відійшов достатньо далеко від Тьорнера з Бойнтоном, щоб зв’язок урвався. Тепер вони гадки не мали, де він.

Гарл звернув ліворуч, обережно обходячи край поселення дугою. Він проминув одну хату, за нею ще кілька. Довкола росло багато зелених дерев й іншої рослинності, а просто попереду виблискував вузький струмок з крутими, вкритими мохом берегами.

У струмку купалася з дюжина людей, діти застрибували у воду й видиралися назад на берег.

Гарл зупинився, зачудувано за ними спостерігаючи. Їхня шкіра була темною, майже смоляною. Вона була блискучою, мідною до чорноти — насичено бронзовою, неначе змішаною з брудом. А може, це й справді бруд?

Він раптом усвідомив, що до чорноти їх спекло постійне перебування під сонцем. Водневі вибухи зробили атмосферу тоншою, випаливши більшу частину шару водяних хмар, і вже двісті років сапи живуть під безжальним сонцем — на відміну від представників його власної раси. У підземеллі не було ультрафіолетового випромінювання, яке обпалювало б шкіру чи підвищувало рівень її пігментації. Гарл, так само як інші техни, втратив свій колір шкіри. У підземному світі в ньому не було потреби.

Але ті, хто зараз тут купався, були неймовірно чорними, густого червонувато-чорного кольору. Одягу на них не було взагалі. Вони жваво стрибали й бігали довкола, пірнали у воду й вилежувалися на березі.

Гарл ще трохи поспостерігав за ними. Діти й три-чотири кістляві літні жінки. Чи згодяться вони? Він похитав головою й обережно обійшов струмок.

Юнак попростував далі між хатами, йдучи повільно й сторожко, пильно роззираючись довкола й тримаючи напоготові бластер.

Легкий вітерець обвівав його й шелестів у деревах праворуч. Звуки, що долинали від струмка, де купалися діти, змішувалися із запахом гною, вітром і шумом дерев.

Гарл обережно просувався далі. Він був невидимим, але пам’ятав, що будь-якої миті його можуть викрити й вистежити за слідами чи звуками, які він видає. Або ж хтось може випадково на нього наштовхнутися.

Він крадькома прошмигнув повз хату і вийшов на відкритий майданчик — рівну поверхню втоптаної землі. У затінку хати лежав пес. Він спав, і по його худих боках повзали мухи.

На ґанку примітивного помешкання сиділа стара, розчісуючи кістяним гребінцем своє довге сиве волосся.

Гарл обережно прокрався повз неї. У центрі відкритого майданчика стояла група юнаків. Вони жестикулювали і перемовлялися. Кілька з них чистили свою зброю — неймовірно примітивні довгі списи й ножі. На землі лежала впольована тварина, величезний звір з довгими блискучими іклами й товстою шкурою. З його пащі повільно стікала кров — густа, темна. Один з юнаків раптом розвернувся й копнув тварину.

Гарл підійшов до них і зупинився. На юнаках був полотняний одяг: довгі штани й сорочки. Взуття — сандалі з грубо сплетеного рослинного волокна — залишало ноги відкритими згори. Усі були чисто поголеними, їхня сяюча шкіра була майже ебеново-чорною. З-під закочених рукавів випиналися лискучі м’язи, по яких під пекучим сонцем стікав піт.

Гарл не розумів, про що вони говорили, але був певен, що це одна з архаїчних традиційних мов.

Він рушив далі. На протилежному боці відкритого майданчика, схрестивши ноги, сиділи колом літні чоловіки і на примітивних верстатах ткали грубе полотно. Гарл мовчки зупинився поспостерігати за ними. Ткачі гучно перемовлялися між собою, згорбившись кожен над своєю рамою й не підводячи очей від роботи.

За рядом хат молодші чоловіки й жінки орали поле, тягнучи плуг мотузками, міцно прикріпленими до поперека і плечей.

Зачудований, Гарл рушив далі. Тут у кожного було своє заняття — крім пса, що спав під хатою. Юнаки з їхніми списами, стара, що розчісувала волосся на ґанку, ткачі.

В одному із закутків дебела жінка вчила дитину якійсь подобі гри в додавання-віднімання, використовуючи замість цифр маленькі палички. Двоє чоловіків дуже ретельно білували хутряну тваринку.

Гарл пройшов повз стіну з акуратно вивішених на просушування шкур. Слабкий сморід подразнював його ніздрі, і він мало не чхнув. Далі був гурт дітей, які товкли зерно у видовбаному камені, розмелюючи на борошно. Ніхто навіть не глянув у бік Гарла.

Кілька тварин стояли припнуті гуртом. Ще кілька — здоровенні звірі з великими вим’ями — лежали в тіні. Вони мовчки на нього дивилися.

Гарл дійшов до краю поселення й зупинився. Далі простягалися незасіяні поля. Десь може за милю за полями росли дерева й кущі, а за ними виднілися нескінченні милі шлаку.

Він розвернувся й попрямував назад. У затінку на узбіччі якийсь молодик розрізав блок гідрошлаку, обережно відколюючи від нього шматки грубими інструментами. Вочевидь, майстрував зброю. Гарл спостерігав за ним, дивився, як знову і знову падали невпинні важкі удари. Шлак був міцним, робота — повільною й виснажливою.

Гарл рушив далі. Якісь жінки гуртом лагодили поламані стріли й про щось розмовляли. Юнак раптом усвідомив, що дуже хотів би розуміти, про що вони говорять. Тут у кожного було заняття, усі наполегливо працювали. Темні блискучі руки піднімалися й опускалися, гомін голосів долинав то гучніше, то тихіше.

Робота. Веселощі. Зненацька почувся дитячий сміх, і кілька людей обернулися на той звук. Гарл нахилився, щоб зблизька уважно роздивитися голову одного з чоловіків.

У нього було рішуче обличчя, стягнуте вузлом коротке волосся, рівні білі зуби. На руках — мідні браслети майже одного кольору з його насичено-бронзовою шкірою. Голі груди були вкриті татуюванням, зробленим яскравим пігментом.

Гарл рушив назад тим самим шляхом, яким прийшов. Він дійшов до ґанку, де сиділа стара, й зупинився її роздивитися. Вона вже не розчісувалася, а поралася з волоссям дитини, вміло заплітаючи його у вишукану зачіску. Гарл дивився на це, зачудований. Зачіска була вигадливою, складною, і робота над нею вимагала чимало часу. Вицвілі очі жінки були зосереджені на волоссі дитини, на кропіткій роботі. Висохлі руки старої неначе літали.

Гарл попрямував далі, до струмка. Він знову пройшов повз дітей, які вже більше не купалися, а вибралися на берег і сохли на сонці. То ось які ці сапи. Раса, що вимирає, — вимираюча раса, якої скоро не стане. Пережиток минулого.

Але вони не виглядали вимираючою расою. Вони тяжко працювали, невтомно кололи гідрошлак, лагодили стріли, полювали, орали, мололи зерно, ткали, розчісувалися.

Враз юнак зупинився, впер у плече бластер і закляк. За деревами біля струмка перед ним щось рухалося. Тоді він почув два голоси — чоловічий і жіночий, — жваву гучну розмову.

Гарл обережно рушив туди. Він пройшов повз розквітлий кущ і вгледівся у затінок між деревами.

Край води у темній тіні дерева сиділи чоловік і жінка. Чоловік ліпив миски, зачерпуючи з води мокру глину. Його пальці рухалися вправно і швидко. Він обертав миски на спеціальній дошці, яку тримав між колінами.

Коли чоловік завершував свою частину роботи, жінка забирала посудину й спритно розмальовувала її енергійними мазками грубого пензля, що поблискував червоним пігментом.

Жінка була вродливою. Гарл роздивлявся її з приголомшеним захопленням. Вона сиділа спершись на дерево, майже нерухомо, надійно притримуючи миску, яку розмальовувала. Чорне волосся спадало їй на стан, закриваючи плечі й спину. Гарні риси обличчя — кожна лінія була чітка й виразна, темні очі — величезні. Вона уважно оглядала кожну миску й щось примовляла. Гарл задивився на її акуратні, витончені руки.

Він обережно підкрався ближче. Жінка нічого не почула й не підвела погляду. Усе більше зачудовуючись, Гарл зауважив, що її мідне тіло було мініатюрним і прекрасної будови, а кінцівки — гнучкими й гладенькими. Вона його не помічала.

Раптом заговорив чоловік. Жінка підвела погляд, кладучи миску додолу, й хвилину перепочивала, витираючи пензля листочком. На ній була груба спідниця до колін, припасована на талії плетеною мотузкою з льону, й жодного іншого одягу.

Ступні й плечі були голими, груди часто здіймалися й опускалися у світлі пообіднього сонця.

Чоловік знову щось промовив, жінка одразу взяла іншу миску й заходилася малювати. Обоє працювали швидко, мовчки зосередившись на роботі.

Гарл оглянув миски. Вони виходили майже однаковими. Чоловік ліпив їх швидко, починаючи з глиняного кільця, яке, мов змія, скручувалося колами вище й вище. Потім він хлюпав на глину водою і розгладжував поверхню, доки та не ставала твердою і однорідною. Доробивши свою частину, він виставляв їх рядком сушитися на сонці.

Жінка вибирала миски, що вже просохли, і розмальовувала їх.

Гарл далі спостерігав за нею. Він вивчав її довго — мідне тіло, зосереджений вираз обличчя, ледь помітні рухи губ і підборіддя. Її пальці були тонкими й чудово доглянутими. Нігті — довгими й гострими на кінчиках. Жінка турботливо притримувала миски, обертаючи їх з майстерною обережністю, наносячи візерунок швидкими мазками.

Він дуже пильно стежив за нею. Вона відтворювала той самий візерунок на кожній мисці, знову і знову. Птах, а тоді дерево. Лінія, що, вочевидь, позначала землю. Просто над ними — хмара.

Що саме означав цей повторюваний мотив? Гарл схилився нижче, щоб роздивитися уважніше. Чи й справді візерунок всюди той самий? Він спостерігав за вправними рухами її рук, як вона брала миску за мискою, відтворюючи малюнок знову й знову. Задум був той самий, але вона щоразу втілювала його трохи інакше. Жодні дві миски не були цілком однаковими.

Гарл був водночас і здивованим, і зачудованим. Це був той самий візерунок, але з невеличкими відмінностями. Могли різнитися колір птаха, довжина його дзьоба, рідше змінювалися розташування дерева чи хмари. На одній мисці вона намалювала дві невеликі хмари, що зависли над землею, на інших іноді додавала траву чи обриси схилів.

Зненацька чоловік звівся на ноги, витираючи руки об одяг. Він сказав щось до дівчини й поквапився геть, продираючись крізь кущі, і зник з очей.

Гарл схвильовано роззирнувся. Дівчина продовжувала швидко й спокійно працювати. Чоловік пішов, і вона залишилася тихо малювати на самоті. Юнак закляк, охоплений суперечливими й майже незборимими почуттями. Він хотів заговорити до дівчини, розпитати її про малюнки, візерунок, дізнатися, чому вона щоразу його змінює.

Він хотів сісти й поговорити з нею, поставити свої запитання й почути, що вона йому відповість. Це було дивно. Він не розумів себе. Його погляд туманився й тьмянів, піт стікав із шиї і зсутулених плечей. Дівчина продовжувала малювати, не підводячи погляду й не підозрюючи, що він стояв просто перед нею. Рука Гарла опустилася до паска і нерішуче зупинилася. Він глибоко вдихнув. Чи насмілиться він? Чи варто? Мабуть, ось-ось повернеться чоловік.

Гарл клацнув перемикачем на паску, щит довкола нього зашипів і заіскрився.

Дівчина розгублено підвела погляд. Її очі враз розширилися від жаху, і вона закричала.

Стискаючи бластер, Гарл, швидко відступив, збентежений власним вчинком.

Дівчина незграбно скочила на ноги, перекинувши миски й фарби. Вона дивилася на нього досі широко розплющеними очима, роззявивши рота, а потім повільно позадкувала до кущів. Там вона раптом розвернулася й кинулася навтьоки, проламуючись крізь хащі з криками й вереском.

Гарл перелякано випростався й хутко увімкнув щит. Село почало гудіти. Він чув панічні збуджені голоси, метушню людей, що продиралися крізь кущі. Ціле село, що вибухнуло ураганом схвильованої біганини.

Гарл поквапився вздовж струмка геть, повз кущі на відкриту місцевість.

Раптом він зупинився, його серце шалено калатало. До струмка поспішав натовп сапів: чоловіки зі списами, старі жінки, галасливі діти. Біля кущів вони зупинилися, вдивляючись і вслухаючись, на їхніх обличчях застиг дивний, напружений вираз, а тоді почали продиратися крізь зарості, несамовито ламаючи гілки, — вони шукали його.

Раптом клацнули навушники.

— Гарле! — почувся чіткий і виразний голос Еда Бойнтона. — Гарле, хлопче!

Від несподіванки Гарла пересмикнуло.

— Тату, я тут! — миттю озвався він вдячно й розпачливо.

Бойнтон різко схопив його за руку, і хлопець ледве не втратив рівноваги.

— Ти що собі надумав? Де ти подівся? Чим ти займався?

— Ти знайшов його? — увірвався в ефір голос Тьорнера. — Бігом — ви, обидва! Нам треба забиратися звідси геть, ну ж бо! Вони всюди розсипають якусь білу пудру.

Сапи метушилися довкола, підкидаючи в повітря густі хмари порошку. Він розлітався, осідаючи на всьому довкола, й був схожий на пульверизовану крейду. Інші сапи розбризкували з великих глечиків олію, щось пронизливо й схвильовано вигукуючи.

— Нам і справді слід забиратися звідси, — понуро погодився Бойнтон. — Краще їх не чіпати, коли вони такі збуджені.

Гарл завагався.

— Але ж…

— Ходімо! — поквапив його батько, смикнувши за руку. — Давай! Не можна гаяти часу.

Гарл озирнувся. Дівчини ніде не було, всюди бігали сапи, розсипаючи крейду й розбризкуючи олію. Озброєні списами із залізними вістрями, вони зловісно наближалися, перевіряючи траву й кущі, — прочісували місцевість.

Гарл дозволив батькові себе вивести. Його розум кипів. Дівчина зникла, і він був певен, що більше ніколи її не побачить. Коли він зробився видимим, вона закричала і втекла.

Чому?! В цьому не було жодного сенсу. Чому вона так його злякалася й відсахнулася від нього? Хіба він щось накоїв?

І, зрештою, чому б його мало непокоїти, чи він колись побачить її знову? Хіба вона справді важлива? Він не розумів. Він не розумів самого себе. Не було жодного раціонального пояснення тому, що сталося. Це було цілковито незбагненно.

Гарл ішов услід за батьком і Тьорнером назад до яйця, досі збентежений і пригнічений, досі намагаючись зрозуміти, усвідомити значення того, що сталося між ним і тією дівчиною. У цьому не було жодного сенсу. Спочатку збожеволів він, а тоді збожеволіла вона. У цьому мав бути якийсь сенс — але якби ж то він міг його осягнути.

Перед яйцем Бойнтон спинився і озирнувся.

— Нам пощастило, що вдалося вибратися, — сказав він Гарлові, хитаючи головою. — Коли вони збуджені, то стають як звірі. Вони тварини, Гарле, ось хто вони. Дикі тварини.

— Уперед, — сказав нетерпляче Тьорнер. — Забираймося звідси, доки ще можемо ходити.

Джулі досі трусило навіть після того, як одна зі старших жінок обережно викупала, очистила її в струмку і намастила олією.

Дівчина сиділа, обхопивши коліна руками, тремтячи й сіпаючись без упину. Її брат Кен стояв поруч з похмурим обличчям, тримаючи руку на її голому мідному плечі.

— Що це було? — не вгавала Джулі, її трусило. — Що це було? Воно було… Жахливим! Мене від нього вернуло, нудило від самого вигляду.

— На що воно було подібне? — запитав Кен.

— На… На людину. Але це не могла бути людина. Воно було всуціль вкрите металом, з голови до ніг, і мало здоровезні долоні й ступні, обличчя було білим, як тісто, — як борошно. І хворобливим, відразливо хворобливим. Білим і металічним, хворобливим, наче якийсь викопаний із землі корінь.

Кен розвернувся до старого чоловіка, що сидів позаду й уважно їх слухав.

— Що це було? — запитав він. — Що це було, містере Стеббінз? Ви на такому знаєтеся. Що вона бачила?

Містер Стеббінз повільно звівся на ноги.

— То кажеш, у нього була біла шкіра? Тістяна, як борошно?

І великі долоні та ступні?

Джулі кивнула.

— І… І ще дещо.

— Що?

— Воно було сліпим. У нього було щось замість очей. Дві чорні плями. Темрява. — Вона здригнулася й знову подивилася на струмок.

Раптом містер Стеббінз нервово стиснув щелепи і кивнув.

— Я знаю, — сказав він. — Я знаю, що то було.

— Що?

— Це неможливо, але твої слова… — містер Стеббінз, спохмурнівши, бурмотів до себе і дивився кудись вдалечінь, його брови насупилися. — Вони живуть під землею, — сказав він нарешті. — Під поверхнею. Вони з’явилися з гір. Вони живуть у землі, у велетенських тунелях і залах, які видовбали для себе, і вони не люди. Вони виглядають як люди, але це не люди. Вони живуть під землею і викопують з неї метал, викопують і запасають. Вони майже не піднімаються на поверхню і не можуть дивитися на сонце.

— Як їх називають? — запитала Джулі.

Містер Стеббінз напружив пам’ять, перебираючи давні спогади. Старі книжки й легенди, які він чув. Створіння, що живуть під землею. Подібні на людей, але не люди. Створіння, що копають тунелі й добувають метали. Сліпі створіння з тістяно-білою шкірою і здоровезними долонями та ступнями.

— Ґобліни, — відповів містер Стеббінз. — Ти бачила ґобліна. Джулі кивнула, дивлячись широко розплющеними очима в землю й обхопивши руками коліна.

— Так, — сказала вона. — Дуже схоже на те. Воно мене налякало, я була така перелякана, що розвернулася й побігла. Воно здавалося таким жахливим. — Вона поглянула на брата й кволо всміхнулася. — Але мені вже краще.

Кен потер свої великі темні руки, з полегшенням киваючи.

— Чудово, — сказав він, — тож ми можемо далі працювати. У нас попереду ще дуже багато роботи.

Проект «Земля»

По просторому дерев’яному будинку луною розходилося клацання. Воно дзвеніло у тарілках на кухні і ринвах на даху, гупаючи повільно й ритмічно, як далекий грім. Час від часу воно припинялося, але потім, порушуючи нічну тишу, чулося знову — невідступне й безжальне у своєму ритмі. Лунало воно з горішнього поверху цієї чималої споруди.

У ванній кімнаті, скупчившись навколо стільця, принишкло троє дітлахів. Збуджені цікавістю, намагаючись навіть не писнути, вони відштовхували одне одного від шпарини у стіні.

— Ти впевнений, що він нас не бачить? — прошепотів Томмі.

— А як же він нас побачить? Не здіймайте галасу, і все буде гаразд. — Дейв Ґрант совався на стільці, не відриваючись від стіни. — Говоріть тихше, — він усе зазирав до шпарини і не звертав уваги на інших двох.

— Дай і мені поглянути, — прошепотіла Джоан і злегка штовхнула брата гострим ліктем. — Давай. Посунься!

— Помовч! — Дейв штурхнув її у відповідь. — Тепер видно краще, він увімкнув світло.

— Я теж хочу подивитися, — заявив Томмі і зіштовхнув Дейва зі стільця на підлогу. — Ну ж бо!

Дейв неохоче поступився.

— Це наш будинок.

Томмі обережно став на стілець і притиснувся лицем до стіни, зазираючи у шпарину. Спочатку нічого не було видно.

Отвір був вузенький, а світло по той бік геть тьмяне. Згодом, потроху, він зміг розгледіти у кімнаті за стіною обриси речей.

Едвард Біллінґз сидів за старомодним громіздким столом.

Він щойно припинив клацати на друкарській машинці і давав очам перепочити. З жилетної кишеньки старий дістав круглого годинника і обережно, без поспіху, його накрутив. Без окулярів сухе зблякле обличчя Едварда Біллінґза мало оголений і тужливий вигляд, а своїми рисами нагадувало якогось постарілого птаха. Тоді він начепив окуляри і разом зі стільцем присунувся ближче до столу.

Біллінґз знову взявся друкувати: вправні пальці забігали по клавішах металевої вежі, що здіймалася перед ним. Настирливий стукіт знову почав відлунювати просторою будівлею невпинним ритмом.

У кімнаті містера Біллінґза панував напівморок і цілковитий розгардіяш. Повсюди лежали книжки і папери, якісь складені, якісь розкидані на столах, а якісь — безладними купами на підлозі. Стіни були завішані графіками, анатомічними ілюстраціями, географічними і астрономічними картами, знаками зодіаку. Під вікном — ряди вкритих пилюкою пляшок з хімікаліями та різні пакунки. На горішній полиці етажерки стояло опудало якогось птаха, посіріле й обвисле. На столі лежали масивне збільшувальне скло, давньогрецькі й староєврейські словники, коробка з поштовими марками і кістяний ніж для розрізання конвертів. Напроти дверей, гойдаючись під струменем повітря з газового обігрівача, висіла закручена липучка для мух.

Під стіною лежав поламаний магічний ліхтар[3], а на ньому — чорна валіза з одягом. З валізи виглядали сорочки, шкарпетки і вицвілий потертий сюртук. Далі — зв’язані брунатною стрічкою паки газет і журналів. Оперта на стіл довга чорна парасоля стояла в калюжі липкої рідини, що накрапала з її металевого носика. У заскленій рамі засушені метелики висіли пришпилені до вигорілого бавовняного полотна.

А за столом, захаращеним різними нотатками й аркушами паперу, схилившись над друкарською машинкою, сидів масивний старигань.

— Господи, — видихнув Томмі.

Едвард Біллінґз працював над своїм звітом, що лежав розкритий перед ним — грубезний том у шкіряній оправі, розбухлий біля потрісканих швів. Старий переносив у нього матеріал зі стосів своїх нотаток.

У ванній кімнаті відлунювало розмірене стукотіння масивної друкарської машинки. Від нього дрижали світильники, пляшечки та пробірки у шафці з медикаментами і навіть підлога під ногами у принишклих дітей.

— А що як він — комуністичний шпигун? — запитала Джоан. — Раптом він складає карти нашого міста, щоб потім за вказівкою Москви влаштувати вибухи.

— Та який він у біса шпигун, — сердито сказав Дейв.

— Ти що, не бачиш усіх цих карт, олівців і паперів? Кому воно ще могло б…

— Тихіше, — урвав їх Дейв. — Ще нас почує. Ніякий він не шпигун, надто старий для шпигуна.

— А хто ж він тоді?

— Не знаю. Але він не шпигун, не меліть дурниць. Як би там не було, а шпигуни носять бороди.

— Може, він якийсь злочинець? — не вгавала Джоан.

— Я з ним якось говорив, — сказав Дейв, — він спускався сходами і заговорив до мене. Потім пригостив цукеркою з торбинки.

— А що за цукерки?

— Не пам’ятаю. Якийсь твердий льодяник. Такий собі.

— І що ж він робить? — запитав Томмі, відхилившись від шпарини.

— Цілісінький день сидить у себе в кімнаті й друкує на машинці.

— І що, ніде не працює?

Дейв зневажливо всміхнувся.

— Оце і є його робота. Він пише звіт, працює в якійсь фірмі.

— В якій фірмі?

— Та я забув.

— Він хоч колись виходить надвір?

— Він виходить на балкон.

— На балкон?

— Ще він виходить на ґанок, ми бачили. Це його частина. А ще він має садок. Він спускається з ґанку і набирає грязюку на задньому дворі.

— Ш-ш-ш, — остеріг Томмі. — Він розвернувся.

Едвард Біллінґз звівся на ноги, накрив машинку чорною тканиною і відсунув її. Дістав кілька олівців з ґумками, висунув шухлядку і поклав їх туди.

— Тепер усе, — сказав Томмі. — Він закінчив роботу.

Старий зняв окуляри і заховав їх до чохла. Втомлено помацавши лоба, чоловік послабив комірець і краватку. Жовтаву, зморшкувату шкіру на довгій шиї напинали жили. Коли він ковтнув води зі склянки, його борлак заходив згори донизу.

Очі старого були світло-блакитні, майже геть вицвілі. Якусь мить він дивився просто на Томмі, його гостроносе обличчя нічого не виражало. Потім хутко рушив до дверей і зник.

— Зараз вкладатиметься спати, — зауважив Томмі.

Містер Біллінґз повернувся до кімнати з рушником на руці, зупинився біля стільця і повісив рушника на бильце. Узяв зі столу масивний звіт і, міцно тримаючи його двома руками, переніс до етажерки. Книга була важка. Він поклав її на полицю і знову вийшов з кімнати.

Звіт лежав зовсім близенько. Томмі міг розгледіти золоті літери на шкіряній оправі, що місцями потріскалася. Він довго в них вдивлявся — аж доки Джоан не відтягнула його від шпарини, нетерпляче зіштовхуючи зі стільця.

Томмі спустився на підлогу й відійшов убік, заворожений тим, що побачив: величезний том, грубезна книга, над якою старий працював день у день. У мерехтливому світлі настільної лампи він легко розібрав золоті літери на потертій шкіряній оправі: «ПРОЕКТ Б: ЗЕМЛЯ».

— Ходімо звідси, — запропонував Дейв. — За кілька хвилин він зайде сюди і може заскочити нас за підгляданням.

— Ти його боїшся, — насмішкувато сказала Джоан.

— Як і ти. І мати. Як і всі. — Він зиркнув на Томмі. — А ти його боїшся?

Томмі похитав головою.

— Хотів би я знати, що там у тій книзі, — пробурмотів він. — Хотів би я знати, чим займається цей старий.

Вечірнє сонце сяяло яскравим прохолодним світлом. Едвард Біллінґз поволі зійшов сходами на задній двір з порожнім відром у руці і скруткою газет під пахвою. Якусь мить він постояв, роззираючись навсібіч і прикриваючи очі рукою, а потім попростував через густу вологу траву.

Томмі вийшов зі своєї схованки за гаражем і тихо рвонув сходами нагору, долаючи по дві за раз. Увійшовши до будинку, хлопчик чимдуж помчав темним коридором.

За мить, важко дихаючи, він уже стояв перед входом до помешкання Едварда Біллінґза і прислухався.

Мертва тиша.

Томмі натиснув на ручку, і та легко піддалася. Він штовхнув двері, вони відчинилися навстіж, і в коридор із силою шугнув згусток затхлого теплого повітря.

Часу було обмаль. Старий ось-ось повернеться з відром грязюки.

Томмі ввійшов до кімнати і підбіг до етажерки. Його серце калатало від хвилювання. Грубезний звіт лежав посеред накиданих купами нотаток і газетних вирізок. Томмі відсунув папери і навмання розгорнув фоліант. Аркуші з грубого паперу прогиналися.

Данія.

Цифри і факти. Нескінченний перелік фактів. Рядок за рядком, колонки на цілі сторінки. Перед очима у хлопця миготіли друковані абзаци. Так і не зрозумівши, про що йдеться, він розгорнув інший розділ.

Нью-Йорк.

Факти про Нью-Йорк. Напруживши мізки, він намагався зрозуміти значення заголовків у таблицях. Кількість людей, їхні заняття. Спосіб життя. Заробітки. Заняття у вільний час. Вірування і переконання. Політика. Світогляд. Мораль. Вікові категорії. Охорона здоров’я. Розумові здібності. Графіки й статистичні дані. Середні значення і оцінки.

Оцінки. Аналіз. Він похитав головою і перейшов до іншого розділу.

Каліфорнія.

Кількість населення. Матеріальні блага. Діяльність керівництва штату. Порти і гавані. Факти, факти, факти…

Факти щодо всього. Скрізь факти. Він погортав звіт далі.

Дані про кожну частину світу. Про кожне місто, регіон, країну.

Уся можлива інформація.

Томмі занепокоєно згорнув фоліант, схвильовано походив кімнатою, передивився купи нотаток і папірців, пачки газетних вирізок і таблиць. Назбиране старим, що день у день друкував на машинці. Він вишукував факти, дані з усього світу.

Про Землю. Звіт про Землю і про все, що на ній є. Про всі народи, про все, що вони роблять і що думають, про їхню діяльність, звершення, здобутки, вірування і забобони. Грандіозний звіт з інформацією про все на світі.

Томмі взяв масивне збільшувальне скло зі столу й почав розглядати поверхню письмового стола, деревину, з якої той був зроблений. За хвилину хлопчик поклав скло на місце і взяв кістяного ножа. Потім поклав ножа і став розглядати пошкоджену магічну лампу, що стояла в кутку. Далі — рамку із засушеними метеликами, обвисле пташине опудало, пляшечки з хімікаліями.

Він вийшов з кімнати на балкон. Сонце вже майже сіло, світили його останні промені. Посеред балкона стояла дерев’яна рама з налиплою грязюкою і травою. Уздовж поручнів вишикувалися місткі глиняні горщики, лантухи з добривами й відсирілі пакунки з насінням. Перекинутий обприскувач. Брудна садова лопатка. Клапті від килима і розхитаний стільчик. Лійка.

На дерев’яній рамі висіла дротяна сітка. Томмі схилився і подивився крізь неї. Він побачив якісь рослини, рядочки крихітних рослин. Якийсь мох на ґрунті. Клубки рослин, тоненьких і сплутаних.

В одному місці лежала купа засушеної трави, щось схоже на кокон.

Жуки? Якісь комахи? Може, тварини?

Узявши соломинку, він просунув її крізь сітку в кубельце із засушеної трави. Трава заворушилася. Там щось було. Неподалік були й інші розкидані серед рослин кокони.

Раптом з одного кокона щось вискочило і шмигнуло у траву. Зі страху воно писнуло, а за ним вибігло ще одне. Рожеве та прудке. Невеличке стадо рожевих пискливих тваринок п’яти сантиметрів заввишки. Вони жваво заметушилися серед рослин.

Томмі нахилився ще нижче, схвильовано роздивляючись їх крізь дротяну сітку і силуючись зрозуміти, що ж воно таке. Голошерсті. Якісь голошерсті тваринки. Але ж які маленькі — крихітні, як коники-стрибунці. Може, це малята? Серце хлопчика шалено закалатало. Або малята, або ж…

Раптом почувся якийсь звук. Томмі хутко обернувся й остовпів.

На порозі стояв Едвард Біллінґз, хапаючи ротом повітря. Він поставив на підлогу відро з грязюкою, тяжко зітхнув і поліз до кишені свого темно-синього піджака, намацуючи носовичок. Старий мовчки витер спітнілого лоба, не зводячи очей з хлопчика, що застиг біля рами.

— Хто ти, юначе? — сказав, помовчавши, Біллінґз. — Не пам’ятаю, щоб зустрічав тебе раніше.

Томмі кивнув головою.

— Так, не зустрічали.

— Що ти тут робиш?

— Нічого.

— Допоможеш мені перенести це відро на балкон? Воно виявилося важчим, ніж я гадав.

Кілька секунд Томмі стояв непорушно. Потім підійшов ближче, узяв відро, виніс його на балкон і поставив біля дерев’яної рами.

— Спасибі, — сказав Біллінґз, — дякую за допомогу. — На його худорлявому, але незлостивому обличчі виблискували вицвілі блакитні очі, уважно вивчали хлопця.

— Скільки тобі років? Десь одинадцять?

Томмі кивнув і відступив до поручнів. Там, двома чи трьома поверхами нижче, простяглася вулиця. По ній, повертаючись з офісу додому, йшов містер Мерфі. На розі бавилися діти.

На протилежному боці молода жінка в блакитному светрі на тендітних плечах поливала газон. Загалом він був у безпеці.

Якщо старий намагатиметься йому щось заподіяти…

— Навіщо ти сюди прийшов? — запитав Біллінґз.

Томмі не відповів. Вони стояли, дивлячись один на одного: сутулий високий старий чоловік у своєму темному старомодному костюмі і взутий у кросівки веснянкуватий хлопчик у червоному светрі й джинсах і лижній шапочці на голові. Раптом Томмі зиркнув на дерев’яну раму, а потім перевів погляд на Біллінґза.

— Оце? Ти хотів побачити оце?

— А що там? Хто вони?

— Вони?

— Ці штуки. Це жуки? Я ніколи не бачив нічого подібного. Що вони таке?

Біллінґз неквапом підійшов до рами, нахилився і підняв один куток сітки.

— Я покажу тобі, що вони таке, якщо цікаво. — Він зігнув металеву сітку і потяг до себе.

Томмі підступив ближче. Його очі ледь не вилізли на лоба.

— Ну що? — сказав зрештою Біллінґз. — Тепер бачиш?

Томмі тихенько присвиснув.

— Мені одразу так здалося, але я сумнівався. Це ж крихітні люди!

— Ну, не зовсім, — заперечив містер Біллінґз. Він важко всівся на розхитаний стілець, дістав з кишені піджака люльку і потертий капшук. Старий поволі набив люльку, струшуючи тютюн.

— Це не зовсім люди.

Томмі дивився на раму, не відводячи погляду. Кокони виявилися крихітними хатками, спорудженими мініатюрними людьми. Декотрі з них повиходили на свіже повітря. Зібравшись у гурт, вони дивилися на нього. Крихітні рожеві створіння п’яти сантиметрів заввишки. Голісінькі. Ось чому вони мали рожевий колір.

— Придивися ближче, — пробурмотів Біллінґз, — поглянь на їхні голови. Що ти бачиш?

— Вони такі дрібнесенькі…

— А ти візьми збільшувальне скло, там, на столі. Велике таке. Він простежив поглядом, як Томмі побіг до кімнати і приніс збільшувальне скло.

— А тепер скажи, що ти бачиш.

Томмі розглядав крихітні фігурки крізь скло. Вони були схожі на людей, достоту як люди: руки, ноги. Серед них були і жінки. Але ж їхні голови! Томмі придивився уважніше, а потім випростався.

— У чому річ? — протягнув Біллінґз.

— Вони… Вони дивні.

— Дивні? — він усміхнувся. — Усе залежить від того, до чого ти звик. Вони не такі, як ти. Але вони — нормальні, їм нічого не бракує. Принаймні, я на це сподіваюся.

Його усмішка згасла. Глибоко замислившись, він сидів і смоктав свою люльку.

— Це ви їх зробили? — запитав Томмі.

— Я? — Біллінґз вийняв люльку з рота. — Ні, не я.

— А де ж ви їх узяли?

— Мені їх позичили. Це одна з експериментальних груп. Точніше, єдина експериментальна група. Вони — нова генерація, зовсім нова.

— А ви могли б… Ви могли б продати одного з них? Біллінґз засміявся.

— Вибач, але ні. Я мушу тримати їх у себе.

Томмі кивнув і знову почав їх роздивлятися. Через скло було дуже чітко видно їхні голови. Ці істоти виявилися не зовсім людьми. У кожної з них посеред лоба стирчали антени — тоненькі, схожі на дротинки і з кулькою на кінці, як вусики у комах. Так, ці істоти не були людьми, але вони були схожі на людей. Тобто вони відрізнялися від людей тільки антенами і надзвичайно малим розміром.

— Вони з іншої планети? — запитав Томмі. — З Марса? Венери?

— Ні.

— Тоді звідки?

— На це запитання складно відповісти. Це запитання — беззмістовне, принаймні щодо них.

— А для чого тоді потрібен ваш звіт?

— Звіт?

— Так, той, що у вас тут. Грубезна книга, насичена фактами. Те, над чим ви працюєте.

— Я вже довго над нею працюю.

— Як довго?

Біллінґз усміхнувся.

— Я не маю відповіді на це запитання. Воно — беззмістовне. Але я справді працюю над нею тривалий час.

— А коли закінчите, що ви з ним зробите?

— Подам керівництву.

— А це кому?

— Ти все одно їх не знаєш.

— А де вони перебувають? У нашому місті?

— І так, і ні. На це питання важко відповісти. Може, колись ти…

— Але ж це звіт про нас, — сказав Томмі.

Біллінґз розвернувся і втупився гострими очима у хлоп’яче обличчя.

— Справді?

— Вона вся про нас. Звіт. Ваша книга.

— Звідки ти знаєш?

— А я бачив. Назва на звороті. Це ж про Землю, правда?

Біллінґз кивнув.

— Так, про Землю.

— А ви самі не звідси, правда? З іншої планети, з іншої сонячної системи?

— Як… Як ти здогадався?

Томмі розпирали гордощі. Він переможно усміхнувся.

— Я знаю. Я багато чого знаю.

— Ти багато встиг прочитати?

— Небагато. Для чого це все? Чому ви складаєте цей звіт? Що вони з ним робитимуть?

Біллінґз довго мовчав, але зрештою відповів.

— Усе залежить від них. — Він вказав жестом на дерев’яну раму. — А що вони зроблять з моєю доповіддю, залежить від того, як розгортатиметься Проект В.

— Проект В?

— Третій проект, до нього було лише два. Вони уже давно чекають. Кожний проект ретельно планується. Перш ніж ухвалюється рішення, скрупульозно обмірковуються всі нові чинники.

— Які ще два попередні?

— Оцим зробили антени. Цілковите нове компонування пізнавальних здібностей. Зведено до мінімуму залежність від вроджених пристрастей. Більша гнучкість, дещо знижені загальноемоційні показники, але втрати в лібідо компенсуються більшим раціональним контролем. Я очікую більшого акценту на індивідуальному досвіді, ніж на традиційному груповому навчанні. Менш залежне від стереотипів мислення. Швидкий розвиток ситуаційного управління.

Томмі не розумів, про що говорить Біллінґз. Він розгубився.

— А на що були схожі інші? — запитав хлопчина.

— Інші? Проект А був дуже давно. Якщо мені не зраджує пам’ять, у них були крила.

— Крила?

— Так, вони були крилаті, з акцентом на мобільність і виразні індивідуальні риси. В остаточній формулі ми надали їм забагато самостійності, гордині. Вони розуміли поняття гордості і честі, це були воїни. Кожен проти всіх. Вони розділилися на дрібні ворожі фракції і…

— А на що були схожі інші?

Біллінґз вибив люльку об поручень. Він усе говорив, але більше до себе, ніж до хлопчика, що стояв перед ним.

— Крилаті були нашою першою спробою створити високоорганізовані організми. Проект А. Після того, як він зазнав невдачі, ми провели обговорення. У результаті з’явився проект Б, і ми були впевнені в успіху. Ми вилучили низку надмірно індивідуалістичних характеристик і замінили їх орієнтацією на групову діяльність: гуртові методи навчання і життя. Ми сподівалися, що повністю контролюємо проект. Перший проект переконав нас, що нагляд має бути суворішим, якщо ми сподіваємося на успіх.

— А на що схожий другий тип? — не втерпів Томмі, намагаючись витягнути з балаканини Біллінґза хоч якийсь сенс.

— Як я вже казав, ми прибрали крила. Загальний вигляд залишився той самий. Хоча нам вдалося протримати процес під контролем трохи довше, та цей другий тип теж відійшов від прогнозу і розділився на самостійні громади, що вийшли з-під нашого нагляду. Безсумнівно цьому чимало посприяли екземпляри типу А, яким вдалося вижити. Нам слід було винищити той перший тип, щойно…

— А хтось з них залишився?

— З Проекту Б? Так, звичайно. — Біллінґз розсердився. — Проект Б — це ви. Ось чому я тут. Щойно я закінчу свій звіт, буде проведена остаточна ліквідація вашого виду. Мої рекомендації безсумнівно будуть такими ж, як були щодо Проекту А. Оскільки ваш Проект уже вийшов з-під контролю настільки, що за великим рахунком вас вже не можна вважати функціональними…

Але Томмі вже не слухав старого. Схилившись над дерев’яною рамою, він роздивлявся мініатюрні фігурки.

Дев’ять крихітних людей, чоловіків і жінок. Усього дев’ять у цілому світі.

Томмі затремтів, його охопило хвилювання. В голові хлопчика назрівав, оживав план. Намагаючись не видати себе, він напружено, але з байдужим виразом попрямував до кімнати у бік вхідних дверей.

— Думаю, мені час іти.

— Час іти? — Біллінґз підвівся. — Але ж…

— Мушу йти, бо вже вечоріє. Ще зустрінемося. — Він відчинив вхідні двері. — До побачення.

— До побачення, — здивовано сказав Біллінґз. — Сподіваюся, ще побачимося, молодий чоловіче.

— Неодмінно, — сказав Томмі.

Він чимдуж чкурнув додому, вибіг сходами на ґанок і влетів у двері свого будинку.

— Якраз встиг на вечерю, — почувся з кухні голос матері. Томмі зупинився на порозі.

— Я мушу знову вийти.

— Ще чого! Ти зараз будеш…

— Я ненадовго, скоро повернуся, — Томмі заскочив до своєї кімнати і роззирнувся.

Яскраво освітлена кімната, обклеєна жовтими шпалерами. Прапорці на стінах. Велика тумба і дзеркало, щітка і гребінець, моделі літаків, портрети бейсболістів. Пакет з кришками з-під пляшок. Маленьке радіо з тріснутим пластмасовим корпусом. Дерев’яні коробки з-під сигар, забиті всіляким мотлохом, який він назбирав.

Томмі схопив одну з дерев’яних коробок, висипав її вміст на ліжко, сховав коробку під куртку і вибіг з кімнати.

— Ти куди? — поцікавився батько, поглянувши на сина поверх вечірньої газети.

— Я зараз повернуся.

— Мати сказала, що вже час вечеряти. Ти що, не почув?

— Я зараз повернуся. Це важливо.

Томмі рвучко розчахнув вхідні двері, і в помешкання війнуло вечірнім повітрям, легким і прохолодним.

— Обіцяю, це справді важливо.

— Десять хвилин, — Вінз Джексон поглянув на годинник. — Ані хвилиною довше. А то залишишся без вечері.

— Так, десять хвилин, — Томмі хряснув дверима і збіг сходами у темряву.

Крізь щілину під дверима до помешкання Біллінґза і замкову шпарку лилося миготливе світло.

Томмі мить повагався, а потім постукав. Деякий час було тихо, а тоді почулося шарудіння і човгання важких кроків. Двері прочинилися, містер Біллінґз визирнув у коридор.

— Вітаю, — сказав Томмі.

— Ти повернувся! — Біллінґз прочинив двері ширше, і Томмі швидко зайшов досередини.

— Ти щось забув?

— Ні.

Біллінґз зачинив двері.

— Сідай. Може, тебе чимось пригостити? Хочеш яблуко або молока?

— Ні, — Томмі нервово походжав кімнатою, проводячи рукою по поверхнях, беручи до рук книжки, аркуші паперу, жмути газетних вирізок.

Біллінґз спочатку спостерігав за хлопцем, а потім повернувся до свого письмового столу і, зітхаючи, всівся на стілець.

— Я, мабуть, повернуся до звіту, вже скоро маю його закінчити. — Він постукав по стосу нотаток поруч. — Це вже останні, а тоді я поїду звідси і подам свою доповідь разом із рекомендаціями.

Біллінґз схилився над масивною друкарською машинкою і занурився у роботу. Кімнату заповнив безугавний стукіт старезної машинки. Томмі розвернувся і вийшов на балкон.

З вечірньою прохолодою балкон поринув у непроглядний морок. Хлопець зупинився, звикаючи до темряви. Згодом він уже міг розгледіти лантухи з добривами, розхитаний стілець, а посередині — дерев’яну раму, накриту дротяною сіткою, і купи грязюки з травою.

Томмі озирнувся в бік кімнати. Поринувши у роботу, Біллінґз зсутулився за машинкою. Темно-синій піджак висів на спинці стільця. Старий працював у жилеті, підкотивши рукава сорочки.

Хлопчик присів навпочіпки біля рами, тихенько витяг з-під поли куртки сигарну коробку і зняв кришку. Ухопивши сітку, він відтяг її вбік, вивільнивши від цвяшків, що кріпили її до рами. Всередині рами почувся тривожний писк. Заворушилася суха трава, немов хтось намагався у ній сховатися.

Томмі просунув руку під сітку, промацуючи траву і рослини. Його пальці зімкнулися на чомусь, на мініатюрній істоті, що з жахом звивалася й викручувалася з переляку. Він опустив її у коробку і потягнувся по наступну.

Невдовзі він переклав їх усіх, усіх дев’ятьох, у дерев’яну сигарну коробку.

Він закрив кришку, заховав коробку під полою куртки і повернувся до кімнати.

Біллінґз неуважно відірвався від своєї роботи, тримаючи в одній руці олівець, а в другій — кілька аркушів паперу.

— Хочеш зі мною поговорити? — запитав старий, піднявши окуляри на лоба.

Томмі заперечливо похитав головою.

— Мені вже час.

— Так скоро? Та ти ж тільки-но прийшов!

— Мушу йти, — Томмі прочинив двері у коридор. — Добраніч.

Біллінґз втомлено потер лоба, його обличчя було заклопотаним.

— Гаразд, хлопче. Може, ще побачимося до мого від’їзду, — він знову схилився над своєю масивною машинкою.

Томмі зачинив за собою двері і збіг сходами надвір. Коробка з-під сигар на його грудях тремтіла і смикалася. Дев’ятеро. Тепер усі дев’ятеро були в нього. Тепер всі вони належали йому — а більше таких немає ніде в цілому світі. Його план спрацював бездоганно!

Він щосили дременув додому.

У гаражі Томмі знайшов стару клітку, в якій вони колись тримали білих щурів. Почистивши її, він відніс клітку нагору до своєї кімнати, настелив на дно паперу, поставив тарілку з водою і насипав трохи піску.

Упорядкувавши клітку, він випустив туди істот із сигарної коробки.

Дев’ятеро крихітних людей збилися докупи рожевим гуртом посеред клітки. Хлопчик причинив дверцята, міцно їх закрутив і відніс клітку на тумбочку, а щоб зручніше було спостерігати, підсунув стільця.

Дев’ятеро крихіток нерішуче заворушилися, обстежуючи клітку. Серце Томмі аж закалатало від захвату.

Йому вдалося забрати їх у Біллінґза. Тепер вони належать йому, а Біллінґз не знає ні де він живе, ні навіть як його звати.

Крихітки говорили між собою. Їхні антени швидко рухалися, як у мурашок. Один із чоловічків підійшов до стінки клітки, ухопився за дротину і почав оглядати кімнату. До нього підійшла жінка. Обоє були голі. За винятком волосся на головах, їхні тіла були рожеві й гладенькі.

Томмі заходився придумувати, чим би їх нагодувати. З великого холодильника на кухні він дістав трохи сиру і бутерброд, покришив трохи хліба і листочків латуку, а ще налив у блюдце молока.

Молоко і хліб їм сподобалися, але м’яса вони не чіпали. З листочків латука вони почали робити хатинки.

Томмі був зачарований. Наступного дня він спостерігав за ними весь ранок перед школою, потім в обід, а потім аж до самої вечері.

— Що в тебе там? — запитав за вечерею батько.

— Нічого.

— Ти ж не приніс якусь гадюку? — сторожко запитала мати. — Хлопче, якщо ти приволік ще одну гадюку…

— Та ні, — похитав головою Томмі, запихаючись їжею. — То не гадюка.

Він доїв і метнувся до себе нагору.

Мініатюрні істоти вже добудували свої хатки з листя латука. Одні були всередині, інші походжали по клітці, обстежуючи її.

Томмі всівся біля тумби і спостерігав за ними. Вони були кмітливі, значно кмітливіші за білих щурів, що жили в нього раніше. І охайніші. Вони використовували насипаний для них пісок і були цілком ручні.

Трохи згодом Томмі зачинив двері кімнати. Затамувавши подих, він відімкнув і широко прочинив дверцята клітки, потягнувся рукою досередини, вхопив одного з чоловічків, витяг його з клітки й обережно розтиснув кулак.

Чоловічок, вчепившись за хлопцеву долоню, дивився на нього. Його антени ходили ходором.

— Не бійся, — сказав йому Томмі.

Чоловічок обережно звівся на ноги і пройшовся долонею до зап’ястка. Роззираючись навсібіч, він поволі вибрався на плече, зупинився і розглядав обличчя Томмі.

— А ти справді дуже малий, — прокоментував Томмі. Він узяв з клітки ще одного і поставив обох на ліжко. Вони довго походжали там, а інші тимчасом попідходили до відчинених дверцят клітки й уважно розглядали тумбу. Один захопився гребінцем Томмі й обстежив його, смикаючи за зубці. Затим підійшов ще один. Обидві крихітки почали безуспішно смикати й шарпати гребінець.

— Чого ви хочете? — запитав Томмі. Втомившись, вони зрештою здалися, але одразу натомість знайшли маленький п’ятицентовик, що лежав поруч. Одному чоловічкові вдалося підняти монетку і покотити. Монетка розігналася й покотилася до краю столика. Сполошені чоловічки побігли за нею. Копійка впала додолу.

— Обережно, — попередив Томмі. Він боявся, аби з ними чогось не сталося. Надто багато він мав щодо них планів. Для них легко буде придумати різних трюків — як для бліх у цирку: тягати малесенькі возики, кататися на гойдалках, ковзати з гірок, запускати якісь механізми. Він натренує їх, а потім показуватиме за гроші.

Може, він поїде з ними на гастролі, може, про нього навіть напишуть у газеті. Його розум гарячково працював. Перед ним відкривалася безліч можливостей, але починати треба повільно і обережно.

Наступного дня Томмі приніс одного чоловічка до школи. Він посадив його у баночку з-під варення і поклав до кишені, попередньо пробивши у кришці дірки, щоб той не задихнувся.

Під час перерви він показав його Дейву і Джоан Грантам. Друзі були у захваті.

— Де ти його взяв? — запитав Дейв.

— Це вже моя справа.

— Воно не продається?

— Це — не воно, це — він.

Джоан зашарілася.

— На ньому нічого немає. Було б добре, якби ти його зараз же одягнув.

— А ти могла б для них щось пошити? У мене ще вісім таких. Четверо чоловічків і четверо жіночок.

Джоан була в захваті.

— Та звісно, змогла б, якщо ти даси мені одного з них.

— Ще чого! Вони — мої.

— Звідки вони взялися? Хто їх зробив?

— Не ваше діло.

Джоан пошила іграшковий одяг для жіночок, малесенькі блузочки і спіднички. Томмі поклав вбрання на дно клітки. Крихітки невпевнено розглядали купку одягу з різних боків і не могли втямити, що з ним робити.

— Ти їм краще покажи, як одягатися, — запропонувала Джоан.

— Як це показати? Ти що, здуріла?

— Я їх повдягаю.

Вона витягла одну крихітну жіночку, обережно вбрала її у блузочку і спідничку, а потім повернула фігурку на місце.

— А тепер поглянь, що буде.

Усі інші скупчилися навколо вбраної жіночки й почали її обмацувати. За мить вони стали ділити гардероб, що залишився. Хто брав блузку, хто — спідничку.

Томмі невпинно реготав.

— А може, ти ще пошиєш штанці для чоловічків? Тоді вони всі будуть одягнені.

Він витяг з клітки двох чоловічків, і вони забігали по його руках.

— Обережніше, — захвилювалася Джоан. — Ти можеш їх упустити, і вони розбіжаться.

— Вони ручні, не втечуть. Ось поглянь.

Томмі поставив їх на підлогу.

— У нас є своя гра. Дивись!

— Гра?

— Вони ховатимуться, а я їх шукатиму.

Фігурки кинулися врозтіч, шукаючи місця для схованки. За мить нікого з них уже не було видно. Томмі став навкарачки і почав нишпорити під тумбою, потім під ковдрою. Почувся писк: одного він знайшов.

— Бачиш? Їм це подобається. — Він по одному позносив їх до клітки. Останнього довелося шукати довгенько: він заліз до шухляди тумбочки в коробку із кульками для марблз[4] і заховався між ними.

— А вони розумні, — сказала Джоан. — Дай мені хоч одного.

— Ні, — рішуче відказав Томмі. — Вони мої, і я їх не відпущу. Нікому не віддам, жодного з них.

Наступного дня Томмі й Джоан зустрілися в школі. Для чоловічків вона пошила штанці і сорочечки.

— Ось, бери, — вона передала йому пошите, доки вони простували стежкою. — Сподіваюсь, усе підійде.

— Дякую. — Томмі взяв одіж і поклав собі до кишені. Вони вийшли на пустир. Там Дейв Ґрант з хлопчаками сиділи колом і грали в марблз.

— Ну, хто виграє? — запитав, підійшовши, Томмі.

— Я, — відповів Дейв, навіть не підвівши погляду.

— Дайте-но і я кину, ну ж бо. — Томмі опустився навпочіпки і простягнув руку. — Даси кинути свій агат?

— Іди собі, — відмахнувся Дейв.

Томмі штовхнув його рукою.

— Та ну! Дай раз кинути! — сказав він і задумався. — Давай так…

Раптом над хлопчаками нависла тінь.

Томмі підвів погляд і зблід як крейда.

Згори, спершись на парасольку, що вгрузла у м’який ґрунт, мовчки дивився Едвард Біллінґз. Його зморшкувате обличчя було суворим, вицвілі блакитні очі скидалися на вигорілі на сонці камінці.

Томмі повільно звівся на ноги. Запала німа тиша. Частина хлопчаків, прихопивши свої кульки, кинулися навтьоки.

— Чого вам? — запитав Томмі. Його ледь чутний голос звучав сухо і хрипко.

Біллінґзові очі втупилися в хлопця гострим холодним поглядом.

— Ти їх забрав. Я хочу, щоб ти їх віддав. Негайно. — Його голос звучав твердо, безбарвно. Він простягнув руку. — Де вони?

— Про що це ви? — запитав Томмі, відсахнувшись. — Не розумію, про що ви говорите.

— Про Проект. Ти викрав їх з мого помешкання. Тепер віддай їх.

— Чорта з два! Я не розумію, про що це ви.

Біллінґз розвернувся до Дейва Гранта.

— Це ж ти про нього говорив?

Дейв кивнув.

— Я їх бачив, вони у нього в кімнаті, і він нікого до них не підпускає.

— Ти прийшов і вкрав їх. Навіщо?! — Біллінґз загрозливо насувався на Томмі. — Навіщо ти їх забрав? Навіщо вони тобі?

— Ви збожеволіли, — проказав Томмі тремтячим голосом. Дейв Грант наполохано мовчав, відвівши погляд.

— Це неправда, — заявив Томмі.

Біллінґз ухопив хлопця за барки. Крижані старечі руки впилися в його тіло.

— Віддай їх! Вони мені потрібні, я за них відповідаю.

— Відпустіть, — Томмі вирвався. — Їх тут немає. — Він засапався. — Тобто я хочу сказати…

— Отже, вони у тебе вдома. У тебе в кімнаті. Принеси їх сюди, швидко. Усіх дев’ятьох.

Томмі засунув руки у кишені. До нього трохи повернулася хоробрість.

— Ну, не знаю. А що ви мені дасте?

Біллінґз скипів.

— А я маю тобі щось дати? — він загрозливо замахнувся на хлопця. — Ах ти, мала нікчема…

Томмі відсахнувся.

— Ви не можете мене примусити їх повернути. Ви не маєте над нами жодної влади, — заявив Томмі і хоробро посміхнувся. — Самі так казали. Ви над нами не маєте жодної влади, я все чув.

Обличчя Біллінґза скам’яніло.

— Я їх заберу. Вони — мої, вони належать мені.

— Якщо ви спробуєте їх забрати, я покличу поліцію. І свого батька. Там будуть одразу і мій батько, і поліція.

Біллінґз щосили стиснув свою парасольку. Він хапнув ротом повітря, його обличчя потемніло, а потім огидно почервоніло. Запала мовчанка. Дітлахи, що були поруч, дивилися на них широко розплющеними очима, нажахані й пригнічені.

Раптом Біллінґзу сяйнула думка. Він поглянув на землю, на нерівне коло і камінці. Його очі зблиснули.

— Послухай. Я… Давай зіграємо на них. Ти і я.

— Що?

— Зіграємо в марблз. Якщо виграєш, вони твої, а якщо виграю я, то заберу їх собі. Усіх одразу.

Томмі задумався, поглядаючи то на обличчя містера Біллінґза, то на нерівне коло внизу.

— Якщо я виграю, ви більше не будете намагатися їх забрати? Дозволите мені залишити їх назавжди?

— Звісно.

— Згода. — Томмі зробив крок назад. — Домовилися. Якщо ви виграєте, я вам їх поверну, але якщо виграю я, то вони стануть моїми назавжди.

— Принеси їх сюди негайно.

— Так, я вже йду за ними. «А ще за моїм агатом», — додав він подумки. — Я швидко.

— Я чекатиму, — відповів містер Біллінґз, міцно стиснувши своїми кремезними руками парасольку.

Томмі помчав сходами вниз, перестрибуючи по кілька за раз.

До дверей підійшла мати і гукнула йому вслід:

— Довго не вештайся. Якщо не з’явишся за півгодини, залишишся без вечері.

— Добре! Півгодини! — крикнув Томмі, біжучи неосвітленим тротуаром і притримуючи руками пакунок під полою куртки. Там у нього була коробка з-під сигар, в якій вовтузилися крихітні істоти. Він біг щосили, засапуючись.

Містер Біллінґз усе ще стояв край пустиря і мовчки чекав. Сонце вже сіло, спадав вечір. Діти порозбігалися по домівках. Вийшовши на відкриту місцину, Томмі відчув подув непривітного вітру, що ворушив траву і бур’ян, шарпав холоші його штанів.

— Ну що, ти їх приніс? — запитав містер Біллінґз.

— Аякже. — Томмі зупинився, відхекуючись. Його рука повільно пірнула під полу куртки і дістала звідти громіздку сигарну коробку. Він зняв Гумову стрічку й трохи відкрив кришку.

— Ось вони.

Важко дихаючи, Біллінґз підійшов ближче. Томмі захряснув кришку і знову зафіксував її стрічкою.

— А тепер зіграємо. — Він поклав коробку на землю. — Поки ви їх не відіграли, вони — мої.

Біллінґз відступив.

— Добре, тоді почнемо.

Томмі понишпорив у кишенях, дістав свій агат і обережно його оглянув. У згасаючому світлі масивний темно-червоний круглий камінчик виблискував своїми кільцями піску і білизни, як Юпітер. Солідна, тверда кулька.

— Почнімо, — сказав Томмі. Він став на одне коліно, накреслив кривувате коло і висипав з торбини кульки. — У вас є кулька?

— Що?

— Маєте кульку для марблз? Чим ви збираєтеся грати?

— Даси мені якусь зі своїх.

— Добре, — Томмі взяв з окресленого кола одну кульку і кинув його Біллінґзу.

— Перший хід за мною?

Біллінґз кивнув.

— Чудово, — посміхнувся Томмі. Примруживши одне око, він старанно прицілився. На мить хлопчина завмер, його тіло застигло напруженою дугою, а потім кинув. Кульки заторохтіли, частина з них викотилася за межі окресленого кола, на траву і бур’ян. Наче непогано. Він зібрав свій виграш і поклав у лляну торбинку.

— Тепер моя черга? — запитав Біллінґз.

— Та ні, моя кулька все ще в межах кола. — Томмі знову присів. — У мене ще один хід.

Він знову кинув кульку. Цього разу він вибив ще три кульки, і знову його кулька залишилася у колі.

— І ще один кидок, — сказав усміхнений Томмі. Тепер у нього була майже половина кульок. Він став на одне коліно і затамував подих. Залишилося всього двадцять чотири кульки.

От якби виграти ще чотири! Ще чотири кульки…

Він кинув, вибивши дві кульки, але його агат теж вилетів.

Кулька вихопилася за межі і, підстрибуючи, покотилася в бур’ян.

Томмі підібрав дві кульки і агат. Усього він зібрав дев’ятнадцять, у колі лишалося ще двадцять дві.

— Ну добре, — знехотя пробурмотів хлопчина. — Тепер ваша черга. Починайте.

Уривчасто дихаючи і похитуючись, Едвард Біллінґз незграбно став на одне коліно. Його обличчя посіріло. Він невпевнено покрутив кульку в руці.

— Ви ніколи не грали в марблз? — запитав Томмі. — Ви не знаєте, як правильно тримати?

Біллінґз кивнув:

— Не знаю.

— Тримайте кульку між вказівним і великим пальцями. — Томмі дивився на негнучкі пальці старого. Біллінґз впустив камінець, але швидко знову підняв.

— Запускати треба великим пальцем. Ось так. Дайте-но я вам покажу.

Томмі взяв старечі пальці у свої, склав їх навколо кульки і впевнився, що рука старого у правильному положенні.

— Вперед! — сказав Томмі і випростався. — Побачимо, що у вас вийде.

Старий не поспішав. Він придивлявся до кульок у колі, його пальці тремтіли. Томмі добре чув дихання старого: той хрипко, глибоко і з натугою вдихав вологе вечірнє повітря.

Біллінґз поглянув на коробку з-під сигар, що виднілася в сутінках, тоді знову — на кульки. Його пальці заворушилися…

Спалах! Ударив сліпучий спалах. Томмі аж скрикнув, затуливши очі. Усе навколо завертілося, закружляло у дикому танку. Він заточився і впав у вологе лабузиння. У скронях стугоніла кров. Хлопець сів на землю, протираючи очі й мотаючи головою, намагаючись щось розгледіти.

Нарешті іскри в його очах згасли. Кліпаючи, він роззирнувся. Коло було порожнім. Жодної кульки, жодного камінчика. Усе дісталося Біллінґзу.

Томмі простяг руку, і щось гаряче обпекло його пальці. Він скочив на ноги. То була скляна скалка, розпечений до червоного жару уламок розплавленого скла. Навколо в темряві, у вологій траві й бур’янах, мерехтіли скляні скалки, що поволі застигали. Тисячі дрібних уламків, що блимали й згасали.

Едвард Біллінґз важко підвівся, потираючи руки.

— Я радий, що все нарешті скінчилося. — Він хапнув ротом повітря. — Мені, старому, геть не просто так згинатися.

Він розгледів у темряві коробку з-під сигар, що лежала на землі.

— Тепер вони можуть повернутися, а я продовжуватиму свою роботу.

Він узяв дерев’яну коробку і прилаштував її під пахвою. Потім старий підняв парасолю і почимчикував у напрямку до тротуару за парковкою.

— Бувай, — сказав Біллінґз, зупинившись на хвильку. Томмі не відповів.

Міцно притиснувши рукою коробку з-під сигар, старий поквапився тротуаром геть.

Захеканий Біллінґз увійшов до свого помешкання, кинув парасолю в куток, всівся за письмовий стіл і поклав дерев’яну коробку перед собою. Якийсь час він так і сидів, набираючи повні груди повітря і розглядаючи біло-коричневі квадратики на кришці.

Отже, він переміг. Повернув їх собі. Тепер вони знову тут, і саме вчасно. Невідворотно наближалася дата подання звіту.

Біллінґз скинув піджак і жилетку, тремтливими руками підкотив рукава сорочки. Йому пощастило. Контроль над Проектом Б був вкрай обмежений, піддослідні практично не корилися правилам. Це, звичайно, саме по собі було проблемою. Піддослідні проектів А і Б спромоглися вийти з-під контролю. Вони повстали, порушили настанови, а відтак опинилися за межами програми.

Інша річ — новий вид, Проект В. Тепер усе залежало від них. Вони вислизнули з його рук, але тепер повернулися. Вони були під контролем, як і задумувалося. В керованих рамках.

Біллінґз стягнув Гумову стрічку й повільно, обережно підняв кришку.

І тут вони раптом шугнули назовні — всі гуртом. Одні помчали ліворуч, інші — праворуч. Дві вервечки мініатюрних фігурок стрімголов тікали. Один з чоловічків добіг до краю столу, зістрибнув додолу, приземлився на килимок, покотився й упав. За ним — другий, третій…

Біллінґз нарешті отямився і спробував їх зловити, нестямно тягнучи долоні. На столі лишалося тільки двоє. Він кинувся за одним, щоб упіймати, та не встиг. А другого…

Він таки схопив останнього чоловічка і міцно затис у кулаці. Його товариш обернувся і підбіг до кулака старого. Він щось тримав у руці. То була скалка, дерев’яна скалка, відколота від внутрішньої стінки сигарної коробки.

Чоловічок підбіг і щосили увігнав гострий кінець у палець старого.

Від болю Біллінґз зойкнув і розтиснув кулак. Полонений вивалився на стіл і покотився. Його товариш допоміг йому підвестися, підтяг до краю стола, і вже разом вони зістрибнули звідти на підлогу.

Біллінґз нахилився, обмацуючи підлогу, але чоловічки вже чимдуж помчали до балконних дверей. Ще один підібрався до штепсельної виделки від лампи і спробував витягнути її з розетки: марна справа. Тоді до нього приєднався ще один, і дві крихітні фігурки разом потягнули за дріт. Виделка вискочила з розетки й кімната поринула в пітьму.

Біллінґз намацав шухляду столу й зі скрипом її витягнув, висипавши все, що там було, на підлогу. Він знайшов велику коробку сірників і запалив одного.

Усі чоловічки вибігли на балкон.

Біллінґз кинувся за ними, і сірник погас. Він запалив ще один і затулив його рукою від вітру.

Чоловічки вже дісталися до поручнів і почали перелазити через край. Потім, ухопившись за гілки плюща, вони гайнули у темряву.

Він надто пізно дістався поручнів. Крихітні істоти встигли втекти, усі дев’ятеро, спустившись похилою покрівлею у темряву ночі.

Біллінґз збіг сходами на перший поверх, на задній ґанок, а потім — надвір. Біжучи уздовж стіни будинку, він дістався до місця, де ріс плющ.

Жодного руху, жодної активності. Тиша. Жодного сліду чоловічків.

Вони щезли, втекли. Вони заздалегідь продумали план втечі і реалізували його. Щойно він підняв кришку, як вони чкурнули двома колонами у протилежних напрямках. Вони все досконало спланували і втілили.

Біллінґз поволі піднявся нагору до своєї кімнати, відчинив настіж двері і зупинився, переводячи подих, усе ще приголомшений тим, що сталося.

Їх більше немає. Проект В завершено. Невдало, як і всі інші. І з тих же причин: повстання і прагнення до незалежності, звільнення з-під нагляду, втечі з-під контролю. Проект А вплинув на Проект Б, а тепер, у той же спосіб, скверна поширилася і на Проект В.

Біллінґз важко всівся за письмовий стіл. Довгий час він сидів нерухомо, мовчазний і замислений, поступово усвідомлюючи, що відбувається. Це не була його помилка, таке траплялося й раніше — двічі. І те саме траплятиметься знову. Кожний проект передає свої вади наступному, і так без кінця-краю. немає значення, скільки проектів буде задумано й реалізовано, завжди відбуватиметься те саме: заколот і втеча, відхилення від програми.

Зрештою Біллінґз простяг руку до свого звіту, спокійно знайшов сторінку, на якій зупинився, і вилучив з книги весь останній розділ з висновками. Не було сенсу зупиняти поточний Проект. Один Проект був вартий будь-якого іншого. Вони всі однакові — однаково невдалі.

Він це зрозумів, щойно побачив їх, відкривши кришку коробки з-під сигар. На них був одяг, мініатюрні костюмчики, як і на інших, ще задовго перед тим.

Клопіт через сфери

Нейтан Гал виліз зі свого наземного авто і подався пішки тротуаром, вдихаючи прохолодне вранішнє повітря. Поруч загриміли роботизовані вантажівки. Отвори в жолобах жадібно поглинали нічне сміття. Його погляд на мить вихопив заголовок:

ДОБУДУВАЛИ ТИХООКЕАНСЬКУ ПІДЗЕМКУ НАЛАГОДЖЕНО СПОЛУЧЕННЯ З АЗІЙСЬКИМ КОНТИНЕНТОМ

Тримаючи руки в кишенях, він ішов далі від роздоріжжя, шукаючи будинок Фарлі.

Ось уже й магазин «Світотворення» з його примітним гаслом «Придбай свій власний світ!», далі — коротенька обсаджена травою алея, що вела до спадистого, з навісом на фасаді, ґанку. Три сходинки, зроблені під мармур. На вході Гал махнув долонею перед кодовим променем, і двері розчинилися.

Всередині панувала тиша. Гал відшукав трубопідйомник на другий поверх і роззирнувся. Ніде нікого. Його обвівав струмінь теплого повітря, змішаного із ледь чутними запахами — запахами страв, людей і знайомих речей. Хіба вже всі порозходилися? Але ж ні. Сьогодні лише третій день. Вони десь тут, мабуть, на даху на терасі.

Він піднявся на другий поверх, де теж не було ні душі, але вже стиха долинали якісь звуки. Спочатку сміх, потім — чоловічий голос, потім — жіночий. Можливо, Джулії — принаймні він на це сподівався. Сподівався, що вона ще при свідомості.

Зібравши волю в кулак, він навмання натиснув кнопку перших-ліпших дверей. На третій-четвертий день конкурсних вечірок іноді ставало жорсткіше. Двері розчинились, але в кімнаті нікого не було. Дивани, порожні фужери, попільнички, використані тюбики для еротичної стимуляції, безладно розкиданий одяг.

Несподівано з’явилася Джулія Марлоу під руку з Максом Фарлі, а за ними — ще люди, ціла юрба. Збуджені, розпашілі, з блискучими, наче в лихоманці, очима. Увійшовши до кімнати, всі зупинилися.

— Нейте! — Джулія відпустила Фарлі і захекано підійшла до Гала. — Що, вже так пізно?

— Та вже третій день, — відказав Гал. — Привіт, Максе.

— Привіт, Гале. Всідайся зручніше і почувайся як удома. Може, щось вип’єш?

— Нічого не хочу. Не маю часу. Джуліє…

Фарлі зробив знак роботові-офіціанту і підхопив два фужери з його таці на грудях.

— Тримай, Гале. На одну склянку часу в тебе вистачить.

У дверях з’явився Барт Лонґстріт зі стрункою білявкою.

— Гале, ти вже тут? Ти не рано?

— А це вже третій день. Я по Джулію, якщо вона не передумала.

— Не забирайте від нас Джулії, — запротестувала струнка білявка. Її сукня була абсолютно прозорою для бокового зору і темно-синьою, якщо дивитися прямо.

— Члени журі у вітальні якраз виносять своє рішення. Лишайтеся. Зараз починається найцікавіше. — Вона підморгнула йому, її повіки були густо вкриті блакитною тушшю, очі — скляні й очманілі.

Гал подивився на Джулію.

— Якщо ти хочеш лишитися…

Джулія нервово взяла його за руку, присунулася ближче і, не припиняючи силувано посміхатися, прошепотіла йому на вухо:

— Нейте, заради Бога, забери мене звідси. Тут нестерпно. Прошу тебе!

Гал вловив її напружений тон, помітив побляклі від утоми очі. Він відчув німотне напруження, що судомами пройшло її напнутим до краю тілом.

— Гаразд, Джуліє, ми йдемо. Може, хочеш поснідати? Коли ти востаннє їла?

— Точно не знаю. Десь два дні тому. — Її голос затремтів. — Журі саме виносить рішення. Господи, Нейте! Тобі варто було б це побачити…

— Ніхто звідси не піде, доки журі не оголосить рішення, — пробурчав Фарлі. — Думаю, вони вже майже закінчили. Ти не подавався на конкурс Гале?

— Ні.

— Але ж як? Ти ж власник…

— Зовсім ні. — У Галовому голосі забриніли іронічні нотки. — У мене немає власного світу, Максе. Не хочу на це навіть дивитися.

— Ну, ти багато втрачаєш. — Макс одурманено усміхнувся, похитуючись на підборах. — Тепер саме час. Це найкрутіша конкурсна вечірка за останні тижні, але справжня розвага почнеться після оголошення рішення журі. А все це — лише прев’ю.

— Я знаю, — Гал енергійно потяг Джулію до труболіфта на нижній поверх. — Ще побачимося. Бувай, Барте. Подзвони мені, як виберешся звідси.

— Стійте! — раптом вигукнув Барт, схиливши голову набік. — Обговорення закінчилося, зараз оголошуватимуть переможця. — Він рушив до вітальні, і збуджена юрба кинулася за ним. — Гале, Джуліє, ви йдете?

Гал поглянув на дівчину.

— Добре, ми ще хвильку побудемо. — Вони неохоче пішли за іншими.

Стояв страшенний галас. У переповненій чоловіками й жінками вітальні панував хаос.

— Я виграла! — в екстазі заверещала Лора Беккер. Люди товпилися навколо неї і проштовхувалися до столу журі, вихоплюючи свої конкурсні роботи. Їхні голоси ставали все гучнішими, зливаючись у нестримний безладний гамір. Роботи-служники спокійно і швидко відсунули на безпечну відстань меблі й апаратуру, звільнивши площу для гостей. Кімнату заповнювало нестримне шаленство масового психозу.

— Я так і знала! — пальці Джулії впилися у Галову руку. — Нумо, тікаймо звідси, бо зараз почнеться.

— А що має початися?

— Ти їх взагалі чуєш? — в очах Джулії зблиснув страх. — Ходімо, Нейте! З мене годі, я цього просто не витримаю.

— А я тебе попереджав.

— О так, ти попереджав, — усміхнулася Джулія, вихоплюючи своє пальто з рук робота-служника. Вона похапцем накинула його на плечі. — Я визнаю, ти справді мене попереджав. Але тепер, заради Бога, ходімо звідси.

Вона крутнулась і почала протовплюватися крізь людську масу до ліфта.

— Ходімо звідси. Краще поснідаймо. Ти мав рацію. Такі речі не для нас.

Лора Беккер, огрядна жінка середнього віку, проштовхувалася до трибуни поруч із членами журі. В руках вона тримала свою конкурсну роботу. Гал на мить зупинився, спостерігаючи, як тілиста жінка продиралася крізь натовп, розглядаючи її хімічно підкориговані правильні риси, посірілі й змарнілі у рівному світлі люстр. То був третій день змагань, і на обличчях багатьох ветеранів уже прозирали наслідки цього дійства, навіть крізь штучну маску.

Лора дісталася до трибуни.

— Погляньте! — заволала вона, тримаючи в руках свою конкурсну роботу. Прозора сфера «Світотворення» виблискувала. Гал мимохіть замилувався сферою. Якщо світ всередині був такий же чудовий, як сама сфера…

Лора покрутила сферу в руках, та світилася й мерехтіла. Повний зал людей притих, захоплено розглядаючи роботу переможниці, штучний світ, що залишив позаду роботи інших учасників.

Світ Лори Беккер був шедевром, навіть Гал мусив це визнати. Жінка додала збільшення, сфокусувавшись на центральній планеті системи. Залом прокотився гул захоплених голосів.

Лора ще додала збільшення. Центральна планета виросла, показався блідо-зелений океан, що межував з невисоким узбережжям. У фокусі з’явилося місто: височенні споруди і широкі вулиці — прекрасні стрічки із золота і сталі. Зігріваючи місто, вгорі сяяли два сонця. Унизу діловито копошилися міріади мешканців.

— Дивовижно, — тихо констатував Барт Лонґстріт, підійшовши до Гала. — А втім, ця карга ошивається тут вже шістдесят років, тож не дивно, що вона перемогла. На моїй пам’яті вона не пропустила жодного конкурсу.

— Непогано, — визнала сухо Джулія.

— Тобі що, не цікаво? — запитав Лонґстріт.

— Цілковито байдуже!

— Лора хоче звідси піти, — пояснив Гал, проштовхуючись до ліфта. — Побачимося, Барте.

Барт Лонґстріт кивнув.

— Я розумію, про що ти, і значною мірою погоджуюся. Ти не проти, якщо я…

— Дивіться! — вигукнула Лора Беккер, її обличчя розчервонілося. Вона налаштувала збільшення на максимум. Можна було розібрати навіть окремі деталі мініатюрного міста. — Ви їх бачите? Бачите?!

Тепер у фокусі було чітко видно мешканців міста. Нескінченними потоками вони поспішали у своїх справах. В авто і пішки. Крізь павутиння провулків між будинками. Невимовно привабливі.

Важко дихаючи, Лора піднесла свою світосферу якомога вище і оглядала залу, її очі яскраво спалахнули і хворобливо заблищали. Захоплений гул наростав. Чимало інших сфер, затиснутих нетерплячими, охопленими пристрастю руками, здійнялося вгору, десь на рівень грудей.

Рот Лори розтулився. По зморшках її обвислого обличчя потекла слина. Губи скривилися. Вона піднесла сферу над головою, її драглисті груди при цьому судомно посмикувалися. І враз обличчя жінки жахливо викривилося, гладке тіло сіпнулося, химерно вигнулося, і світосфера полетіла з її рук просто в трибуну перед жінкою.

Сфера розлетілася на друзки. З неї посипалися тисячі дрібних деталей з металу і пластику, сотні підпорок, рурок, інших цінних механізмів рясно всіяли підлогу.

І тут здійнявся страшенний гармидер. Конкурсанти, власники світів, кинулися трощити свої сфери — розбиваючи, розтоптуючи, розкришуючи делікатні механізми на порох. Чоловіки і жінки у нестямі, вивільненій за сигналом Лори Беккер, звивалися в оргії діонісійської хіті. Вони одну за одною порозбивали свої ретельно сконструйовані світосфери.

— Боже, — охнула Джулія, силкуючись вийти із зали. Лонґстріт і Гал не відставали.

Обличчя людей заливав піт, їхні очі почервоніли й вибалушилися. Широко роззявлені роти вивергали дикі звуки. Усі почали зривати, здирати з себе одяг. Якась дівчина упала на підлогу, її крики потонули у загальному ревищі. За нею, під натиском натовпу, впала ще одна. Люди, мов у забутті, товклися серед вигуків і зітхань. І звідусіль линув тріск розбитого скла і розтрощеного металу. Світосфери руйнувалися одна за одною.

Побіліла Джулія витягнула Гала з зали. Вона затремтіла і заплющила очі.

— Я знала, що так буде. До цього йшло усі три дні. Кінець. Вони розтрощили все, усі світосфери.

За ними вийшов Барт Лонґстріт.

— Придурки! — здригнувшись, він закурив. — Що на них найшло? Таке бувало й раніше, що вони починали трощити усі свої витвори, але ж у цьому немає сенсу.

Гал підійшов до ліфта.

— Пішли з нами, Барте. Розкажу тобі за сніданком, що я про це все думаю, хай навіть моя думка й не дуже цінна.

— Заждіть. — Він узяв з рук робота свою світосферу. — Моя конкурсна робота. Не хочу, щоб вона загубилася.

Він поквапився услід за Галом і Джулією.

— Ще кави? — запитав Гал, роззираючись.

— Не треба, — протягнула Джулія, зітхнула і відкинулась на стільці. — Мені й так добре.

— Я тоді ще собі доллю, — сказав Барт і посунув свою чашку до кавового автомата. Той наповнив її і повернув.

— А тут чудове місце, Гале.

— Ти хіба не був тут раніше?

— Я так далеко не заїжджаю. Не був у Канаді цілу вічність.

— Розказуй, що думаєш, — втрутилася Джулія.

— Так, давай, ми радо послухаємо, — додав Барт.

Гал сидів мовчки. Він задумливо дивився через стіл на залишену на підвіконні Бартову світосферу, не звертаючи уваги на тарілки з їжею перед ним.

— «Придбай свій власний світ!» — процитував Гал з іронічною посмішкою. — Чудове гасло.

— Його вигадав сам Пекмен, — втрутився Барт. — Ще замолоду. Майже століття тому.

— Так давно?

— Пекмен омолоджується. Людина його статків може це собі дозволити.

— Ну звісно. — Гал поволі підвівся, пройшовся через залу і повернувся зі сферою.

— Можна? — запитав він Барта.

— Вперед.

Гал покрутив регулятори на поверхні сфери. У фокусі замиготіла внутрішня картина пристрою: мініатюрна планета, що поволі оберталася. Крихітне біло-блакитне сонце. Він додав збільшення, і планета постала у більшому масштабі.

— Непогано, — незабаром зауважив Гал.

— Примітивна стадія, пізній юрський період. Мені бракує хисту, не можу розвинути їх бодай до рівня ссавців. Це моя шістнадцята спроба, і жодного разу не вдалося пройти далі.

Перед ними були густі джунглі, що парували смердючою гниллю. Величезні силуети посмикуючись перебігали серед зіпрілих папоротей і твані. Скручені, блискучі тіла рептилій, паруючі силуети, що піднімалися з вкритої багном поверхні.

— Вимкни, — пробурмотіла Джулія. — Я вже надивилася на таке. На конкурсі ми їх сотні передивились.

— Я не мав жодного шансу, — Барт забрав сферу і вимкнув. — Щоб виграти, замало юрського періоду. Дуже запекла конкуренція. Половина учасників змогли розвинути свої сфери аж до еоцену, і принаймні десятьом вдалося дійти до пліоцену. Лорина робота не набагато випередила інших. Я нарахував декілька розвинутих цивілізацій, що вже дійшли до містобудівництва, але цивілізація її світу за розвитком майже дорівнялася до нашої.

— Шістдесят років, — зауважила Джулія.

— Так, вона довго до цього йшла, старанно працювала.

Вона одна з тих, для кого це не просто гра, а справжня пристрасть, спосіб життя.

— А тоді вона її розтрощила, — замислено сказав Гал. — Розбила на друзки світ, над яким працювала роками. Спочатку супроводжувала від періоду до періоду, усе вище й вище, — а потім розтрощила на мільйон уламків.

— Але чому? — запитала Джулія. — Навіщо, Нейте? Навіщо вони це роблять? Доводять ці світи до такого високого рівня, а потім нищать свою ж роботу.

Гал відкинувся на стільці.

— Це почалося, — почав він своє пояснення, — коли ми не знайшли життя на жодній з відкритих планет, коли наші експедиції повернулися з порожніми руками. Вісім планет — і всі без ознак життя, ні до чого не придатні. Навіть жодного лишайника: самі піски і скелі, безкраї пустки. І так повсюди — аж до Плутона.

— З цим було важко змиритися, — погодився Барт. — Але це, звичайно, було задовго до наших часів.

— Та не так уже й давно. Он Пекмен пам’ятає ті часи, всього сто років тому. Ми довго очікували на появу космічних ракет, на польоти до інших планет. А тоді нічого не знайшли…

— Це як наче Колумб виявив, що світ насправді плаский, — втрутилась Джулія. — Що є край, за яким — порожнеча.

— Навіть гірше. Колумб шукав коротший шлях до Китаю, але навіть якби не знайшов, у нас залишався б довший шлях. Натомість коли ми досліджували Сонячну систему і зазнали невдачі, це стало проблемою. Люди розраховували на ці нові світи, нові планети у космосі, на колонізацію. На контакт з іншими розумними істотами. На торгівлю, обмін мінералами та культурними продуктами. Але найбільший захват викликали пошуки планет з чудернацькими формами життя.

— А натомість…

— Натомість не знайшли нічого, окрім мертвих скель та уламків гірських порід. Жодних сприятливих умов для життя, чи то нашого, чи будь-якого іншого. Всі прошарки суспільства охопило гірке розчарування.

— І тоді Пекмен випустив свої світосфери, — промимрив Барт. — «Здобудь свій власний світ!» Поза Террою не було жодного місця, куди можна податися. Жодного іншого світу, вартого подорожі. Неможливо було залишити Терру й полетіти кудись іще. Але натомість можна…

— Але натомість можна було створити власний світ, навіть лишаючись вдома, — сумно усміхнувся Гал. — Ви знаєте, що він уже підготував версію для дітей. Такий собі підготовчий комплект, щоб дитина розібралася з засадами світотворення ще до того, як матиме власну сферу.

— Але ж погодься, Нейте, — наполягав на своєму Барт, — спочатку сфери здавалися хорошою ідеєю. Раз ми не можемо залишити Землю, то будемо принаймні будувати свої світи тут. Світи на субатомному рівні у контрольованих контейнерах. Ми створюємо життя в субатомному світі, підкидаємо проблем, щоб воно почало еволюціонувати, намагаємося підштовхувати його до все розвиненіших стадій. В теорії, у цій ідеї немає нічого поганого. Щонайменше це творчий відпочинок, на противагу, скажімо, пасивному перегляду телепрограм. Світотворення, насправді, — це найвища форма мистецтва. Вона витіснила всі інші розваги — пасивне споглядання спортивних змагань, музику і живопис.

— Але потім щось пішло не так.

— Не одразу, — заперечив Барт. — Спочатку це була творчість. Кожен купив собі по сфері й взявся будувати власні світи, безупинно розвивав у них життя. Ми витворювали, контролювали. Змагалися з іншими, намагаючись створити найдосконаліший світ.

— І це вирішило ще одну проблему, — додала Джулія. — Проблему вільного часу. Коли роботи почали виконувати всю роботу, обслуговувати нас і задовольняти всі наші потреби…

— Так, це була проблема, — погодився Гал. — З’явилося забагато вільного часу. Жодної роботи. Оце, та ще розчарування в тому, що наша Земля у всій Сонячній системі виявилась єдиною придатною для життя планетою.

— Здавалося, що Пекменові сфери вирішили обидві ці проблеми, але щось все ж пішло не так, щось змінилося. Я це одразу відчув. — Гал загасив сигарету і закурив наступну. — Щось змінилося десять років тому, і відтоді ситуація дедалі гіршає.

— Але чому? — запитала Джулія. — Поясніть мені, чому всі замість творити нові світи раптом почали їх нищити?

— Бачила колись, як діти відривають мухам крильця?

— Звичайно, але…

— Тут так само. Садизм? Ні, не зовсім. Радше цікавість, влада. Чому дітлахи ламають речі? Знову-таки: мають над ними владу. Тут важливо пам’ятати, що світосфери — це лише замінник. Вони підміняють нам світи, які ми безуспішно шукали на наших справжніх планетах, і вони просто замалі, щоб справді задовольнити цю нашу потребу.

— Ці світи — це іграшкові човники у ванні, моделі космічних кораблів, якими граються діти. Це не реальні предмети, це замінники. Навіщо світосфери потрібні їхнім власникам?

Бо ті не можуть досліджувати справжні планети, великі планети. Вони акумулюють у собі величезну енергію, енергію, якої не здатні вивільнити. Закоркована енергія починає бродити, стає агресивною. Спочатку люди працюють зі своїми маленькими світами, розбудовують їх. Але врешті-решт вони сягають точки, коли їхня прихована ворожість, їхнє відчуття втрати, їхнє…

— Це можна пояснити простіше, — м’яко урвав його Барт. — Ти ускладнюєш.

— Тоді як ти це пояснюєш?

— Вродженою схильністю людини до руйнування, її природним бажанням вбивати і знищувати.

— Це вигадки, — категорично заперечив Гал. — Людина — не мурашка, наші внутрішні потяги не визначені наперед. Люди мають не більше інстинктивного «потягу знищувати» ніж потягу вирізьблювати канцелярські ножі зі слонової кістки. У людині є енергія, а вихід, який людина для цієї енергії знаходить, залежить від наявних можливостей, і проблема зараз у них. Усі ми сповнені енергії — бажання рухатись, діяти, робити. Але ми застрягли тут, закорковані на нашій планеті, тож натомість купуємо світосфери, будуємо власні світи. Але нам мало цих мікроскопічних планет. Вони для нас такі ж корисні, як іграшковий човник для людини, яка хоче вийти в море.

Барт довго і замислено мовчав.

— Може, ти й правий, — врешті визнав він. — Звучить правдоподібно. Але що ти пропонуєш? Адже всі інші вісім планет мертві…

— Продовжувати пошуки за межами Сонячної системи.

— Ми це робимо.

— Спробувати знайти не такий штучний замінник.

Барт вишкірився.

— Ти так говориш, бо ніколи не пробував. — Він ніжно поплескав свою сферу. — Я от не вважаю їх штучними.

— Але більшість людей вважає, — втрутилася Джулія. — Більшість людей незадоволені. Саме тому ми й пішли з вечірки.

— Усе й справді занепадає. — Погодився Барт. — Ще та атмосфера, еге ж? — він насуплено задумався. — Але сфери — це краще, ніж нічого. Що ви пропонуєте натомість? Відмовитися від сфер? А яка альтернатива? Просто сидіти й вести пустопорожні роозмови?

— Нейт любить поговорити, — буркнула Джулія.

— Як і всі інтелектуали, — Барт поплескав Гала по руці. — Сидиш у своєму кріслі в Директораті з науковцями та спеціалістами з сірими нашивками.

— А ти?

— А наші нашивки блакитні, ми промисловці. Ти ж знаєш. Гал кивнув.

— Так. Ти працюєш на «Терранські космічні шляхи», компанію мрійників.

— Отож, ти вважаєш, що ми маємо повикидати свої сфери і нічого не робити. О так, це точно вирішить проблему!

— І все ж вам доведеться позбутися сфер. — Обличчя Гала розчервонілося. — Чим ви займатиметеся натомість — це вже буде ваша справа.

— Про що це ти?

Гал подивився на Лонґстріта, його очі палали.

— Я подав до Директорату законопроект, що оголошує «Світотворення» поза законом.

У Барта відвисла щелепа.

— Що ти зробив?!

— На яких підставах? — запитала, дещо оговтавшись, Джулія.

— Моральних, — стиха відказав Гал. — І, думаю, мені вдасться його проштовхнути.

Зала Директорату гула приглушеними голосами, у напівтемряві рухалися тіні присутніх, що займали свої місця, готуючись до сесії.

Елдон фон Штерн, головуючий Директорату, відвів Гала убік до краю президії.

— Давай одразу все з’ясуємо, — знервовано сказав фон Штерн, пригладжуючи своє сивувате волосся. — Ти хочеш обговорити цей законопроект? Хочеш сам виступити на його захист?

Гал кивнув.

— Саме так. А чому б і ні?

— Аналізатори можуть розкласти текст і представити всім присутнім неупереджений звіт. Палкі промови вийшли з моди. Якщо ти спробуєш тиснути на емоції, неодмінно програєш. Ніхто тут…

— А все ж я спробую. Надто важливе питання, щоб віддавати його на відкуп машинам.

Гал обвів поглядом величезну залу, що поволі затихала. Представники усіх регіонів світу вже зайняли свої місця: великі землевласники — в білому, фінансові та промислові магнати — в синьому, лідери фабричних кооперативів та комунальних ферм — в червоних сорочках. Представники і представниці інтересів споживачів середнього класу — в зеленому.

З правого краю — його сірі колеги по фракції: лікарі, науковці, юристи, освітяни, інтелектуали та інші фахівці з усіх галузей.

— І все ж я спробую, — повторив Гал. — Я хочу, щоб його ухвалили. Час обговорити все публічно.

Фон Штерн знизав плечима.

— Роби як знаєш. — Він з цікавістю глянув на Гала. — А що ти маєш проти «Світотворення»? Це не той синдикат, який легко здасться. Сам Пекмен сидить десь у цій залі. Мене дивує, що ти…

Блимнув сигнал початку засідання. Фон Штерн відійшов від Гала і піднявся в президію.

— Ти впевнений, що варто підтримувати проект промовою? — запитала Джулія, стоячи в тіні біля Гала. — Може, він має рацію, хай би машини опрацювали твій законопроект.

Гал розглядав обличчя в залі, намагаючись відшукати Пекмена. Власник компанії «Світотворення» сидів на своєму місці. Форест Пекмен у бездоганній білій сорочці нагадував древнього всохлого янгола. Пекмен сидів серед землевласників, а не промисловців, вважаючи «Світотворення» радше нерухомістю, ніж виробництвом. Нерухомість досі вважалася більш престижною.

Фон Штерн торкнув Гала за рукав.

— Вперед. Сідай і пояснюй свою пропозицію.

Гал піднявся на платформу й всівся в масивне мармурове крісло. Перед ним простяглася безмежна кількість рядів облич, що ретельно приховували свої емоції.

— Ви читали суть пропозицій, вміщених у законопроекті, про який іде мова, — почав Гал голосом, підсиленим гучномовцями, розташованими перед кожним місцем у залі. — Я пропоную визнати компанію «Світотворення індастріз» загрозою для людства і конфіскувати її власність на користь держави. Я можу кількома реченнями викласти свої міркування.

Ви знайомі із принципами роботи і виробництва продукції «Світотворення». Це необмежена кількість світів, що існують на субатомному рівні, тобто мікроскопічних аналогів нашої тривимірної світобудови. Майже століття тому «Світотворення» випрацювала методику управління силами і напрямами впливу цими створеними мікрокоординатними площинами з точністю до тридцяти знаків після нуля, а також сконструювала суттєво спрощені механізми, якими може керувати будь-яка доросла людина.

Ці механізми, призначені для управління конкретними областями субатомних координат, були створені й виведені на ринок під гаслом «Придбай свій власний світ!» Ідея полягає в тому, що власник такого механізму стає у буквальному сенсі слова володарем світу, оскільки відповідні механізми забезпечують управління силами, що керують всесвітом субатомного рівня, аналогічним нашому.

Придбавши таку світотворчу машину, або ж сферу, людина стає власником віртуального всесвіту і може робити з ним усе, що заманеться. Інструкція з експлуатації, яка надається компанією, роз’яснює, як можна керувати цими мініатюрними світами, щоб там з’явилися і швидко еволюціонували форми життя, набуваючи все досконаліших форм, аж доки нарешті — за умови, що власник достатньо вправний — користувач не отримує у своє особисте розпорядження цивілізацію культурного рівня, сумірного з нашим.

Упродовж кількох останніх років ми спостерігали зростання продажів цих механізмів, і тепер майже у кожного є один або навіть кілька субатомних світів, в яких розвинулися цивілізації. Також в останні роки ми бачили, як власники субатомних світів стирають на порох цілі планети та їхніх мешканців.

Наразі немає закону, який забороняв би нам будувати високорозвинені цивілізації, а потім знищувати їх. Саме тому я й подав цей законопроект. Ці мініатюрні цивілізації — це не фантазія, вони існують в реальності. Їхні мікроскопічні мешканці є…

Залою прокотилася хвиля незадоволення, почулися бурмотіння і кашель. Частина присутніх повимикали гучномовці. Гал завагався, його охопило холодне передчуття. Обличчя в залі були непроникні, холодні й байдужі. Він поквапився продовжити.

— Зараз мешканці мікросвітів повністю залежать від найменшої примхи їхніх власників. Якщо комусь заманеться втрутитися в їхній світ і знищити його, скажімо, наславши потоп, землетрус, смерчі, викликавши пожежі чи виверження вулкану, тобто якщо ми забажаємо вигубити їх, то їм не лишається жодного шансу.

Для цих мініатюрних цивілізацій ми є богоподібними істотами. Помахом руки ми здатні занапастити мільйони мешканців цих світів. Ми можемо наслати грозу, зрівняти з землею їхні міста, розтоптати їхні крихітні домівки, як мурашники.

Ми можемо пожбурити їхній світ, як іграшку, забавку, жертву нашої забаганки.

Гал замовк і завмер, чекаючи на реакцію присутніх. Частина членів Директорату підвелися і вийшли із зали. Обличчя фон Штерна скривилося з іронічним зловтішним виразом. Зніяковілий Гал продовжив свій виступ.

— Я хочу заборонити виробництво і продаж світосфер. Ми маємо це зробити з гуманістичних, моральних міркувань…

Гал мужньо завершив промову. Коли він нарешті підвівся, частина сірої фракції стримано зааплодувала. Втім, власники нерухомості не видали жодного звуку. Як і фракція промисловців у синьому. Кооператори в червоних сорочках і середній клас у зеленому безтурботно і подекуди з веселими мінами на обличчях теж мовчали.

Розхолоджений усвідомленням своєї поразки, Гал повернувся на своє місце у боковому секторі.

— Ми програли, — ошелешено пробурмотів він. — Не розумію, як це сталося.

Джулія взяла його за руку.

— Може, варто запропонувати іншу аргументацію. Можливо, роботи-аналітики все ще…

З глибини зали виринув Барт Лонґстріт.

— Марна справа, Нейте. Нічого не вийде.

Гал кивнув.

— Та я вже бачу.

— Неможливо подолати «Світотворення», спираючись на моральні засади. Це не вихід.

Фон Штерн уже подав сигнал. Члени Директорату почали голосувати, загуділи машини підрахунку голосів. Гал мовчки стояв і дивився на галасливу залу, розбитий і приголомшений.

Раптом перед ним з’явилася тінь, загородивши панораму зали. Він нетерпляче відступив убік — і тут його зупинив хрипкий голос.

— Це повний провал, містере Гал. Може, наступного разу пощастить більше.

Гал заціпенів.

— Пекмен! — вигукнув він здивовано. — Чого вам треба? Форест Пекмен вийшов з тіні й, обережно намацуючи шлях, підійшов ближче.

Барт Лонґстріт з неприхованою ворожістю розглядав старого чоловіка.

— Побачимося пізніше, Нейте. — Він розвернувся і рушив геть.

Джулія спробувала його зупинити.

— Барте, ти куди?

— У мене важлива справу, я ще повернуся. — Він пішов проходом до секції промисловців.

Гал подивився на Пекмена. Раніше він ніколи не бачив його зблизька. Мірою того як старий підходив ближче, спираючись на руку робота-служника, Гал уважно його вивчав.

Форест Пекмен був літньою людиною — йому було сто сім років. Життя в його старечому тілі досі трималося тільки завдяки гормонам, переливанням крові, ретельним промиванням організму й омолоджувальним процедурам. Його запалі очі впиналися в Галове лице, зсохлі руки трималися за робота.

Віддих у нього був з хрипотою, сухуватий.

— Гале, ви не проти, якщо я поговорю з вами, поки ведеться підрахунок? Це не забере багато часу. — Він підсліпувато глянув повз Гала. — А хто це пішов? Я не розгледів…

— Барт Лонґстріт, з «Космічних шляхів».

— О, так, я його знаю. Ваша промова була дуже цікавою, Гале, нагадала мені старі часи. Ці люди вже того не пам’ятають. Часи змінилися. — Він замовк, доки робот обтер йому рот і підборіддя. — Колись я цікавився риторикою. Хтось із давніх майстрів…

Доки старий буркотів про своє, Гал зацікавлено його розглядав. Як «Світотворення» могло триматися на цьому немічному всохлому старому? У це важко було повірити.

— Браєн, — прошепотів Пекмен. — Вільям Дженнінґз Браєн. Звісно, мені не довелося чути його промов, але його вважають найсильнішим. Ваш виступ був непоганий, але ви не розумієте головного. Я уважно вас слухав. Кілька ідей були справді цікавими, але те, чого ви домагаєтесь, це безглуздя. Ви мало знаєте людей. Нікому насправді не цікаво, що…

Він затнувся і зайшовся слабким кашлем. Робот притримував його металевими тримачами.

Гал нетерпляче рушив до президії:

— Голосування майже скінчилося, я маю почути результат. Якщо хочете мені щось сказати, надішліть поштою.

Тут Пекменів робот рушив убік і заступив Галові шлях.

Пекмен поволі, затинаючись, продовжив.

— Гале, насправді нікому не цікаві ці ваші заклики. Ваша промова була непогана, але ви не вловили суті, принаймні поки що. Ви гарно говорите, я вже давно не чув такого пристойного виступу. А ці молодики з випещеними личками снують туди й сюди, як помічники в офісах…

Гал напружився, прислухаючись до результатів голосування. Президію затуляв силует незворушного Пекменового робота-помічника, але старечий скрипучий голос не завадив йому почути оголошення підсумків. Фон Штерн уже підвівся і зачитував пофракційні результати голосування.

— Чотириста — проти, тридцять п’ять — за, — зазначив фон Штерн. — Пропозицію відхилено. — Він кинув на стіл картки з результатами голосування і взяв аркуш з порядком денним. — Продовжимо нашу роботу, переходимо до наступного питання.

За спиною у Гала Пекмен раптом замовк, і його голова, схожа на череп, схилилася набік. Його запалі очі зблиснули, а рот скривився у легкій усмішці.

— Програли? Гале, навіть серед сірих не всі вас підтримали. Може, тепер ви мене вислухаєте?

Гал відвернувся від президії. Робот-помічник опустив руку.

— Це кінець, — сказав Гал.

— Ходімо, — Джулія зніяковіло відійшла від Пекмена. — Пішли звідси.

— Розумієте, — не вгавав Пекмен, — у вас є потенціал, який можна розвинути у щось путнє. У вашому віці я мислив так само, як ви тепер. Я думав, що коли людям розтлумачити моральні засади, то вони реагуватимуть. Але люди не такі. Якщо ви хочете чогось досягти, треба бути реалістом. Люди ж…

Гал вже заледве чув сухуватий хрипкий шепіт. Отже, поразка. «Світотворення», світосфери залишаться. Конкурсні вечірки — теж. Знуджені чоловіки і жінки й далі шукатимуть собі забави, обтяжені вільним часом, питимуть і гулятимуть, змагатимуться, хто розвине свій світ найдалі, а потім в кульмінації учинять оргію розгрому і нищення. І так буде знову і знову, без кінця-краю.

— Ніхто не похитне «Світотворення», — заявила Джулія. — Вони завеликі. Доведеться прийняти сфери як частину нашого життя. Як влучно сказав Барт, допоки ми не запропонуємо чогось натомість…

Раптом з тіні вийшов Барт Лонґстріт.

— Ви все ще тут? — звернувся він до Пекмена.

— Я програв, — повідомив Гал. — Результати голосування…

— Я знаю, чув. Але це вже не має значення. — Лонґстріт проштовхався повз Пекмена і його робота. — Не йди, я за хвилину повернуся. Мушу поговорити зі Штерном.

Щось у голосі Лонґстріта насторожило Гала.

— У чому річ? Що сталося?

— Чому це результати вже не мають значення? — запитала Джулія.

Лонґстріт піднявся у президію і рушив до Штерна. Він вручив йому пластину з повідомленням і відразу ж відступив у тінь.

Фон Штерн глипнув на пластину…

І затнувся. Затиснувши повідомлення в руці, він кволо звівся на ноги.

— Маю дещо оголосити, — Штернів голос затремтів, став ледь чутним. — Рапорт контрольної станції «Космічних шляхів» у системі Проксима Центавра. — Залою прокотився збуджений гомін. — Розвідники у системі Проксими вийшли на контакт з торгівельними кораблями з позагалактичної цивілізації. Вони обмінялися повідомленнями. Наші кораблі «Космічних шляхів» летять до арктуріанської системи, сподіваючись знайти…

Здійнявся галас. Чоловіки і жінки позіскакували зі своїх місць й у захваті почали щось вигукувати. Фон Штерн перестав читати і стояв з посірілим спокійним лицем, тримаючи в руках пластину і чекаючи, доки стихне шум.

Форест Пекмен застиг із заплющеними очима і сплетеними перед собою руками. Робот-помічник притримував його тіло металевими щитками безпеки.

— Чули? — крикнув Лонґстріт, проштовхуючись до них.

Він поглянув спочатку на субтильну, зсохлу постать, яку підтримував робот, а потім — на Гала з Джулією.

— То що скажеш, Гале? Ходімо звідси геть — і давай святкувати.

— Я проведу тебе додому, — сказав Гал до Джулії, роззираючись у пошуках міжконтинентального лайнера. — Шкода, що ти живеш так далеко. До Гонґ-Конґа збіса далеко добиратися.

Джулія вхопила його за рукав.

— Але ж ти можеш і сам відвезти мене додому. Забув? Тихоокеанська підземка, ми вже маємо сполучення з Азією.

— А й справді, — Гал відчинив дверцята свого наземного авта, і Джулія ковзнула всередину. Гал всівся за кермо і закрив дверцята.

— Закрутився через усе це й забув. Може, тепер ми частіше бачитимемося? Я був би не проти поїхати у Гонґ-Конґ у відпустку на кілька днів. Може, ти б мене запросила?

Він запустив авто по маршруту, прокладеному променем дистанційного керування.

— А тепер розказуй, — попросила Джулія. — Я хочу знати все, що розповів Барт.

— Та більше нічого нового. Вони давно знали, що щось назріває, тому він і не дуже переймався через «Світотворення». Він уже знав, що на фоні цих новин все інше стане неважливим.

— А чому він тобі про це не сказав?

Гал криво посміхнувся.

— Навіщо? А раптом би інформація не підтвердилася? Він хотів дочекатися, доки з’являться неспростовні докази, і він знав, яким буде результат. — Гал вказав жестом на вулицю. — Ось, тільки поглянь.

З будинків і підземних фабрик обабіч дороги враз висипала збуджена юрба чоловіків і жінок. Некерований натовп заполонив увесь вільний простір. Люди щось вигукували, підкидали в повітря речі, кидали з вікон папірці, носили одне одного на плечах.

— Вони дають вихід своїм емоціям, — пояснив Гал. — Так і має бути. Барт каже, що в Арктурі є сім чи вісім родючих планет. Деякі з них заселені, а на деяких — лише ліси й океани. Торговці звідти запевняють, що в більшості позагалактичних систем є принаймні по одній планеті, придатній до життя. Колись дуже давно вони вже відвідували і нашу систему. Ймовірно навіть, що наші пращури з ними торгували.

— То виходить, що в нашій галактиці все ж є життя?

Гал усміхнувся.

— Якщо вони кажуть правду. І той факт, що вони існують, сам по собі вже є достатнім підтвердженням.

— Отже, більше жодних світосфер.

— Так, — він кивнув.

Жодного більше «Світотворення». Вони вже викидають товар. Можливо, уряд забере запас наявних сфер і опечатає десь на складах, щоб мешканці мікросвітів самі вирішували свою подальшу долю.

Знищення ретельно виплеканих культур у невротичному запалі відійде в минуле. Домівки живих істот більше не будуть руйнуватися заради розваги людей, що страждають від нудьги й апатії.

Джулія розсміялась і пригорнулася до Гала.

— Тепер ми можемо цим не перейматися. Звісно, я тебе запрошую. Якщо хочеш, ми можемо навіть оформити документи на співжиття…

Гал раптом перехилився вперед і завмер.

— А де підземка? — запитав він. — Ми ж ось-ось маємо в неї в’їжджати.

Спохмурнівши, Джулія пильно дивилася на дорогу.

— Тут щось не так, пригальмуй.

Гал витиснув гальма. Попереду блиснув сигнал перешкоди.

Зусібіч зупинялися автомобілі, переходячи на аварійні смуги.

Він зупинив машину. Угорі пролітали реактивні крейсери, гул їхніх двигунів порушував вечірню тишу. Полем бігала дюжина чоловіків у формі, скеровуючи автоматичну свердлову вежу.

— Якого біса… — пробурмотів Гал. Вимахуючи сигнальним ліхтариком, до машини підійшов солдат.

— Повертайте назад. Нам потрібні усі смуги.

— Але ж…

— Що сталося? — запитала Джулія.

— Підземка. Землетрус десь посередині, обвали у десяти місцях.

Солдат рушив геть. Поруч у вагонетці промчали роботи-будівельники, налаштовуючи на ходу обладнання.

Джулія і Гал дивилися одне на одного.

— О Господи, — пробурмотів Гал. — У десяти місцях. Там же мабуть було повно машин.

Приземлився літак Червоного Хреста. Один за одним до нього рушили візки, з яких вивантажували поранених.

З’явилося двоє рятувальників. Вони відчинили двері Галового авто і сіли на заднє сидіння.

— Відвезіть нас у місто. — вони були вкрай виснажені. — Нам треба більше людей. Поквапся.

— Так, звісно, — Гал знову запустив двигун і почав розганятися.

— Як це сталося? — поцікавилась Джулія, звертаючись до одного похмурого втомленого чоловіка, який несамохіть погладжував порізи у себе на шиї і щоках.

— Землетрус.

— Але чому? Хіба коли будували підземку…

— Дуже потужний землетрус. — Чоловік знесилено похилив голову. — Ніхто такого не очікував. Страшні жертви. Тисячі машин, десятки тисяч людей.

Інший чоловік пробурчав:

— Кара Господня.

Гал враз заціпенів, його очі зблиснули.

— У чому річ? — запитала Джулія.

— Пусте.

— Точно? Може, щось таки сталося?

Гал не відповів. Він глибоко замислився, на його обличчі проступила гримаса здивування і жаху.

Сніданок у сутінках

— Тату, ти відвезеш нас сьогодні до школи? — квапливо запитав Ерл, виходячи з ванної.

Тім Маклін налив собі другу чашку кави.

— Могли б і самі пройтися, діти. Машина в гаражі.

— Там дощ, — надулася Джуді.

— Ні, дощу немає, — виправила сестру Вірджинія і відсунула штору. — Там туман, а не дощ.

— Дайте-но я гляну. — Мері Маклін витерла руки й відійшла від умивальника. — Який дивний день! Це справді туман? Більше схоже на дим, нічого не розгледіти. А що казали у прогнозі?

— Я не зміг нічого знайти по радіо, — відповів Ерл. — Суцільні шуми.

Тім розсердився.

— Ця бісова штука знову зламалася? Я ж наче щойно її лагодив. — Він підвівся, сонно підійшов до приймача й почав гратися з налаштуваннями. Троє дітей снували довкола нього, збираючись до школи. — Дивно, — зрештою сказав Тім.

— Я пішов, — оголосив Ерл, прочиняючи двері.

— Зачекай на сестер, — наказала для порядку Мері.

— Я готова, — озвалася Вірджинія. — Який у мене вигляд?

— Виглядаєш чудово, — відповіла Мері, цілуючи її.

— Я зателефоную в службу радіоремонту з офісу, — сказав Тім.

Раптом він замовк. Перед дверима кухні стояв Ерл, блідий і мовчазний, з розширеними від жаху очима.

— Що трапилося?

— Я… Я повернувся.

— Що таке? Ти захворів?

— Я не можу піти до школи.

Усі витріщилися на нього.

— Що трапилося? — Тім схопив сина за руку. — Чому ти не можеш піти до школи?

— Вони… Вони мене не пустять.

— Хто?!!

— Солдати. — Хлопця прорвало. — Надворі озброєні солдати. І вони йдуть сюди.

— Йдуть? Йдуть сюди? — перепитав розгублено Тім.

— Вони йдуть сюди і збираються… — Ерл затнувся, нажаханий. З ґанку долинув тупіт важких чобіт. Удар. Тріск дерева. Голоси.

— Боже мій, — видихнула Мері. — Тіме, що відбувається? Тім зайшов до вітальні, його серце боляче калатало. Перед дверима стояли троє чоловіків у сіро-зеленій формі, обвішані зброєю і складним плетивом обладнання. Трубки і шланги, метри товстих кабелів, втулки і шкіряні лямки, антени, химерні маски. За масками Тім розгледів втомлені неголені обличчя, червоні очі, що дивилися на нього з відвертою ворожістю.

Один із солдатів різко скинув рушницю на плече, націлившись просто в Макліна. Тім отупіло дивився на нього. Рушниця. Довга і тонка, як голка. Прикріплена до мотка трубок.

— Що ви, заради… — почав було він, але солдат миттю його урвав.

— Ти хто? — голос був грубим, гортанним. — Що ти тут робиш? — він відсунув маску. Обличчя під нею було брудним, хворобливо-жовту плоть вкривали порізи і шрами від віспи. Кількох зубів бракувало, кілька були зламані.

— Відповідай! — наказав другий солдат. — Що ти тут робиш?

— Показуй документи, — сказав третій. — Глянемо твій секторальний номер. — Його погляд застиг на дітях і Мері, що німо стояли біля дверей їдальні. Його щелепа відвисла.

— Жінка!

Троє солдатів здивовано вирячилися на них.

— Що це в біса таке? — запитав вражено перший. — Як довго ця жінка тут перебуває?

Тім нарешті оговтався.

— Це моя дружина. Хіба це…

— Твоя дружина?! — не повірили вони.

— Мої дружина і діти. Заради Бога!

— Твоя дружина? І ти привів її сюди? Та ти, мабуть, збожеволів!

— У нього попелова хвороба, — сказав один із них, опустив рушницю й пройшов через вітальню до Мері. — Ходімо, мала. Ти підеш з нами.

Тім кинувся на них.

Його вдарило силовим щитом, і він розпластався. Зусібіч насунула темрява, у вухах дзвеніло. Голова пульсувала, усе розпливалося. Перед очима рухалися невиразні силуети. Голоси.

Кімната. Тім зосередився.

Солдати заганяли назад дітей. Один із них схопив Мері за руку й надірвав сукню, оголюючи плечі.

— Чорт! — прогарчав солдат. — Він притяг її сюди, а вона навіть не щеплена!

— Забирайте її із собою.

— Слухаюсь, капітане, — солдат потягнув Мері до вхідних дверей. — Зробимо з нею, що зможемо.

— Малих теж беріть, — капітан махнув іншому солдатові, що стояв поруч з дітьми. — Я не розумію. Ні масок. Ні документів. І як у цей будинок не поцілили? Вчора ж був найгірший вечір за останні місяці!

Попри біль, Тім підвівся. У роті була кров, зір затуманило.

Він сперся на стіну.

— Послухайте, — протягнув він. — Заради Бога.

Капітан здивовано витріщився на кухню.

— Це… їжа?! — він повільно пройшов крізь їдальню. — Гляньте!

Інші солдати увійшли за ним, забувши про Мері та дітей.

Вони зачудовано оточили стіл.

— Тільки погляньте на це!

— Кава! — один із солдатів схопив кавник, почав жадібно пити, але похлинувся і пролив трохи на кітель. — Гаряча. Боже, гаряча кава!

— І вершки! — інший солдат розчахнув дверцята холодильника. — Погляньте: молоко, яйця, масло, м’ясо. — Йому відібрало мову. — Та тут повно їжі!

Капітан зник у комірчині. Він вийшов, тримаючи в руках ящик з консервованим горошком.

— Забирайте решту, не лишайте нічого. Повантажимо все у змію.

Він з грюкотом поставив ящик на стіл і не зводячи очей з Тіма заходився порпатися у своєму брудному кітелі, аж доки видобув сигарету. Капітан закурив повільно, зосередивши погляд на Тімові.

— Гаразд, — сказав він. — Послухаємо, як ти це поясниш.

Тім розкрив рота — й одразу ж стулив його. Жодного звуку. В його голові було порожньо. Він не міг думати.

— Звідки ви взяли їжу, звідки усі інші речі? — капітан обвів рукою кухню. — Посуд, меблі. Чому в цей будинок не влучили? Як ви пережили вчорашній обстріл?

— Я… — Тім затнувся.

Капітан зловісно на нього наступав.

— Жінка, діти, усі ви. Що ви тут робите? — його голос був різким. — Тобі, шановний, варто це якось пояснити. Або ти поясниш, що ви тут робите, або нам доведеться усіх вас спалити.

Тім всівся за стіл і судомно, глибоко вдихнув, намагаючись зосередитися. Його тіло нило, руки тремтіли. Він витер закривавленого рота, дістав хустку й виплюнув у неї шматки поламаного кутнього зуба.

— Ну ж бо, — поквапив капітан.

Мері й діти прослизнули назад до кімнати. Джуді плакала, обличчя Вірджинії застигло від шоку, Ерл зблід і дивився на солдатів широко розплющеними очима.

— Тіме, — запитала Мері, поклавши руку йому на плече. — З тобою все гаразд?

Тім кивнув.

— Я в порядку.

Мері натягла сукню назад на плечі.

— Тіме, їм це так не минеться. Хтось обов’язково прийде. Поштар, сусіди. Вони не можуть просто…

— Стули рота, — відрізав капітан, його очі дивно зблиснули. — Поштар? Про що ти взагалі говориш? — він простягнув руку. — Покажи свою жовту картку, мала.

— Жовту картку? — розгублено перепитала Мері.

Капітан потер щелепу.

— Ні жовтої картки, ні масок, ні документів.

— Вони заги, — сказав один із солдатів.

— Можливо, а може й ні.

— Вони заги, капітане. Нам краще спалити їх, щоб не ризикувати.

— Тут коїться щось дивне, — відповів капітан, смикнув за шворку на шиї і витяг приєднану кабелем коробочку. — Я викличу сюди поліка.

— Поліка? — солдати занервували. — Не треба, капітане. Ми й самі розберемося, не кличте нікого. Полік нас нагне, і ми ніколи…

— Дайте Мережу Б, — сказав у передавач капітан.

Тім поглянув на Мері.

— Послухай, люба. Я…

— Стули рота, — солдат штурхнув його. Тім замовк.

— Мережа Б, — завищала коробка.

— Є вільний полік? Ми натрапили на щось дивне. П’ятеро осіб. Чоловік, жінка, троє дітей. Жодних масок чи документів, жінка не щеплена, будинок геть неушкоджений. Меблі, побутова техніка, біля двохсот фунтів їжі.

Оператор завагався.

— Так. Полік зараз виїде, лишайтеся там і не дайте їм втекти.

— Не дамо. — Капітан запхав коробку назад під одяг. — Полік зараз буде, а тимчасом давайте повантажимо їжу.

Знадвору долинув низький оглушливий гуркіт. Будинок струснуло, у буфеті брязкнув посуд.

— Боже, — сказав один із солдатів. — Десь близько.

— Сподіваюсь, щити протримаються до ночі. — Капітан підхопив ящик із консервованим горошком. — Беріть решту, маємо все винести до прибуття поліка.

Солдати теж нагребли їжі й рушили за ним до вхідних дверей будинку. Зі стежки їхні голоси були вже ледь чутними.

Тім підвівся.

— Залишайтеся тут, — сказав він кволо.

— Що ти надумав? — знервовано запитала Мері.

— Може, мені вдасться вибратися звідси. — Він побіг до чорного входу, неслухняними руками відсунув клямку, відчинив двері й вийшов на ґанок позаду. — Нікого не бачу. Якби ж тільки ми могли…

Він затнувся.

Довкола проносилися сірі хмари. Сірий попіл, що затуляв усе навколо. Проглядали лише невиразні тіні. Поламані силуети, тихі й нерухомі в сірості.

Руїни.

Понівечені будівлі, купи брухту, і повсюди — уламки. Він повільно спустився сходами. Бетонна стежка раптово уривалася, за нею все вкривали шлак і руїни. І більше нічого, нічогісінько, скільки сягав погляд.

Ніщо не ворушилося, ніщо не дихало, у сірій тиші не вчувалося жодного життя і жодного звуку. Лише блукаючі хмари попелу, шлак і нескінченні руїни.

Міста більше не було. Будинки були геть знищені, ні людей, ні життя. Похилені стіни, порожні, зяючі провалля. Серед уламків росли кілька темних травинок, і Тім схилився доторкнутися до них. Грубі, товсті стебла. І шлак. Це був металевий шлак, поплавлений метал. Тім підвівся.

— Поверніться в будинок, — наказав упевнений голос.

Тім заціпеніло обернувся. Позад нього на ґанку, вперши руки в боки, стояв невисокий чоловік із запалими щоками. Його очі були маленькими й блискучими, як дві вуглинки. Форма інакша, ніж була на солдатах, маска відсунута з обличчя. Шкіра жовтувата, трохи блискуча й щільно напнута на вилицях. Обличчя хворобливе, понівечене гарячкою і втомою.

— Хто ви? — запитав Тім.

— Даґлас. Політичний комісар Даґлас.

— То ви… з поліції?

— Саме так. А тепер повертайтеся, мені потрібні ваші відповіді, у мене до вас чимало запитань.

— Перша річ, яку я хочу знати, — сказав комісар Даґлас, — це як ваш будинок залишився неушкодженим.

Тім, Мері і діти сиділи рядком на дивані. Мовчазні й нерухомі, розгублені від шоку.

— То як? — поквапив їх Даґлас.

Тім нарешті спромігся на відповідь.

— Послухайте, — почав він. — Я не знаю. Я нічого не знаю. Ми прокинулися сьогодні вранці, як завжди, одягнулися і поснідали.

— На вулиці був туман, — підхопила Вірджинія. — Ми визирнули назовні й побачили туман.

— І радіо не працювало, — додав Ерл.

— Радіо? — худе обличчя Даґласа перекосилося. — Вже кілька місяців не було жодних аудіосигналів. Тільки для урядових цілей. Цей будинок, усі ви — я нічого не розумію. Якщо ви заги…

— Заги? Що воно таке? — запитала Мері.

— Це від «совєцькі війська загального призначення».

— Тобто почалася війна?

— Два роки тому напали на Північну Америку, — відказав Даґлас. — У 1978-му.

— У 1978-му? Тобто зараз 1980-й. — Тім осів. Раптом він потягнувся до кишені, дістав гаманець й кинув його Даґласові. — Гляньте ось на це.

Даґлас недовірливо розкрив гаманець.

— Що там?

— Бібліотечна картка, поштові квитанції. Подивіться на дати. — Тім розвернувся до Мері. — Здається, я зрозумів. Мені сяйнула ідея, коли я оглядав руїни.

— А ми виграємо? — втрутився Ерл.

Даґлас уважно розглядав гаманець Тіма.

— Дуже цікаво. Тут усе старе, видане сім або вісім років тому. — Його очі зблиснули. — Що ви намагаєтеся сказати? Що ви потрапили сюди з минулого? Що ви подорожуєте в часі?

До кімнати повернувся капітан.

— Змію завантажено, сер.

Даґлас коротко кивнув.

— Чудово. Ваш патруль може відбувати.

Капітан глянув на Тіма.

— Ви з ними розберетеся?

— Я про них подбаю.

Капітан віддав честь.

— Звісно, сер. — Він хутко зник у дверях. Надворі він і його люди вибралися на довгу тонку вантажівку, схожу на трубу, поставлену на гусеничні траки, і та з ледь чутним двигтінням рвонула геть.

За мить лишилися самі тільки сірі хмари й невиразні обриси зруйнованих будинків.

Даґлас походжав туди-сюди, оглядаючи вітальню, шпалери, світильники й крісла. Він узяв кілька журналів й побіжно їх проглянув.

— З минулого, але не з далекого минулого.

— Сім років.

— Хіба це можливо? Мабуть. Чимало речей трапилося за останні місяці. А тепер от подорожі в часі. Ви вибрали поганий пункт призначення, Макліне. Треба було рухатися далі. — Даґлас іронічно вишкірився.

— Ми не обирали. Це просто сталося.

— Щось ви таки мали зробити.

Тім похитав головою.

— Ні, нічогісінько. Ми прокинулися вже тут.

Даґлас задумався.

— Тут. Через сім років у майбутньому. Пройшли крізь час. Ми нічого не знаємо про подорожі в часі, з цим ніхто не працював, але тут є очевидне військове застосування.

— Як почалася війна? — тихо запитала Мері.

— Почалася? Вона не починалася. Сім років тому війна вже була, як ви пам’ятаєте.

— Справжня війна. Ця.

— Не було якогось моменту, коли все перетворилося на… на ось це. Ми воювали в Кореї. Ми воювали в Китаї. В Німеччині, Югославії та Ірані. Війна розросталася все далі. Зрештою бомби почали падати й тут. Вона прийшла, як чума. Війна розрослася, а не почалася. — Раптом він відклав записник. — Рапорт про вас виглядатиме підозріло, можуть вирішити, що в мене попелова хвороба.

— Що це за хвороба? — запитала Вірджинія.

— Радіоактивні частинки в повітрі потрапляють у мозок і спричиняють божевілля. Кожен із нас хоча б трохи нею уражений, навіть попри маски.

— Я дуже хочу знати, хто перемагає, — повторив Ерл. — Що то була за вантажівка? В неї ззаду ракета?

— Змія? Ні, це турбіни. У неї на носі бур — може прорізатися крізь уламки.

— Сім років, — сказала Мері. — Так багато змінилося, що це здається неможливим.

— «Так багато»? — Даґлас знизав плечима. — Мабуть. Я пам’ятаю, що сам робив сім років тому. Ще був у старших класах, вчився, мав квартиру і авто. Ходив на танці, купив телевізор. Але це вже починалося. Сутінки. Оце все. Лише я ще про це не знав. Ніхто з нас не знав, але вони вже спадали.

— То ви політичний комісар? — запитав Тім.

— Я наглядаю за військовими, відстежую політичні відхилення. У тотальній війні ми повинні тримати людей під постійним наглядом. Один комуняка в Мережах може все зруйнувати, і ми не повинні цього допустити.

Тім кивнув.

— Так. Вони вже насувалися — сутінки. Тільки ми цього ще не розуміли.

Даґлас оглянув книжки на полиці.

— Я прихоплю кілька із собою. Вже місяці не читав художньої літератури. Більшість зникла, спалили у 1977-му.

— Спалили?

Даґлас перебирав книжки.

— Шекспір, Мілтон, Драйден. Я візьму те, що старіше. Так безпечніше. Ніякого Стейнбека чи Дос Пассоса. Навіть полік з таким може мати проблеми. Якщо ви залишитеся тут, то ось цього краще позбудьтеся. — Він постукав пальцем по «Братах Карамазових» Достоєвського.

— «Якщо ми залишимося»! А хіба ми маємо вибір?

— Ви хочете лишитися?

— Ні, — тихо відповіла Мері.

Даґлас кинув на неї швидкий погляд.

— Отож. І я так думаю, що не хочете. Якщо ви лишитеся, то вас, звісно, розділять. Діти живуть у канадських розподільчих центрах. Жінки працюють у підземних трудових таборах-мануфактурах. Чоловіки автоматично стають частиною війська.

— Як ті солдати, що ми бачили, — сказав Тім.

— Якщо тільки ви не відповідаєте вимогам ІД-блоку.

— Що це?

— Індустріальний дизайн і технології. Яка у вас освіта? Щось пов’язане з наукою?

— Ні, бухгалтерія.

Даґлас знизав плечима.

— Що ж, вам дадуть стандартний тест. Якщо у вас достатньо високий рівень інтелекту, можете потрапити до Політичної служби. Нам потрібно чимало людей. — Він замислено замовк з книжками в руках. — Вам краще повернутися, Макліне. Вам буде важко призвичаїтися до цього. Я б повернувся, якби міг, але не можу.

— Повернутися? — перепитала Мері. — Але як?

— Так само, як прийшли.

— Ми просто перемістилися.

Даґлас зупинився на порозі.

— Минулої ночі була одна з найпотужніших РКР-атак.

Вони накрили увесь цей район.

— РКР?

— Роботокеровані ракети. Совєти систематично знищують континентальну Америку, миля за милею. РКР дешеві, тож вони виробляють їх мільйонами і запускають. Увесь процес автоматизований: їх збирають роботизовані фабрики й одразу посилають на нас. Сюди вони дісталися минулої ночі — ціла хмара. Вранці прибув патруль і не знайшов нічого. Окрім вас, звичайно.

Тім повільно кивнув.

— Я починаю розуміти.

— Можливо, вибух концентрованої енергії активував якусь нестабільну часову діру. Як розлом у земній корі. Через нас постійно стаються землетруси, але часотруси… Цікаво. Думаю, саме це і сталося. Вивільнення енергії і руйнування матерії засмоктало ваш будинок у майбутнє, перенесло на сім років уперед. Вулиця, все тут, зокрема й це місце, було стерте на порох. Ваш будинок — сім років тому — принесло відпливом. Мабуть, хвиля від вибуху прорвалася крізь час.

— Засмоктало в майбутнє, — повторив Тім. — Уночі, доки ми спали.

Даґлас уважно подивився на нього.

— Сьогодні буде друга РКР-атака. Вона має доруйнувати те, що лишилося. — Він глянув на годинник. — Зараз четверта пополудні, атака почнеться за кілька годин. Вам слід сховатися під землею. Тут ніщо не виживе. Я можу забрати вас із собою, якщо захочете, але якщо вирішите ризикнути, зостатися тут…

— Думаєте, це може повернути нас назад?

— Можливо. Я не знаю. Це рулетка. Воно може повернути вас додому, а може й не повернути. Якщо ні…

— Якщо ні, то в нас не буде шансів вижити.

Даґлас дістав з кишені карту й розгорнув її на дивані.

— Патруль залишатиметься в цій зоні ще пів години. Якщо надумаєте приєднатися до нас під землею, рухайтеся вулицею в цей бік. — Він намалював на карті лінію. — Отут відкрите поле, де стоїть патруль політичного підрозділу. Вони проведуть вас під поверхню. Зможете знайти поле?

— Думаю, так, — відповів Тім, розглядаючи карту. Його губи скривилися. — Це поле колись було середньою школою, куди ходили мої діти. Вони якраз туди збиралися, коли їх зупинили солдати. Зовсім нещодавно.

— Сім років тому, — нагадав Даґлас, згортаючи карту й пхаючи її до кишені. Він натягнув маску й рушив до вхідних дверей, вийшов на ґанок. — Може, ще зустрінемося, а може, й ні. Це буде ваше рішення. Вам так чи так треба вирішувати. У будь-якому разі — щасти.

Даґлас розвернувся й жваво покрокував геть від будинку.

— Тату, — вигукнув Ерл, — ти йдеш в армію? Ти будеш носити маску й стріляти з однієї з таких рушниць? — його очі захоплено світилися. — Ти будеш водити змію?!

Тім Маклін присів навпочіпки й притягнув сина до себе.

— Тобі б цього хотілося? Ти справді хочеш лишитися тут? Якщо я буду носити маску й стріляти з таких рушниць, то ми не зможемо повернутися.

Ерл засумнівався.

— А ми не можемо повернутися пізніше?

Тім похитав головою.

— Боюсь, що ні. Ми маємо вирішити зараз, чи ми повертаємося.

— Ти чув містера Даґласа, — з відразою сказала Вірджинія. — За кілька годин почнеться атака.

Тім підвівся й почав походжати туди-сюди.

— Якщо ми лишимося в будинку, нас рознесе на друзки.

Будьмо чесними, є лише примарний шанс, що нас перемістить назад у наш час. Малесенька імовірність — і дуже великий ризик. Чи хочемо ми лишатися тут під РКР, що будуть падати довкола, знаючи, що будь-якої миті може настати кінець, чути, як вони наближаються, вдаряючи все ближче, лежати на підлозі, чекати і вслухатися.

— Ти точно хочеш повернутися? — запитала Мері.

— Звичайно, але ж який ризик!

— Я не питаю про ризик, я питаю, чи ти справді хочеш повернутися. Може, ти хочеш лишитися тут, може, Ерл має рацію: ти будеш у формі і в масці, з однією з цих голкових рушниць. Водитимеш змію.

— А ти будеш у трудовому таборі! А діти — в урядовому розподільчому центрі! Як, думаєш, це буде? Чого вони їх вчитимуть? Ким вони виростуть? І повір…

— Можливо, вони навчать їх бути дуже корисними.

— Корисними! Для чого? Для себе? Для людства? Чи для воєнщини?

— Принаймні вони виживуть, — відповіла Мері. — Вони будуть у безпеці. Якщо ж ми залишимося в будинку, чекаючи на обстріл…

— Звісно, — обурився Тім. — Вони будуть живими, навіть, можливо, здоровими, нагодованими, добре вдягненими і доглянутими. — Він подивився на дітей, його обличчя скам’яніло. — Вони виживуть і доживуть до зрілості. Але ким вони стануть? Ти чула, що він сказав? Спалення книжок у 77-му. З чого вони навчатимуться? Які ідеї залишилися з 77-го? У що вони будуть вірити після урядового розподільчого центру? Якими будуть їхні цінності?

— Є ще ІД-блок, — відказала Мері.

— Індустріальний дизайн і технології. Для здібних. Для розумників з фантазією, зайнятих логарифмічними лінійками й олівцями. Малюватимуть, креслитимуть і робитимуть відкриття. Можливо, туди візьмуть дівчат, і вони розроблятимуть зброю. Ерл зможе піти в Політичну службу. Він працюватиме, щоб зброю й далі використовували. Якщо хтось із військових почне ухилятися чи не захоче стріляти, Ерл зможе доповісти на них і відправити на перенавчання. Відновити їхню політичну віру — у світі, де ті, в кого є мізки, розробляють зброю для тих, хто мізків не має.

— Але ж вони залишаться живими, — повторила Мері.

— У тебе дивне уявлення про те, що означає бути живим! Ти називаєш це життям? Може й так, — Тім втомлено похитав головою. — Може й так. Може, нам треба піти за Даґласом під землю. Залишитися у цьому світі. Залишитися живими.

— Я цього не казала, — м’яко зауважила Мері. — Тіме, я лише хочу знати, чи ти справді розумієш, чому це варто робити. Варто залишитися в будинку, ризикуючи, що це нас не поверне.

— То ти хочеш ризикнути?

— Звичайно! Ми просто мусимо це зробити! Ми не можемо віддати їм дітей — до розподільчого центру. Щоб їх навчили ненавидіти, вбивати й нищити. — Мері втомлено усміхнулася. — Вони ж завжди ходили до школи Джефферсона. А тут, у цьому світі, це лише гола пустка.

— То ми повертаємося? — втрутилася Джуді, благально схопивши Тіма за рукав. — Ми вже повертаємося?

Тім вивільнив свою руку.

— Дуже скоро, люба.

Мері повідчиняла шафи й почала в них порпатися.

— Там щось лишилося? Що вони забрали?

— Ящик консервованого горошку й усе з холодильника. А ще розбили вхідні двері.

— Ми точно перемагаємо! — вигукнув Ерл. Він підбіг до вікна й визирнув назовні. Попіл, що завис у повітрі, його розчарував. — Я нічого не бачу! Лише туман! — він запитально поглянув на Тіма. — Тут завжди туман?

— Так, — відповів Тім.

Обличчя Ерла спохмурніло.

— Сам лише туман? І більше нічого? І сонце ніколи не світить?

— Я приготую кави, — сказала Мері.

— Чудово. — Тім увійшов до ванної й оглянув себе у дзеркалі. Кров у його роті підсохла й запеклася, голова розколювалася. Його нудило.

— Усе це здається неможливим, — сказала Мері, коли вони всілися за стіл на кухні.

— Так, неможливим. — Тім сьорбнув кави. З-за столу, де вони сиділи, було видно вікно. Хмари попелу і невиразні, похилені силуети зруйнованих будинків.

— Той чоловік не повернеться? — поцікавилася Джуді. — Він був такий худий і дивний на вигляд. Він не повернеться, правда ж?

Тім глянув на годинник, була десята. Він перевів його на четверту п’ятнадцять.

— Даґлас сказав, що все почнеться після заходу сонця. Вже недовго чекати.

— Тож ми таки залишаємося в будинку, — сказала Мері.

— Так.

— Навіть якщо шанси невеликі?

— Навіть якщо шанси повернутися невеликі. Ти рада?

— Рада, — відповіла Мері, її очі сяяли. — Воно того варте, Тіме. Ти ж знаєш. Що завгодно варте, будь-який шанс. Повернутися! І ще дещо. Тут ми будемо разом, нас не розділять — не розлучать.

Тім долив собі кави.

— Ми можемо зручно влаштуватися. Мабуть, ще години три чекати. Спробуймо ними насолодитися.

О шостій тридцять впала перша РКР. Вони відчули удар — могутню хвилю, що прокотилася з низьким гулом і накрила будинок.

Джуді вибігла з вітальні, її обличчя було білим від жаху.

— Тату! Що це?

— Нічого. Не хвилюйся.

— Вертайся до нас, твій хід, — нетерпляче гукнула Вірджинія. Вони грали в «Монополію».

Ерл скочив на ноги.

— Я хочу подивитися! — він збуджено підбіг до вікна. — Я бачу, де вона впала!

Тім підняв штору й визирнув. Оддалік мерехтіла пляма яскравого білого світла. Над нею висів стовп яскравого диму.

Будинок струснуло другим ударом. Тарілка впала з полиці і розбилася у раковині.

Надворі було майже темно. Тім не зміг розгледіти нічого, крім двох білих стовпів. Хмари попелу губилися в мороці — попіл і пошматовані залишки будинків.

— Ця вже ближче, — сказала Мері.

Впала третя РКР. Шибки у вітальні розлетілися, всіявши скалками килим.

— Нам краще сховатися, — сказав Тім.

— Куди?

— У підвал. Ходімо. — Тім відкрив двері до підвалу, й усі стривожено рушили вниз.

— Їжа, — зупинилася Мері. — Нам краще забрати те, що лишилося.

— Гарна ідея. Діти, ви спускайтеся, а ми будемо за хвилину.

— Я теж можу щось нести, — заперечив Ерл.

— Ідіть до підвалу, — впала четверта РКР, трохи далі, ніж попередня. — І тримайтеся подалі від вікна.

— Я щось до нього підсуну, — сказав Ерл. — Великий лист фанери з-під мого потяга.

— Чудова ідея. — Тім з Мері повернулися на кухню. — Їжа, посуд, щось іще?

— Книжки. — Мері нервово роззирнулася довкола. — Я не знаю, мабуть, це все. Ходімо.

Її слова потонули в страшенному гуркоті. Кухонне вікно тріснуло, осипавши їх уламками скла. Тарілки з полиці над раковиною полетіли вниз вихором битої порцеляни. Тім схопив Мері й повалив на підлогу.

З розбитого вікна накочувалися зловісні сірі хмари і заповзали до кімнати. Вечірнє повітря тхнуло кислотним, гнилим запахом. Тім здригнувся.

— Облишимо їжу. Повертаємося.

— Але ж…

— Облиш. — Він підхопив її і потягнув сходами вниз. Вони ввалилися досередини, й Тім з грюкотом зачинив двері.

— Де їжа? — запитала Вірджинія.

Тім тремтячою рукою витер чоло.

— Вона нам не знадобиться.

— Допоможи мені, — попросив захекано Ерл. Тім допоміг йому затулити фанерним щитом вікно над мийкою. Підвал був холодним і тихим, бетонна підлога — трохи вологою.

Дві РКР вдарили одночасно. Тіма знесло на підлогу, і він застогнав від удару об бетон. На мить його огорнула чорнота.

Тоді він звівся на коліна, шукаючи об що б обпертися.

— Усі в порядку? — вичавив він.

— Я так, — відповіла Мері. Джуді почала скімлити, Ерл навпомацки пробирався кімнатою.

— Зі мною все гаразд, — сказала Вірджинія. — Здається.

Світло то розгоралося, то тьмяніло, а потім раптом згасло.

У підвалі запала цілковита темрява.

— Отже, почалося, — сказав Тім.

— У мене є ліхтарик. — Ерл увімкнув його. — Як вам?

— Чудово, — відповів Тім.

Упало ще кілька РКР. Підлога під ними підстрибнула, почала кришитися і вигинатись. Будинок струснула потужна хвиля.

— Нам краще лягти, — сказала Мері.

— Так. Лягайте. — Тім незграбно розтягнувся на підлозі.

Довкола сипалися уламки тиньку.

— Коли це припиниться? — запитав з тривогою Ерл.

— Невдовзі, — відповів Тім.

— І ми тоді повернемося?

— Так. І ми тоді повернемося.

Майже одразу пролунав наступний вибух. Тім відчув, як бетон під ним ворушиться, набухає і підіймається разом з ним усе вище й вище. Він заплющив очі, відчайдушно намагаючись не зіслизнути. Розбухлий бетон продовжував підійматися, зусібіч тріщали балки і опори, осипався тиньк. Тім чув, як лопається скло, і десь далеко — тріскіт полум’я.

— Тіме, — долинув до нього тихий голос Мері.

— Так.

— Ми не виберемося звідси.

— Не знаю.

— Я знаю, що не виберемося.

— Може й ні. — Раптом Тіма привалило дошкою, і він застогнав від болю у спині. Його поховало під уламками деревини і тиньком. Він відчув кислий запах нічного повітря і попелу, повітря з вулиці просочилося всередину крізь розбиту шибку й розповзалося підвалом.

— Татку, — почувся голос Джуді.

— Що?

— Ми не повернемося?

Він розтулив рота, щоб відповісти, але його слова урвав страшенний гуркіт. Тіма шарпнуло вибухом, й усе довкола зарухалося. Увірвався сильний, гарячий потік повітря, облизуючи й впиваючись у тіло. Тім продовжував міцно притискатися до бетону. Вітер тягнув його, намагаючись виволокти за собою. Коли гаряче повітря обпалило йому руки й обличчя, Тім закричав.

— Мері…

А тоді запала тиша. Пітьма і тиша.

Авто.

Авто, що зупинялися неподалік. Голоси й тупіт кроків. Тім заворушився, вибираючись з-під дошок. Він звівся на ноги.

— Мері, — він роззирнувся, — ми повернулися.

Підвал перетворився на руїну. Стіни поламані й прогнуті. Крізь величезні зяючі діри виднілася зелена трава зовні. Бетонна стежка, невеликий трояндовий сад, оздоблений ліпниною з білого гіпсу сусідський будинок.

Лінії телефонних стовпів, дахи, будинки, місто. Як було завжди, щоранку.

— Ми повернулися! — його охопила несамовита радість. Вдома! У безпеці! Це скінчилося. Тім квапливо продирався крізь уламки поруйнованого будинку. — Мері, ти де?

— Я тут, — Мері підвелася, з неї осипався тиньковий пил. Вона була вся біла — волосся, шкіра, одяг. Обличчя порізане й подряпане, сукня порвана. — Ми справді повернулися?

— Містере Маклін! Ви в порядку?

До підвалу зістрибнув поліцейський у синій уніформі. За ним зістрибнули ще двоє чоловіків у білому. Зовні збирався натовп сусідів, які стривожено намагалися щось розгледіти.

— Я в нормі, — відповів Тім. Він допоміг Джуді й Вірджинії підвестися. — Думаю, ми всі в нормі.

— Що трапилося? — поліцейський розсовував дошки, пробираючись до них. — Бомба? Це була бомба?

— Будинок розлетівся на друзки, — сказав один з практикантів у білому. — Ви певні, що ніхто не постраждав?

— Ми були тут, внизу. У підвалі.

— Усе гаразд, Тіме? — гукнула місіс Гендрікз, жваво спускаючись до них.

— Що трапилося? — прокричав Френк Фоулі й собі з гуркотом зістрибнув униз. — Боже, Тіме! Що в дідька ви тут робили?

Двоє практикантів у білому підозріло оглядали руїни.

— Вам пощастило, містере, дуже пощастило. Нагорі не лишилося взагалі нічого.

Фоулі підійшов до Тіма.

— Чорт, хлопче! Я ж казав тобі полагодити той водонагрівач!

— Що? — відповів розгублено Тім.

— Водонагрівач! Я казав тобі, що там щось негаразд з проводкою. Мабуть його не вимкнули, і він перегрівся, — Фоулі нервово підморгнув. — Але не бійся, я мовчатиму. Страховка. Можеш на мене покластися.

Тім розтулив було рота, але не промовив жодного слова. Що він міг сказати? Ні, це був не зламаний водонагрівач, який він забув полагодити. Ні, це була не несправна проводка у плиті. Ні те, ні інше. І не витік у газовій трубі, і не непрочищена конфорка, і не скороварка, яку забули вимкнути.

Це була війна. Тотальна війна. І не лише моя війна. І не моєї родини. І не мого будинку.

Війна і твого будинку теж. Твого, мого й усіх інших будинків. І тут, і в сусідньому кварталі, сусідньому місті, сусідньому штаті, країні й континенті. Увесь світ — отакий. Розруха і руїни. Туман і волога трава, що росте на поіржавілому шлаку. Війна проти нас усіх. Проти всіх тих, хто тісниться по підвалах у передчутті чогось жахливого. Блідих і наляканих.

І коли вона справді прийде, коли мине п’ять років, вже нікуди буде втікати. Жодних повернень, стрибків у минуле, подалі від неї. Коли війна прийде по всіх, вона забере їх назавжди.

З неї буде вже не вислизнути, як їм вдалося цього разу.

Мері дивилася на нього. Поліцейський, сусіди, практиканти в білому — всі вони дивилися на нього. Чекаючи на пояснення. Щоб він пояснив їм, що саме відбулося.

— То це був водонагрівач? — боязко запитала місіс Гендрікз. — Це був він, так, Тіме? Таке трапляється, ніколи не знаєш, чи…

— Може, це був самогонний апарат? — припустив сусід, кволо намагаючись жартувати.

Він не міг їм розповісти. Вони не зрозуміють, бо не хочуть розуміти. Вони не хочуть знати. Вони хочуть, щоб їх заспокоїли. Він бачив це в їхніх очах — жалюгідний, нікчемний страх. Вони відчували, що сталося щось жахливе, і боялися. Вони вдивлялися в його обличчя, шукаючи розради, слів утіхи. Слів, які притлумили б їхній страх.

— Так, — важко відповів Тім. — Це був водонагрівач.

— А що я казав! — видихнув Фоулі, і всі з полегшенням зітхнули. Перешіптування, нервове гигикання, кивки і смішки.

— Треба було його полагодити, — провадив далі Тім. — Треба було давно вирішити проблему, до того, як усе зайшло так далеко. — Тім оглянув стривожених людей, що стояли навколо й хапалися за його слова. — Давно слід було за це взятися — до того, як стало запізно.

Подарунок для Пат

То що це? — нетерпляче запитала Патриція Блейк.

— Про що ти говориш? — пробурмотів у відповідь Ерік Блейк.

— Що ти мені привіз? Я знаю, що ти щось мені привіз! — Її груди здіймалися й опускалися під сітчастою блузкою. — Ти привіз мені подарунок. Я ж знаю!

— Кохана, я їздив у відрядження на Ґанімед не по сувеніри для дружини, а за дорученням компанії «Терран метал з». А тепер дозволь мені розпакувати речі. Містер Бредшоу чекатиме на мене в офісі завтра вранці. Він сподівається, що я привіз непогані зразки руди.

З купи валіз, доставлених вантажним роботом і звалених біля дверей, Пат вихопила невелику коробку.

— Це прикраси? Ні, завелика як для прикрас. — Своїми гострими нігтиками вона намагалась розірвати шпагат, яким була обв’язана коробка.

Ерік зніяковіло насупився.

— Кохана, тільки не засмутись зараз, це досить дивна річ. Аж ніяк не те, на що ти сподіваєшся. — Він знічено подивився на неї. — Тільки не сердься. Я все тобі поясню.

Від побаченого у Пат відвисла щелепа. Жінка зблідла і хутко поклала коробку на стіл, витріщивши з переляку очі.

— О Господи! Що воно таке?

Ерік нервово засовався.

— Кохана, це дуже вигідна покупка, таке будь-де не дістати. Мешканці Ґанімеда зазвичай неохоче продають такі речі, але я…

— Що це?!

— Це — бог, — промимрив Ерік. — Другосортний Ґанімедський божок. Я придбав його практично за собівартістю.

Пат позирала на скриньку з жахом і дедалі більшою огидою.

— Оце? Оце — бог?!

У скриньці лежала невеличка нерухома фігурка, заввишки з десять дюймів. Вона була стара, жахливо старезна. Її тендітні кігтисті руки притислись до покритих якоюсь лускою грудей. Комахоподібне обличчя було перекошене гримасою гніву з домішкою неприхованої хтивості. Замість ніг ця істота мала переплетені мацаки. Нижня частина обличчя нагадувала складної будови дзьоб, оздоблений мандібулою — твердою рогівкою, що зустрічається у комах. Від фігурки тхнуло, як від купи гною, политої згірклим пивом. На вигляд істота була двостатевою.

Перед вильотом Ерік завбачливо обклав божка соломою і пожмаканими газетами, а у кришці просвердлив дірочки для доступу повітря і налив у мисочку води.

— Ти, мабуть, мав на увазі, що це — ідол? — трохи оговтавшись, мовила Пат. — Ідол, що символізує божество. Так?

— Аж ніяк. — Ерік вперто труснув головою. — Це — справжнє божество. Я навіть маю на нього гарантію чи щось таке.

— Воно мертве?

— Та ні.

— А чому ж тоді воно не рухається?

— Його треба розбудити.

Нижня частина черева істоти була видовжена, чашоподібної форми з порожниною. Ерік постукав по череву істоти.

— Щоб оживити божка, сюди слід покласти жертовну страву. Зараз я тобі це продемонструю.

Пат відступила на крок.

— Дякую, не треба.

— Ну ж бо! З ним цікаво поговорити. Його звуть… — тут він поглянув на надпис на скриньці. — Йог звуть Тінокукной Аревулопапо. Під час перельоту з Ґанімеда ми майже весь час розмовляли. Він радо скористався цією нагодою, а я, зі свого боку, дізнався дещо про богів.

Ерік, попорпавшись у кишені, дістав залишки сандвіча з шинкою. Він зім’яв шинку у кулькоподібну масу, а потім запхав до чашоподібної ямки у витягнутому череві божка.

— Я вийду в іншу кімнату, — попередила Пат.

— Зажди, побудь тут, — Ерік вхопив її за руку. — Це забере всього кілька секунд, він уже почав перетравлювати.

Чашоподібна утроба заворушилася. Западина наповнилась желеподібною темнуватою рідиною, і враз усе лускате тіло вкрилося брижами. Шинка почала розчинятися.

Пат споглядала все це з огидою.

— А що, ротом воно не їсть?

— Він не використовує рот, щоб їсти. Лише для мовлення. Ця форма життя дуже відрізняється від відомих нам.

Тут єдине крихітне око божка розплющилось і втупилося у подружжя. Ця незмигна мініатюрна опуклість випромінювала крижану неприязнь. Хітинова щелепа ворухнулася.

— Мої вітання, — промовив божок.

— Привіт, — Ерік підштовхнув Пат наперед. — Це моя дружина, місіс Патриція Блейк.

— Доброго дня, — прохрипів божок.

Пат аж вереснула від подиву.

— Ти диви, воно ще й говорить англійською!

З гримасою огиди божок повернувся до Еріка.

— Ти правий. Вона справді тупенька.

Ерік почервонів.

— Боги можуть робити все, що їм заманеться, люба. Вони всесильні.

Божок кивнув.

— Чиста правда. Як я розумію, ми перебуваємо на Террі.

— Так. Як вона вам?

— Така, як я й очікував. Я вже ознайомився з даними досліджень, достовірними звітами про Терру.

— Еріку, а ти певен, що це безпечно? — збентежено прошепотіла Пат. — Мені не подобається, як він дивиться. І говорить якось дивно. — Її груди нервово затремтіли.

— Не хвилюйся, кохана, — безтурботно кинув Ерік. — Він — добрий бог. Я переконався в цьому ще на Ґанімеді.

— Я — милостивий, — сухо заявив божок. — Я був богом погоди для мешканців Ґанімеда. Коли була потреба, я посилав дощі й такі інші природні явища.

— Але це вже в минулому, — додав Ерік.

— Правильно. Я був богом погоди впродовж десяти тисяч років. Але навіть у божественного терпіння є межа, я хотів змінити обстановку. — На його відразливому обличчі промайнув ледь помітний відблиск. — Тож я влаштував так, щоб мене купили і доправили на Терру.

— Розумієш, Пат, ґанімедяни не хотіли його продавати, але він наслав таку грозу, що їм довелося поступитись. Тому і ціна виявилась прийнятною.

— Ваш чоловік зробив вигідну покупку, — сказав божок. Його єдине око з цікавістю роззиралося навколо.

— То це тут ви живете? Тут харчуєтесь і спите?

— Саме так, — відповів Ерік. — Ми разом з Пат… Теленькнув сигнал дверного автомата.

— Прибув Томас Метсон, — пролунало повідомлення. — Просить його прийняти.

— Боже, — зрадів Ерік. — Друзяка Том. Піду впущу його. Пат вказала на божка.

— Може, було б краще…

— Та ні. Я хочу показати його Томові. — Ерік рушив відчиняти двері.

— Салют, — привітався Том, увійшовши до кімнати. — Вітаю, Пат, гарний сьогодні день.

Ерік з Томом потиснули руки.

— В нас у лабораторії вже не дочекаються твого повернення. Старий Бредшоу не може дочекатися послухати твій звіт.

Раптом довготелеса постать Метсона з пильною цікавістю подалася вперед.

— А що це у вас у скриньці?

— Це — мій бог, — скромно відповів Ерік.

— Справді? Але ж бог — це не наукове поняття.

— Це зовсім інший бог. Я його не вигадав, я купив його на Ґанімеді. Це ґанімедянський бог погоди.

— Ану скажи що-небудь, — звернулася до божка Пат. — Щоб він повірив твоєму хазяїнові.

— Ну що ж, почнімо обговорювати реальність мого існування, — єхидно мовив божок. — Очевидно, ви його заперечуватимете. Так?

Метсон насмішкувато всміхнувся.

— Еріку, що це? Мініатюрний робот? Щось у нього не надто приємний вигляд.

— Це справді бог. Дорогою з Ґанімеда він показав мені кілька чудес. Не таких уже й грандіозних, але достатніх, щоб мене переконати.

— Та ну, — скептично протягнув Метсон, але все ж зацікавився. — Вчини чудо, боженьку. Чекаю з нетерпінням.

— Я тобі не якийсь штукар, — глухо пробурчав божок.

— Не варто його дражнити, — застеріг Ерік. — Бо як розійдеться, то його ніщо не зупинить.

— А як бог починає існувати? — запитав Том. — Чи він створює сам себе? Якщо бог залежить від чогось, що йому передує, то мусить існувати якийсь вищий порядок буття, який…

— Боги, — заявила мініатюрна істота, — є мешканцями вищого рівня, величнішого плану буття, більш досконалого виміру. Існує ціла низка площин буття. Ієрархія n-вимірних просторів. Мій розташований вище від вашого.

— А що ти тут робиш?

— Трапляється, що істоти переходять з одного континууму до іншого, і коли вони переходять з вищого до нижчого, як це зробив я, то їх вшановують як богів.

Том здавався розчарованим.

— Тоді ніякий ти не бог. Ти просто форма життя з іншого континууму, який перефазувався і увійшов у наш вектор.

Крихітна істота аж почервоніла від гніву.

— Ти розглядаєш цю проблему на примітивному рівні! Така трансформація насправді потребує неабиякої майстерності і мало хто на неї спроможний. Я прибув сюди в пошуках одного представника моєї раси, негідника Нара Долка, який скоїв жахливий злочин і переховується в цьому континуумі. Наш закон зобов’язав мене переслідувати й схопити його по гарячих слідах. Ховаючись від правосуддя, цей покидьок — це породження мокроти — спромігся щезнути і зараз переховується, змінивши вигляд. Мені досі не вдалося його затримати, але я шукаю далі.

Раптом божок урвав своє пояснення.

— Насправді, ти цікавишся цим знічев’я, мені набридло.

Том повернувся до божка спиною.

— Невдалий продукт. У нашій лабораторії «Терран металз» ми домоглися значно більших результатів, ніж оцей персонаж…

Раптом у повітрі щось ляснуло, запахло озоном. Том Метсон заволав. Чиїсь невидимі руки підняли його над долівкою і потягли до дверей. Двері розчинилися. Метсон пролетів над стежкою і врешті гепнувся серед кущів троянд, відчайдушно вимахуючи руками й ногами.

— Допоможіть! — заволав Метсон, намагаючись звестися на ноги.

— О Господи, — затинаючись охнула Пат.

— От чорт! — Ерік зиркнув на тендітну фігурку. — Це ти зробив?

— Допоможи йому, — поквапила Еріка зблідла Пат. — Бачиш, він забився. І виглядає якось дивно.

Ерік кинувся надвір і допоміг Метсону звестися на ноги.

— Ти не дуже забився? Не слід було говорити зайвого. Я ж попереджав, що коли йому докучати, може статися щось лихе.

Обличчя Метсона запалало гнівом.

— Я не потерплю такого ставлення від якогось нещасного божка. — Він відштовхнув Еріка і рішуче попрямував до будинку.

— Я заберу його до лабораторії і запхну в банку з формальдегідом. Я його препарую, зніму з нього шкіру і повішу на стіні. Це буде перший зразок божка, відомий…

Раптом Метсона огорнула сфера сліпучого світла — охопила його худорляву постать, що стала схожою на волосінь розжарення електричної лампи.

— Якого біса? — тільки й устиг прохрипіти Метсон, доки його тіло з ледь чутним свистом почало зменшуватися. Воно ставало все меншим і меншим, хутко стискалося, змінюючи форму.

Сяйво згасло. На доріжці сиділа невеличка зеленого кольору спантеличена жабка.

— Ти бачила? — дико зойкнув Ерік. — Я говорив вам не провокувати його! Тепер подивись, що він наробив!

Жабка мляво поплигала до будинку, спинилась на порозі, неспроможна здолати сходи, і в безнадії жалібно засопіла.

Пат голосно зойкнула, як від болю.

— Поглянь, Еріку! Що ж він наробив! Бідолаха Том!

— Він сам винен, — відрубав Ерік. — Він заслужив на це. — У нього почали здавати нерви. — Подумай сам, — звернувся він до божка, — все-таки недобре так поводитися з дорослим чоловіком. А що скажуть його дружина і діти?

— А що скаже містер Бредшоу? — верескнула Пат. — У такому стані Том не зможе з’явитися в лабораторії!

— Це правда, — погодився Ерік і звернувся до божка: — Думаю, Том засвоїв цей урок. А тепер, може, повернеш усе назад? Будь ласка.

— Буде краще, якщо ти повернеш його до нормального стану, — вереснула Пат і стиснула кулачки. — Якщо ти цього не зробиш, то матимеш справу з «Терран металз». Навіть боги не здатні протистояти Горасові Бредшоу.

— Так, усе ж краще повернута його до нормального стану, — погодився Ерік.

— Це навчить його манерам, — відповів божок. — Протримаю його в такому стані кілька століть…

— Століть?! — вибухнула Пат. — Ах ти ж малий гад! — вона загрозливо підступила ближче до скриньки. Її аж трусило від гніву:

— Слухай сюди! Або ти повернеш його до нормального стану, або я спущу тебе у сміттєпровід!

— Скажи їй, нехай замовкне, — роздратовано кинув божок Ерікові.

— Заспокойся, Пат, — спробував він угомонити дружину.

— Я не заспокоюся! Ким воно себе тут вважає? Оце-то подарунок! Та як ти посмів привезти додому цей шмат гнилого лайна? Це так ти собі уявляєш…

Раптом її голос урвався.

З недобрим передчуттям Ерік розвернувся до дружини.

Пат непорушно стояла з роззявленим ротом, так і не закінчивши фрази. Жінка заклякла і вся побіліла. Від вигляду цієї затверділої сіро-білої постаті в Еріка по спині забігали мурахи.

— О Господи, — тільки й спромігся промовити він.

— Я обернув її на камінь, — пояснив божок. — Вона зчиняла занадто багато галасу. — Тут божок позіхнув. — А тепер мені час відпочити, я трохи втомився з дороги.

— Не можу в це повірити, — вихопилося в Еріка. — Він уперто труснув головою. — Мій найкращий друг став жабою, а дружина — кам’яною статуєю.

— Саме так, — підтвердив божок. — Ми діємо справедливо, відповідно до того, як люди себе поводять. Вони обоє отримали те, на що заслужили.

— А вона… Вона мене чує?

— Думаю, що так.

Ерік підійшов до статуї дружини.

— Пат, — почав він благально, — прошу тебе, заспокойся. Тут немає моєї вини. — Він обійняв її холодні як лід плечі. — Не звинувачуй мене, це ж не я зробив. — Граніт під його пальцями був твердим і гладеньким. Застиглим поглядом Пат дивилася перед себе.

— А що це за «Терран металз», — невдоволено проскрипів божок. — І хто цей Горас Бредшоу? Якесь місцеве божество?

— Горас Бредшоу — власник «Терран металз», — з понурим виглядом відповів Ерік. Він присів на стілець і тремтливими пальцями запалив сигарету. — Він мабуть наймогутніша людина на Террі. «Терран металз» належить половина планет Сонячної системи.

— Царства світу цього мене не цікавлять, — байдуже відповів божок. Він заспокоївся і заплющив своє єдине око. — А тепер я трошки відпочину, треба дещо обдумати. Якщо хочеш, можеш згодом мене розбудити. Поговоримо на богословські теми, як ми це робили на кораблі дорогою сюди.

— Богословські теми, — гірко сказав Ерік. — Моя дружина обернулася на кам’яну брилу, а воно хоче поговорити зі мною про релігію.

Але божок цього вже не чув, замкнувшись у собі.

— Отака вдячність, — пробурмотів Ерік, закипаючи. — І це така вдячність за те, що привіз тебе з Ґанімеда! Зруйнував мою родину і моє соціальне життя. Ще той бог!

Жодної відповіді.

Ерік намагався зібратися з думками. Може, божок прокинеться у кращому настрої, може, йому вдасться його переконати повернути Метсона і Пат до нормального стану. На це є невелика надія. Слід звернутися до великодушності божка після того, як він відпочине і поспить кілька годин…

Якщо тільки ніхто не прийде по Метсона.

Жабка пригнічено сиділа на стежці і зажурено хнюпилась. Ерік схилився над нею.

— Гей, Метсоне!

Жабка поволі підвела погляд.

— Не журися, старий. Я переконаю його повернути все як було, обіцяю. — Жабка навіть не ворухнулася. — Точно тобі кажу, на сто відсотків, — знервовано додав Ерік.

Жабка похнюпилася ще дужче. Було вже по обіді, майже четверта. Ерікова зміна в «Терран металз» починалася за пів години. На його лобі виступив піт. Якщо божок заспиться і не прокинеться за пів години…

Задзвенів відеофон.

Ерікове серце закалатало. Він чимдуж підскочив до апарата і, намагаючись опанувати себе, увімкнув мережу. На екрані з’явилося гостре, сповнене гідності обличчя Гораса Бредшоу. Його проникливий погляд уперся в Еріка, неначе бачив його наскрізь.

— Блейку! — буркнув він. — Бачу, ви вже повернулися з Ґанімеда.

— Так, сер. — Його мозок гарячково працював. Ерік став перед самим екраном, щоб загородити від Бредшоу кімнату. — Щойно почав розпаковувати речі.

— Облиште це і швидко летіть сюди! Ми вже зібралися послухати ваш звіт.

— Просто зараз? Боже, містере Бредшоу, дайте мені бодай розібрати речі. — Він безпорадно намагався виграти якийсь час. — Завтра вранці я буду на місці, готовий до звіту.

— А Метсон у вас?

Ерік ковтнув слину.

— Так, сер. Але…

— Покличте його сюди. Хочу з ним поговорити.

— Але він… Він зараз не може говорити, сер.

— Що? Чому це?

— Він просто не в стані, щоб… Тобто він…

Бредшоу нетерпляче гмукнув.

— Тоді беріть його з собою. І поки він дістанеться сюди, нехай краще протверезіє. За десять хвилин чекаю вас у своєму кабінеті. — Бредшоу вимкнув зв’язок, екран миттю згас.

Ерік знеможено опустився на стілець. У його голові вихором закружляли думки. За десять хвилин! Він труснув головою, намагаючись оговтатись.

Стежкою стривожено застрибала жабка, почувся слабкий сумовитий звук.

Ерік важко звівся на ноги.

— Що ж, доведеться за все відповідати, — пробурмотів він, схилився підхопити жабку й обережно поклав її собі до кишені. — Доведеться витерпіти цю муку. То був Бредшоу. Ми летимо до лабораторії.

Жабка занепокоєно засовалася.

— Цікаво, що скаже Бредшоу, коли побачить тебе? — Ерік поцілував холодну гранітну щоку дружини. — Бувай, кохана.

Він пригнічено поплівся стежкою на вулицю. За мить він зупинив роботизоване таксі й всівся на сидіння.

— Щось мені підказує, що це буде важко пояснити. — Таксі летіло вниз вулицею. — Збіса важко пояснити.

Занімівши від здивування, Горас Бредшоу витріщився на обох. Він зняв окуляри у сталевій оправі і неквапом їх протер. Потім знову начепив їх на свого грубого, схожого на яструбиний дзьоб, носа й подивився вниз. Жабка тихо сиділа на величезному столі з червоного дерева. Врешті він нервовим рухом вказав на жабку.

— Це… Це Томас Метсон?

— Так, сер, — відповів Ерік.

Бредшоу здивовано кліпнув.

— Метсоне! Що в біса з вами сталося?

— Його обернули на жабу, — пояснив Ерік.

— Та я бачу, але це просто неймовірно!

Бредшоу натиснув кнопку на столі.

— Пришліть Дженнінґза з біологічної лабораторії, — наказав він. — Жаба. — Він штрикнув жабу олівцем. — Це справді ви, Метсоне? У відповідь жаба засопіла.

— Господи, — Бредшоу всівся пряміше і витер лоба. Похмура гримаса на його обличчі змінилася стурбованим співчуттям. Він сумно похитав головою.

— Не можу повірити. Думаю, це якась бактеріологічна зараза. Метсон постійно експериментував над собою — серйозно ставився до роботи. Безстрашний чоловік, відмінний працівник. Він добре потрудився для нашої компанії, страшенно шкода, що з ним таке сталося. Звісно, ми надамо йому стовідсоткову пенсію.

До кабінету ввійшов Дженнінґз.

— Викликали, сер?

— Заходьте, — Бредшоу нетерпляче подав йому знак. — Є завдання для вашого відділу. Ви знайомі з Еріком Блейком? Ось він.

— Привіт, Блейку.

— А це — Томас Метсон, — Бредшоу вказав рукою на жабу. — Він з лабораторії кольорових металів.

— Я знаю Метсона, — протягнув Дженнінґз. — Тобто, я знаю Метсона з лабораторії кольорових металів, але щось не пригадую… Здається, він був дещо вищий на зріст. Майже шість футів.

— Оце він і є, — похмуро пояснив Ерік. — Тепер він жаба.

— А що сталося? — у Дженнінґза прокинулася наукова допитливість. — Як йому це вдалося?

— Це досить довга історія, — ухильно відповів Ерік.

— Можете мені розказати? — Дженнінґз з професійною прискіпливістю витріщився на жабку. — Скидається на звичайну жабу. А ви впевнені, що це Том Метсон? Годі, Блейку, говоріть прямо. Схоже, ви знаєте більше, ніж говорите.

Бредшоу уважно поглянув на Еріка.

— А й справді, Блейку, що з ним сталося? У вас якийсь дивний вигляд, очі бігають. Це ви зробили? — Бредшоу звівся на ноги, спершись руками на стіл, його похмуре обличчя було суворим. — Послухайте сюди. Якщо з вашої вини один з моїх найкращих працівників став непридатним до подальшої роботи…

— Не варто так хвилюватися, — спробував заспокоїти його Ерік, гарячково шукаючи вихід зі скрутного становища.

Він нервово помацав жабу. — Метсон — у цілковитій безпеці, принаймні якщо на нього ніхто не наступить. Ми можемо сконструювати для нього якийсь захисний щит і автоматичну систему комунікації, щоб він міг писати слова. Він зможе й далі працювати. Пара допоміжних засобів — і він робитиме все як завжди.

— Відповідайте! — прогримів Бредшоу. — Ви причетні до всього цього? Це ви зробили?

Ерік безпорадно скоцюрбився.

— У певному сенсі, мабуть, але це зробив не я. — Його голос затремтів. — Проте, гадаю, можна сказати, що якби не я…

Обличчя Бредшоу викривилося гнівом.

— Блейку, вас звільнено. — Він вихопив жмут бланків з ящика на столі. — Забирайтеся звідси геть і не повертайтесь. І заберіть руки від жаби — це власність «Терран металз». — Він посунув по столу папірець. — Ось ваш останній чек. І не намагайтеся ще кудись влаштуватись на роботу, я внесу вас у чорний список всієї Сонячної системи. Гарного дня.

— Але ж, містере Бредшоу…

— Жодних виправдань. — Бредшоу махнув рукою. — Просто йдіть геть. Дженнінґзе, нехай ваші люди негайно стають до роботи, слід негайно вирішити проблему. Я хочу, щоб ви повернули цю жабу до її первісного стану. Метсон — життєво важливий для «Терран металз», є робота, впоратися з якою може лише Метсон. Ми не можемо допустити, щоб через ці обставини зупинилися наші дослідження.

— Містере Бредшоу, — заблагав Ерік. — Прошу вас, вислухайте мене. Я теж хочу, щоб Том повернувся до нормального стану, але це можна зробити лише в один спосіб. Ми…

Очі Бредшоу дивилися на нього з крижаною ворожістю.

— Ви досі тут, Блейку? Покликати охорону, щоб вона вас четвертувала? Даю вам одну хвилину, щоб залишити територію компанії. Так ясно?

Ерік скрушно кивнув.

— Так, зрозуміло. — Він розвернувся і знічено почвалав до дверей. — Бувай, Дженнінґзе, бувай, Томе. Якщо буду потрібен, містере Бредшоу, я буду вдома.

— Чаклун, — рубонув Бредшоу. — Полотном дорога.

— А що б ти робив, — запитав Ерік робота-таксиста, — якби твоя дружина перетворилася на камінь, твій найкращий друг — на жабу, а тебе самого вигнали з роботи?

— У роботів немає дружин, — відповів таксист. — Роботи — асексуальні. І друзів вони не мають. Роботи не здатні на емоційні стосунки.

— А їх можуть звільнити з роботи?

— Іноді буває. — Робот пригальмував перед Еріковим скромним шестикімнатним котеджем. — Втім, зважте, що роботів часто здають на переплавку, і з того ж таки металу виготовляють нових роботів. Згадайте драму Ібсена «Пер Ґюнт». Частину, де з’являється Відливник[5]. Ці рядки очевидно провіщують у символічній формі травму майбутніх роботів.

— Так-так. — Дверцята відчинились, і Ерік вийшов. — Думаю, у всіх нас є свої проблеми.

— У роботів проблем найбільше, — дверцята захряснулись, і таксі помчало геть схилом униз.

Найбільше? Навряд чи. Ерік повільно рушив до котеджу, вхідні двері автоматично відчинилися.

— Раді вітати вас, містере Блейк, — привіталися двері.

— Гадаю, Пат досі тут?

— Місіс Блейк вдома, але перебуває в каталептичному чи якомусь подібному на каталепсію стані.

— Її перетворили на кам’яну брилу, — Ерік понуро поцілував її холодні губи. — Привіт, кохана.

Він дістав з холодильника м’ясо, покришив його у мисочку під черевом божка, і туди миттю потекла густа рідина для травлення. Невдовзі єдине око божка розплющилось, кілька разів кліпнуло і сфокусувалося на Еріку.

— Ну що, виспався? — холодно запитав Ерік.

— А я не спав. Мій розум працював над проблемами космічних масштабів. Втім, я відчуваю певну ворожість у твоєму голосі. Щось сталося?

— Та нічого. Нічогісінько. Крім того, що на додачу до всього іншого я втратив роботу.

— Втратив роботу? Це цікаво. А що ще ти мав на увазі?

Ерік вибухнув гнівом.

— Чорт забирай! Ти зіпсував мені життя! — він тицьнув рукою в непорушну постать своєї дружини. — Поглянь! Моя дружина перетворилася на гранітну брилу, а мій найкращий друг — на жабу!

Тінокукной Аревулопапо позіхнув.

— Ну то й що?

— Навіщо?! Що я тобі зробив? За що ти зі мною так? Я стільки для тебе зробив. Привіз тебе сюди, на Терру, годував тебе, постелив у скрині м’яку солому та шматки газет на час транспортування. Тобі цього мало?

— Це правда, ти дійсно привіз мене на Терру. — На темному обличчі бога знову блиснув дивний вираз. — Добре, я поверну твою дружину до звичного стану.

— Справді?! — жалюгідно скрикнув Ерік, в його очах забриніли сльози. Від полегшення він не міг навіть нічого більше спитати. — Боже, я буду дуже вдячний!

Бог зосередився.

— Відійди. Порушити молекулярну композицію організму значно легше, аніж її відновити. Сподіваюсь, мені вдасться повністю відтворити первісну форму. — Тут бог зробив ледь помітний рух.

Навколо закляклої постаті Пат закрутилося повітря, і блідий граніт здригнувся. Поволі її обличчя знову набуло кольору. Враз жінка зробила глибокий вдих, її карі очі були сповнені страху. В її руки, плечі, груди, повернувся колір, розтікся по всьому стрункому тілу. Похитнувшись, вона скрикнула слабким голосом:

— Еріку!

Ерік підхопив її і палко пригорнув до себе.

— О Боже, кохана! Я страшенно радий, що з тобою все гаразд. — Він ще дужче притиснув її, відчуваючи, як її серце калатає з переляку. Він знову і знову цілував її м’які губи.

— З поверненням!

Зненацька Пат відсахнулася.

— Ця мала падлюка! Огидний шматок лайна! Нічого, я до нього ще доберуся.

З почервонілими очима вона підступила до бога.

— Послухай-но! З якого це дива ти посмів…

— Бачиш? — озвався божок до Еріка. — Горбатого могила виправить.

Ерік відтягнув дружину подалі.

— Краще помовч, бо знову станеш брилою. Розумієш?

Пат відчула настирливий скрегіт в його голосі й неохоче підкорилася.

— Гаразд, Еріку. Я здаюся.

— Послухай, — звернувся чоловік до божка. — А як щодо Тома? Як би і його повернути?

— Ти про ту жабу? А де вона поділася?

— Її забрали до біологічної лабораторії. Дженнінґз зі своїми працюють над нею.

Божок задумався.

— Мені це все не подобається. Біологічна лабораторія? Це взагалі де? Це далеко?

— У головному корпусі «Терран металз», — нетерпляче відповів Ерік. — Десь за п’ять миль звідси. То як з цим ділом? Може, якщо ти повернеш Тома, Бредшоу поновить мене на роботі. Ти винен мені принаймні це. Поверни все так, як було раніше.

— Я не можу.

— Не можеш? Якого біса?

— Я думала, що боги всемогутні, — пирхнула Пат.

— Я можу зробити будь-що, але зблизька. Біологічна лабораторія «Терран металз» задалеко. П’ять миль — це моя межа. Я можу впливати на молекулярну композицію організмів лише в обмеженому радіусі.

— І що? Ти не зможеш повернути Тома до нормального стану? — недовірливо запитав Ерік.

— Виходить, що так. Не треба було його виносити з дому. Боги підлягають законам природи так само, як і люди. Наші закони дещо відрізняються, але все ж залишаються законами.

— Зрозуміло, — пробурмотів Ерік. — Треба було попередити.

— А щодо твоєї роботи, то не хвилюйся. Ось, тримай трохи золота. — Божок змахнув своїми лускатими руками. Одна складка фіранки враз зблиснула жовтавим кольором і з металевим дзенькотом впала на підлогу. — Щире золото, на кілька днів вистачить.

— Ми відмовилися від золотого стандарту.

— Ну скажи тоді, що потрібно. Я можу дати будь-що.

— Крім як повернути Томові людську подобу, — зауважила Пат. — Оце так бог.

— Помовч, Пат, — промимрив задумано Ерік.

— Якби я міг опинитися поближче до нього… — почав божок обережно. — Якби він був у радіусі дії…

— Бредшоу нізащо його не відпустить, а мені заборонено навіть ступати на територію компанії. Охорона роздере мене на шматки.

— А як щодо платини? — бог знову махнув руками, і одна секція простінку білосніжно засяяла. — Чиста платина. Елементарна зміна атомної ваги. Можливо, цей варіант підійде?

— Ні! — бігаючи по кімнаті, гаркнув Ерік. — Ми мусимо забрати цю жабу з лабораторії, подалі від Бредшоу. Якби ж нам вдалося повернути її сюди…

— Є ідея, — заявив божок.

— Що?

— Ти можеш пронести мене туди? На територію компанії, кудись неподалік від біологічної лабораторії?

— А що, варто спробувати, — сказала Пат, поклавши руку на Ерікове плече. — Зрештою, Том — твій найближчий друг. Соромно залишати його в такому стані. Так не робиться на Террі.

Ерік зняв з вішака своє пальто.

— Домовились. Я під’їду машиною до території компанії.

Я мав би встигнути підібратися достатньо близько до того, як охорона побачить…

Зненацька пролунав оглушливий гуркіт. Вхідні двері будинку гепнули на підлогу купою попелу. До оселі увірвався підрозділ роботів-поліцейських з бластерами.

— Добре, — сказав Дженнінґз. — Це він. — Він хутко пройшов до кімнати. — Взяти його. А ще візьміть оту штуку у скриньці.

— Дженнінґзе! — переляканий Ерік ледве міг говорити. — Що це все, в біса, означає?

— Годі прикидатися, Блейку, — відповів, скривившись, Дженнінґз. — Мене не обдуриш. — Він постукав по невеликій металевій ємкості під пахвою. — Жаба нам усе розповіла. Переховуєте в себе в будинку прибульця? — він сухо всміхнувся. — Існує закон, що забороняє привозити іншопланетян на Землю. Тебе заарештовано, Блейку. Схоже, тобі світить довічне.

— Тінокукной Аревулопапо! — заволав Ерік. — Не кидай мене в таку мить!

— Зараз, — пробурмотів божок і щосили напружився. — Як тобі, наприклад, таке?

Поліцейських роботів затрусило вихором сили, що насунувся з коробки. Вони миттю зникли, щезли без сліду. На місці, де вони стояли, з’явився рій механічних мишей, що безпорадно заметушилися, а потім, як навіжені, кинулися до дверей і далі, у двір.

На обличчі Дженнінґза спочатку було здивування, потім — переляк. Він відступав, загрозливо розмахуючи бластером.

— Обережно, Блейку. Не думай, що у тебе вийде мене залякати. Ваш будинок оточено.

Удар сили поцілив йому в живіт. Невидимий потік підняв його в повітря і струсонув, як ляльку. Бластер випав з його руки і покотився підлогою, а коли Дженнінґз відчайдушно спробував до нього дотягнутися, той обернувся на павука і відповз подалі.

— Опусти його, — попросив Ерік.

— Гаразд. — Божок відпустив Дженнінґза. Той гепнувся на підлогу, ошелешений і переляканий. Далі він миттю підхопився, вибіг на двір і помчав стежкою.

— Господи! — вихопилось у Пат.

— Що там ще?

— Поглянь!

Навколо будинку зімкнулося суцільне кільце з атомних гармат, їхні жерла погрозливо виблискували у променях призахідного сонця. Навколо кожної гармати стояла група роботів-поліцейських напоготові, що чекали на інструкції.

Ерік застогнав.

— Ми у пастці. Один залп — і нам капець.

— Зроби що-небудь! — задихаючись закричала Пат і постукала по скриньці. — Зачаклуй їх, чи що. Не сиди без діла.

— Вони поза радіусом дії, — відповів божок. — Як я вже пояснював, дія моїх сил обмежена відстанню.

— Гей ви, там! — пролунав голос, підсилений сотнею гучномовців. — Виходьте з піднятими руками. Інакше ми відкриємо вогонь!

— Це Бредшоу, — прохрипів Ерік. — Він прибув сюди. Тепер ми точно в пастці. Ти справді нічого не можеш вдіяти?

— Стривай, — мовив божок. — Я можу поставити захисний щит проти атомних гармат. — Він зосередився. Будинок накрив напівпрозорий купол, що враз затвердів.

— Що ж, — почувся голос Бредшоу, підсилений динаміками і дещо приглушений захисним щитом, — ви самі напросилися.

Полетів перший снаряд. Ерік опинився на підлозі, у вухах йому задзвеніло. Усе навколо струснулося. Поруч впала ошелешена і перелякана Пат. Усе, що було в домі, потрощилося. Стіни, стільці, всі меблі розбилися на друзки.

— Дуже корисний щит, — сказала, затинаючись, Пат.

— Це ударна хвиля, — запротестував божок. Його скринька лежала в кутку кімнати перевернута на бік. — Щит захищає від снарядів, але від хвилі…

Влучив другий заряд. Еріка оглушило ударною хвилею. Могутнім подувом його протягло по підлозі і вдарило об рештки кімнатної стіни.

— Ми цього не витримаємо, — ледь чутно вимовила Пат. — Скажи їм, Еріку, нехай припинять. Прошу!

— Твоя дружина права, — почувся спокійний голос божка з перекинутої догори верхом скриньки. — Припини спротив, Еріку. Здавайся.

— Схоже, доведеться… — Ерік звівся навколішки. — Але ж, Господи, я не хочу провести все життя за ґратами. Я знав, що порушую закон, коли провіз контрабандою на Терру це бісове створіння, але я ніколи не думав…

Вдарив третій снаряд. Ерік гепнувся на підлогу, вдарившись підборіддям. На нього посипалися залишки тиньку і тріски з меблів, він почав задихатися, йому запорошило очі. Врешті, вхопившись за балку, він виборсався з цього обвалища.

— Припиніть вогонь! — закричав Ерік.

Враз запала тиша.

— Ви готові здатися? — прогудів голос, підсилений динаміком.

— Здавайся, — пробурмотів божок.

У Еріковій голові одна ідея відчайдушно змінювала іншу.

— Я… Я пропоную компроміс, — напружено прокричав він. — У мене є пропозиція.

Запала довга мовчанка.

— Яка ще пропозиція?

Знесилений Ерік ступив на уламки й підійшов до залишків щита, який досі тьмяно поблискував, але крізь який вже виднілися атомні гармати і роботи-поліцейські.

— Метсон, — сказав, задихаючись, Ерік. — Тобто, жаба. Пропозиція така: ми повертаємо Метсона в його нормальний стан, відправляємо прибульця назад на Ґанімед, а ви натомість помилуєте мене й візьмете назад на роботу.

— Дурня! Мої лабораторії завиграшки повернуть Метсонові його попередній вигляд і без вашої допомоги.

— Оце вже навряд. Запитайте самі у Метсона, він вам розповість. Якщо ви не погодитеся на наші умови, то він залишатиметься жабою ще найближчих двісті років. Щонайменше!

Запала тривала мовчанка. Еріку було видно, як за жерлами гармат рухалися туди-сюди постаті, що весь час перемовлялися між собою.

— Ну добре, — врешті почувся голос Бредшоу. — Ми приймаємо ваші умови. Зніміть захисний щит і виходьте назовні. Я відправляю до вас Дженнінґза з жабою. Але, Блейку, без фокусів!

— Без фокусів, — з полегкістю згодився Ерік. — Тепер твоя черга, — звернувся він до божка і підняв добряче пом’яту скриньку. — Знімай щит, біс із ним. Ці гармати діють мені на нерви.

Божок розслабився. Щит чи, точніше, те, що від нього залишилося, затремтів, побляк і зник.

— Я вже йду, — Ерік обережно вийшов, тримаючи в руках скриньку. — То де ж Мейсон?

Йому назустріч виступив Дженнінґз.

— Він у мене. — Його цікавість переборола підозру. — Це має бути цікаво. Ми маємо провести ретельне дослідження усіх проявів життєвих форм з інших вимірів. Схоже, у них є технології, що набагато випереджають наші.

Дженнінґз присів й обережно поклав зелену жабку на траву.

— Ось він, — звернувся Ерік до божка.

— Він достатньо близько? — холодно запитала Пат.

— Цілком, — відказав божок. — Саме те, що треба. — Він спрямував погляд свого єдиного ока на жабу і кілька разів швидко змахнув покритими лускою кігтистими руками.

Повітря навколо жаби затремтіло, позавимірні сили взялися змінювати молекулярну конфігурацію організму. Раптом жабу пересмикнуло. Якусь секунду вона тряслася все сильніше, колихалася, а потім…

На місці жаби раптом виріс Метсон. Над Дженнінґзом, Еріком і Пат вивищувалася знайома довготелеса худюща постать.

— Боже! — нервово вирвалося у Метсона. Він дістав носовичка і витер обличчя. — Як добре, що все вже позаду. Не хотів би я пройти через це ще раз.

Дженнінґз поспіхом відступив до гармат. Метсон розвернувся і пішов за ним. Тепер у центрі галявини залишилися тільки Ерік з дружиною і божок.

— Гей, там! — прокричав Ерік, відчуваючи, як його охоплює тривога. — Що ви робите? Що відбувається?

— Мені шкода, Блейку, — почувся голос Бредшоу — Нам за всяку ціну треба було повернути Метсона, але ми не можемо змінити закон. Закон — вищий за будь-яку людину, навіть за мене. Вас заарештовано.

Оминаючи гармати, вибігли роботи-поліцейські й грізно оточили Еріка з Пат.

— Ах ти ж гад! — задихаючись вигукнув Ерік, кволо пручаючись.

З презирливою посмішкою з-за кола гармат виступив Бредшоу, тримаючи руки в кишенях.

— Мені шкода, Блейку, але все ж вам доведеться відсидіти у в’язниці від десяти до п’ятнадцяти років. Ваше робоче місце чекатиме на вас, обіцяю, а щодо цієї позавимірної істоти, то я хотів би познайомитися з нею поближче. Я чув про них. — Він витріщився на скриньку. — З радістю візьму це під свій контроль. Наші лабораторії проведуть низку експериментів і досліджень, на підставі яких ми…

Раптом Бредшоу заціпенів: його обличчя набуло хворобливого відтінку, рот безгучно розтулявся і стулявся.

Зі скриньки долинув розбурханий знавіснілий лютий гуркіт.

— Нар Долк! Я знав, що знайду тебе!

Затремтівши всім тілом, Бредшоу відступив.

— Хто б міг подумати! Тінокукной Аревулопапо! Що ти робиш на Террі? — він заточився, ледь не впавши. — Як ти зміг, минуло ж стільки часу… Як тобі вдалося…

Бредшоу зірвався і побіг, розштовхуючи навсібіч роботів-поліцейських. З шаленою швидкістю він проскочив поміж гарматами.

— Нар Долк! — заверещав божок, роздуваючись від злості. — Прокляття Семи Храмів! Покидьок Космосу! Я знав, що ти ховаєшся тут, на цій убогій планеті! Повернись негайно і прийми своє покарання!

Божок рвонув угору, злетівши в повітря. Він пронісся над Еріком і Пат, на льоту збільшуючись, і їм в обличчя війнуло гидотним вітром — нудотним, теплим і вологим.

Бредшоу, тобто Нар Долк, мчав щодуху, і його вигляд теж змінювався. У нього виросли величезні крила, як з дубленої шкіри, що залопотіли в повітрі, — він відчайдушно набирав швидкість. Його тіло витяглось, змінило форму. Ноги обернулися мацаками, руки перетворилися на лускаті пазуристі лапи. Сіра шкіра вкривалася зморшками, доки він злітав усе вище, гучно махаючи крилами.

Тінокукной Аревулопапо пішов в атаку. На якусь мить двоє тіл сплелися в одне, звиваючись й перекидаючись у повітрі, б’ючи одне одного крилами і дряпаючи кігтями.

Тоді Нар Долк вирвався, рвонув догори і з гучним ляском зник у сліпучому спалаху.

Тінокукной Аревулопапо завис у повітрі. Луската голова повернулася, і його око подивилося на Еріка і Пат унизу. Він кивнув їм і, виконавши дивовижний кульбіт, зник з поля зору.

У повітрі не залишилося нічого, крім кількох пір’їн і затхлого духу присмаленої луски.

Першим оговтався Ерік.

— Ну гаразд, — сказав він. — Ось чому він хотів потрапити на Терру. Схоже, він мене просто використав. — Ерік простодушно усміхнувся. — Я — перший терран, якого вони змогли поексплуатувати.

Метсон стояв з вибалушеними очима, все ще вдивляючись у небо.

— Вони зникли. Обидва. Схоже, повернулися до свого виміру.

Робот-поліцейський шарпнув Дженнінґза за рукав.

— Сер, кого тепер ми маємо заарештувати? Оскільки містер Бредшоу зник, то тепер ви за старшого.

Дженнінґз поглянув на Еріка й Пат.

— Думаю, що нікого. Речові докази зникли, та й взагалі, все це здається досить ідіотським. — Він труснув головою. — Бредшоу! Тільки уявіть собі! Ми десятиліттями працювали на нього. Якось дивно все це.

Ерік обійняв дружину і притягнув до себе, міцно притиснувши.

— Пробач, кохана, — сказав він м’яко.

— За що?

— Твій подарунок зник. Думаю, мені слід було придбати для тебе щось інше.

Пат пригорнулася до чоловіка і засміялась.

— Нічого. Хочеш, відкрию таємницю?

— Яку?

Пат поцілувала його у щоку, її губи були теплими.

— Сказати по правді, я дуже навіть рада, що він зник.

Майстер каптурів

— Каптур!

— У нього каптур!

Робітники й покупці гуртом кинулися бігти тротуаром. Юнак з хворобливо-жовтим обличчям полишив свій велосипед і помчав слідом. Людей ставало все більше, підтягувалися ділки в сірих піджаках, секретарі з втомленими обличчями, службовці й робочий люд.

— Хапай його! — натовп роєм летів уперед. — Хапай старого!

Юнак з хворобливим обличчям підхопив з ринви камінь і пожбурив його. У старого він не влучив, натомість розлетілася вітрина крамниці.

— У нього каптур, це точно!

— Знімайте!

Полетіло ще каміння. Переляканий захеканий старий намагався проштовхнутися між двома солдатами, що заступали шлях. Камінь влучив йому в спину.

— Що ти хочеш приховати? — юнак з хворобливим обличчям підбіг і став просто перед старим. — Чому ти боїшся проби?

— Він хоче щось приховати! — робітник стягнув зі старого капелюх. Жадібні руки потяглися до тонкої металевої стрічки на голові чоловіка.

— Ніхто не має права ховатися!

Старий упав, приземлившись на долоні й коліна, його парасолька відкотилася геть. Один зі службовців таки дістався до каптура й стягнув його. Натовп ошаленів, намагаючись поділити металеву стрічку. Раптом юнак закричав і відступив, тримаючи стрічку над собою.

— Дістав! Дістав! — гукнув він, відбіг назад до велосипеда і хутко закрутив педалями, досі стискаючи погнуту стрічку.

На узбіччі зупинилося поліцейське авто, заревла сирена. Поліцейські роботи повистрибували й заходилися відтісняти натовп.

— Вас поранено? — вони допомогли старому підвестися.

Розгублений старий похитав головою. Його окуляри звисали з одного вуха. Обличчя було вимащене слиною і кров’ю.

— Чудово, — металеві пальці копа відпустили його. — Краще заберіться геть з вулиці, кудись у приміщення. Для вашого ж добра.

Директор Чистки Росс відсунув доповідну.

— Ще один. Я радітиму, коли нарешті ухвалять законопроект про заборону щитів.

Пітерз підвів погляд.

— Ще один?

— Знову знайшли каптур — щит проти зондування. Це вже десятий за останні сорок вісім годин. Вони розсилають їх дедалі більше.

— Розсилають, підсовують під двері, запихають у кишені, лишають біля столів — шляхи поширення найрізноманітніші.

— Якби ж більше людей нам повідомляло.

Пітерз вишкірився.

— Це диво, що взагалі хтось повідомляє. Каптури не просто так надсилають саме цим людям. Їх обирають не навмання.

— А як тоді їх обирають?

— Їм є що приховувати. Чому б їм інакше надсилали каптури?

— Але як щодо тих, хто нам таки про це повідомив?

— Вони бояться їх носити. Вони віддали нам каптури, щоб уникнути підозри.

Росс похмуро задумався.

— Мабуть.

— У невинної людини не має причин приховувати свої думки. Дев’яносто дев’ять відсотків населення радіє, що їхній розум сканують. Більшість людей хочуть довести свою відданість, а цей один відсоток у чомусь таки винен.

Росс розкрив картонну папку й дістав погнутий металевий обруч. Він уважно його оглянув.

— Подивіться на це. Просто шматок сплаву, але він справді відсікає всі проби. Тепи казяться. Він їх глушить, вони не можуть його обійти — для них це шок.

— Ви ж надіслали зразки до лабораторії?

— Ні, звісно. Я не хочу, щоб якісь працівники лаби зробили собі каптури. Нам вистачає проблем!

— У кого забрали цей?

Росс натиснув кнопку на столі.

— Зараз дізнаємося. Послухаємо рапорт від тепа.

Двері розтанули, і до кімнати ввійшов худорлявий юнак з хворобливо-жовтим обличчям. Він побачив металевий обруч в руках Росса й силувано, насторожено посміхнувся.

— Викликали?

Росс оглянув юнака. Біляве волосся, блакитні очі. На вигляд звичайний собі юнак, першокурсник якогось коледжу. Але Росс знав, що це лише видимість. Ернест Еббад був телепатичним мутантом — тепом. Одним з кількох сотень, які працювали на Чистку. Вони знімали проби, щоб перевіряти громадян на відданість.

До тепів перевірка на відданість була ненадійною. Клятви, стеження, прослуховування — цього було замало. Вимога, що кожна людина повинна довести свою відданість, в теорії була правильною, але на практиці мало хто міг це зробити. Здавалося, що від презумпції «винен, доки не доведено протилежне» доведеться відмовитися й повернутися до законів римського права[6].

Після Мадагаскарського вибуху 2004-го вдалося розв’язати проблему, яка здавалася невирішуваною. Тоді кілька тисяч розквартированих у цій зоні вояків накрили хвилі важкої радіації. Серед тих, хто вижив, у небагатьох потім були діти, зате серед кількох сотень цих дітей виявилося чимало з неврологічними характеристиками радикально нового типу. Вперше за тисячі років з’явилися люди-мутанти.

Тепи з’явилися випадково, але вони вирішили найгострішу проблему, з якою зіткнувся Вільний Союз: виявлення і покарання нелояльних громадян. Тепи були безцінними для уряду Вільного Союзу — і тепи про це знали.

— Це ти конфіскував? — запитав Росс, постукавши по обручу.

Аббад кивнув.

— Так.

Юнак слухав його думки, а не промовлені слова. Росс розгнівано почервонів.

— Як виглядав той чоловік? — різко запитав він. — На пластині з доповідною не було жодних деталей.

— Його звати доктор Френклін. Він директор Комісії з федеральних ресурсів, шістдесят сім років, приїхав відвідати родичку.

— Волтер Френклін! Я чув про нього. — Росс здивована подивився на Аббада. — Тож ти вже…

— Я зміг його просканувати, щойно з нього зняли каптур.

— Куди Френклін подався після нападу?

— Сховався, як йому й порадила поліція.

— Вони прибули?

— Після того, як уже забрали каптур, звичайно. Все пройшло бездоганно. Френкліна помітив інший телепат, не я. Мені повідомили, що він рухається в мій бік, і коли підійшов Френклін, я закричав, що на ньому каптур. Перехожі здійняли галас, зібрався натовп. Прибув другий телепат, і ми скеровували юрбу, аж доки не підібралися до нього. Я власноруч дістав капюшон — далі ви знаєте.

Росс якусь мить помовчав.

— Ти знаєш, як до нього потрапив каптур? Ти це просканував?

— Він отримав його поштою.

— А він…

— Він гадки не має, хто чи звідки йому це надіслав.

Росс насупився.

— Тоді він не може дати нам більше інформації про них — про відправників.

— Про майстрів каптурів, — холодно відповів Аббад.

Росс підвів очі.

— Про кого?

— Майстрів каптурів. Хтось же їх робить. — Обличчя Аббада стало суворим. — Хтось виготовляє ці захисні щити, щоб не пропускати нас.

— І ти певен…

— Так, Френклін нічого не знає! Він учора ввечері прибув до міста, і вже вранці поштовий автомат передав йому каптур. Спочатку старий вагався, а тоді купив каптура й прикрив ним стрічку. Він пішки вирушив до будинку своєї небоги. Ми засікли його вже за кілька хвилин, щойно він потрапив у радіус.

— Схоже, цими днями їх побільшало. Розсилається все більше каптурів, але ти про це й так знаєш. — Росс стиснув щелепи. — Ми маємо знайти відправників.

— Це забере час. Вочевидь, вони ніколи не знімають капюшонів, — обличчя Аббада перекосилося. — Чорт, нам доводиться підходити до них так близько! Наш радіус сканування надзвичайно обмежений. Але рано чи пізно ми знайдемо одного з них, колись ми зірвемо з когось каптура і знайдемо його.

— За минулий рік було виявлено п’ять тисяч людей у каптурах, — нагадав Росс. — П’ять тисяч — і жоден з них нічого не знав. Ні звідки надійшли ці каптури, ні хто їх виготовив.

— Коли нас буде більше, наші шанси зростуть, — похмуро відповів Аббад. — Зараз нас замало. Але колись…

— Ви ж збираєтеся взяти з Френкліна пробу, чи не так? — звернувся до Росса Пітерз. — Як і передбачено процедурою.

— Думаю, так, — Росс кивнув до Аббада. — Ти можеш цим зайнятися. Нехай хтось із вашої групи візьме повну пробу й перевірить, чи заховане щось цікаве у його несвідомій нейрозоні. Рапорт про результати передаси мені за звичною процедурою.

Аббад попорпався в пальті, дістав котушку із записом і кинув на стіл перед Россом.

— Тримайте.

— Що це?

— Повна проба Френкліна. Усі рівні — повністю досліджені та записані.

Росс вирячився на юнака.

— Ви…

— Ми вирішили не зволікати. — Аббад рушив до дверей. — Це хороша робота, Каммінґз робив. Ми виявили значну нелояльність, щоправда, більше ідеологічну, ніж відкриту. Можливо, ви захочете його взяти. Коли йому було двадцять чотири, він знайшов якісь старі книжки й музичні записи, і це справило на нього велике враження. У кінці запису наша повна оцінка його відхилення.

Двері розтанули, й Аббад пішов.

Росс і Пітерз дивилися йому вслід. Зрештою Росс взяв котушку із записом й поклав до папки з погнутим металевим каптуром.

— Бляха, — сказав Пітерз. — Вони зняли пробу без наказу.

Росс кивнув, глибоко задумавшись.

— Так. І я зовсім не певен, що мені це подобається.

Чоловіки дивилися один на одного і знали, що просто зараз за дверима кабінету Ернест Аббад сканує їхні думки.

— Чорт! — безпорадно вигукнув Росс. — От срань!

Волтер Френклін захекано роззирався довкола. Неслухняною рукою він нервово витер піт зі свого зморшкуватого обличчя.

З коридору долинало відлуння кроків агентів Чистки, і долинало все гучніше.

Утікши від натовпу, він лише тимчасово врятувався. Це було чотири години тому. Тепер сонце сідало, й на Нью-Йорк спадав вечір. Він зміг пробитися через пів міста, майже на околиці — і ось його публічного оголосили в розшук.

За що?! Він все життя пропрацював на уряд Вільного Союзу. Жодного нелояльного вчинку. Жодного, крім того, що він відкрив ранкову пошту, знайшов каптура і, повагавшись, зрештою одягнув його. Він згадав невелику етикетку з інструкцією.

ВІТАННЯ!

Щит проти зондування надсилається вам як подарунок від майстра у щирому сподіванні, що для вас він буде цінним.

Дякую вам.

І все. Жодної іншої інформації. Він довго роздумував, чи варто його одягати. Волтер ніколи не вчиняв нічого протизаконного, йому не було чого приховувати — жодної нелояльності до Союзу. Але сама думка його зачаровувала. У каптурі його розум був би його власним, ніхто б не міг туди зазирнути. Його розум знову належав би лише йому — приватний і прихований. Можна думати, що забажаєш, і всі думки вже не призначалися б ні для кого, крім тебе самого.

Зрештою він зважився й одягнув каптур, прикривши його своїм старим «гомбурґом[7]». Не встиг Френклін вийти на вулицю, як за десять хвилин довкола нього вже кричав і лютував натовп, а тепер його ще й оголосили у розшук.

Френклін у розпачі шукав виходу. Що йому робити? Він постане перед Радою Чистки. Жодних обвинувачень не висуватимуть — тягар виправдання лежатиме на ньому, він матиме довести свою лояльність. Хіба він справді колись чинив щось протизаконне? Може, він забув про якісь свої вчинки? Він одягнув каптур. Можливо. У Конгресі був якийсь законопроект, за яким використання щитів від зондування стане злочином, але ж його ще не ухвалили!

Агенти Чистки були вже близько, майже дістали його. Він відступав униз коридором готелю, розпачливо роззираючись. Світився червоний знак «ВИХІД». Він поквапився до нього й далі підвальними сходами, на темну вулицю. Залишатися надворі було небезпечно, там був натовп, тож Френклін намагався залишатися в приміщенні стільки, скільки було можливо. Але тепер вибору не лишалося.

Позаду пролунав пронизливий крик. Щось різонуло повз нього, випаливши частину тротуару. Слем-промінь. Френклін помчав, засапуючись, за ріг і вниз вулицею. Люди з цікавістю поглядали на нього, коли він пробігав повз.

Старий перебіг людну вулицю й прилаштувався до групи, що прямувала до театру. Чи помітили його агенти? Він нервово роззирнувся, нікого не було видно.

На розі він рушив через дорогу на сигнал світлофора. Діставшись до острівця безпеки посередині, Френклін побачив лискучу машину Чистки, що потроху наближалася. Його помітили? Він залишив острівець, рухаючись до бордюру на протилежному боці. Машина Чистки раптом рвонула з місця, прискорюючись. З’явилася ще одна, що рухалася з протилежного боку.

Френклін дійшов до узбіччя.

Перше авто зупинилося. З нього почали вистрибувати агенти Чистки, збираючись на тротуарі.

Він був у пастці, ніде було сховатися. Втомлені покупці й офісні працівники навколо уважно спостерігали за ним без жодного співчуття в погляді. Хтось посміхався з байдужою цікавістю. Френклін очманіло роззирався. Жодного закладу, жодних дверей, жодної людини.

Раптом перед ним зупинилося авто, його двері від’їхали вбік.

— Сідай, — з водійського сидіння перехилилася молода дівчина, на її вродливому обличчі застиг нетерплячий вираз. — Сідай, кажу тобі!

Він сів. Дівчина закрила двері, й машина рвонула. Попереду з’явилося авто Чистки й заблокувала проїзд своїм блискучим корпусом, ще одне наближалося ззаду.

Дівчина схилилася над панеллю керування, й машина раптом здійнялася в повітря. Вони злетіли, обганяючи транспорт попереду й швидко набираючи висоту. Позаду небо освітив фіолетовий спалах.

— Пригнись! — крикнула дівчина. Френклін впав на сидіння. Вони пролетіли широкою дугою, опинившись під захистом колон будинків. Наземні авто Чистки здалися й поїхали геть.

Френклін підвівся й тремтячою рукою витер лоба.

— Дякую, — пробурмотів він.

— Будь ласка, — дівчина додала швидкості. Вони пролетіли комерційний район міста і тепер рухалися над житловими околицями. Дівчина керувала мовчки, пильнуючи небо попереду.

— Хто ти? — запитав Френклін.

Дівчина щось йому кинула.

— Одягни це.

Каптур. Френклін розстібнув його й незграбно начепив на голову.

— Одягнув.

— Без цього ми потрапимо в радіус сканування тепів. Ми завжди маємо бути обережними.

— Куди ми летимо?

Дівчина обернулася до нього, оглянула спокійними сірими очима, притримуючи кермо однією рукою.

— Ми летимо до Майстра каптурів, — відповіла вона. — Тебе оголосили в розшук як особливо небезпечного, зараз ти й години без мене не протримаєшся.

— Але я не розумію, — Френклін похитав головою, здивований. — Чого їм від мене треба? Що я зробив?

— Тебе підставили. — Дівчина запустила авто широкою дугою, вітер пронизливо свистів в амортизаторах і крилах. — Підставили тепи. Усе відбувається дуже швидко, тож не можна гаяти часу.

Невисокий лисий чоловік зняв окуляри й простягнув Френкліну руку, зіщулено його розглядаючи. — Радий зустрітися з вами, докторе. Я з великою цікавістю стежив за вашою роботою в Раді.

— Хто ви? — запитав Френклін.

Невисокий чоловік сором’язливо усміхнувся.

— Я Джеймс Каттер, або ж Майстер каптурів, як мене називають тепи. Це наша фабрика, — він обвів рукою приміщення. — Погляньте.

Френклін роззирнувся довкола. Це був склад, старезний дерев’яний будинок минулого століття. Масивні поточені шашелем балки здіймалися вгору, сухі й потріскані. Бетонна підлога. Старомодні флуоресцентні лампи поблискували й мерехтіли на стелі. Вкритими вологими плямами стінами тягнулися опуклі труби.

Старий поволі рушив кімнатою, роздивляючись приміщення, Каттер ішов поруч. Френклін був розгубленим, усе відбувалося надто швидко. Вони були десь за Нью-Йорком, на занедбаній промисловій околиці. Довкола працювали люди, схилившись над матрицями й ливарними формами. Повітря було гарячим, крутився старий вентилятор. Склад безперестанку відлунював і вібрував.

— Це… — пробурмотів Френклін. — Це тут…

— Так, це тут ми робимо каптури. Не дуже вражає, чи не так? Згодом ми сподіваємося переїхати в нове приміщення. Ходімо, я покажу вам усе.

Каттер штовхнув бічні двері, й чоловіки увійшли до невеликої лабораторії, заваленої пляшками й ретортами.

— Це кімната для досліджень. Теоретичних і прикладних. Деякі були успішними, якісь результати ми зможемо використати, якісь, сподіваємося, не доведеться. Крім того, це допомагає чимось зайняти біженців.

— Біженців?

Каттер відсунув якесь обладнання і всівся за лабораторний стіл.

— Більшість людей тут з тих самих причин, що й ви. Їх підставили тепи, звинуватили у відхиленні. Але ми дісталися до них першими.

— Але чому…

— Чому вас підставили? Через вашу посаду. Директор урядового відділу. Усі ці люди чимось виділялися — і всіх їх підставили пробами тепів. — Прихилившись до запліснявілої стіни, Каттер закурив сигарету. — Ми досі живі, бо десять років тому в урядовій лабі було зроблено відкриття. — Він постукав по каптуру. — Цей сплав захищає від телепатичних проб, його випадково відкрив один із наших вчених. Тепи одразу вийшли на нього, але він примудрився втекти, зробити партію каптурів і розіслати своїм колегам. Так ми й почали.

— Скільки тут людей?

Каттер розсміявся.

— Не можу вам цього сказати. Достатньо, щоб виготовляти капюшони й розповсюджувати їх. Для важливих людей в уряді, людей на владних позиціях, науковців, службовців, освітян.

— Навіщо?

— Бо ми хочемо дістатися до них першими, випередити тепів. До вас ми дісталися надто пізно. На вас уже зробили повний рапорт і пробу — ще до того, як каптур надійшов поштою. Тепи поступово беруть уряд в облогу. Вони вишуковують найкращих, доносять на них і домагаються арешту. Якщо теп каже, що людина нелояльна, Чистка не може її не затримати. Ми намагалися вчасно передати вам каптур. Вони б не змогли подати рапорт, якби ви були в каптурі, але вони нас перехитрили. Вони наслали на вас натовп і відібрали каптур. Щойно його забрали, вони передали рапорт у Чистку.

— То ось чому вони хотіли його зняти.

— Тепи не можуть подати фальшивий рапорт на людину, розум якої непрозорий для проби, у Чистці не такі вже й дурні.

Тепи спочатку мають зняти каптур, тож усі, хто носять каптури, перебувають поза їхнім впливом. Досі тепи використовували розлючений натовп, але це не дуже ефективно. Тому вони працюють над законопроектом у Конгресі. Законопроектом сенатора Волдо про заборону щитів. Він зробить носіння каптурів незаконним, — Каттер іронічно посміхнувся. — Якщо людина невинна, то чому вона заперечуватиме проти сканування свого розуму? Законопроект прирівняє носіння щитів до злочину. Люди, які отримуватимуть каптури, миттю здаватимуть їх Чистці. Навіть один із десяти тисяч не захоче залишити каптура, якщо покаранням буде ув’язнення і конфіскація майна.

— Я якось зустрічався з Волдо. Не вірю, що він запропонував би такий законопроект, розуміючи його наслідки. Якби йому пояснити…

— Саме так! Пояснити йому. Законопроект треба зупинити, бо якщо його ухвалять, нам кінець. І тепи це розуміють. Хтось має поговорити з Волдо і переконати його, — очі Каттера світилися. — Ви з ним знайомі, він вас згадає.

— Що ви пропонуєте?

— Френкліне, ми пошлемо вас назад — зустрітися з Волдо. Це наш єдиний шанс зупинити законопроект, а його треба зупинити.

Транспорт з гуркотом мчав над Скелястими горами, внизу мигтіли чагарники і ліс. — Десь праворуч має бути рівне пасовище, — сказав Каттер. — Я приземлюся там, якщо зможу його знайти.

Він вимкнув двигун, і гуркіт стих. Вони знижувалися над пагорбами.

— Он там, по правий бік, — сказав Френклін.

Каттер плавною дугою повів транспорт до землі.

— Звідси ми зможемо дістатися до маєтку Волдо пішки. — Від зіткнення із землею їх струснуло, випущені опори вгрузли в ґрунт, і вони нарешті зупинилися.

Високі дерева довкола ледь колихалися під вітром. Середина ранку, повітря прохолодне і свіже. Вони були високо в горах з боку Колорадо.

— Які в нас шанси дістатися до нього? — запитав Френклін.

— Невеликі.

Френклін занервував.

— Але чому? Чому невеликі?

Каттер відчинив двері транспорту й зістрибнув на землю.

— Давайте, — він допоміг Френкліну вибратися й захряснув за ним двері. — Волдо охороняють, довкола нього стіна з роботів. Саме тому ми ніколи раніше й не намагалися. Ми не робили б цього і зараз, якби ситуація не була критичною.

Вони проминули пасовище, спускаючись схилом по вузькій, порослій травою стежці.

— Навіщо їм це? — запитав Френклін. — Тепам. Чому вони прагнуть влади?

— Людська природа, я припускаю.

— Людська природа?

— Тепи нічим не відрізняються від якобінців, «круглоголових», нацистів чи більшовиків[8]. Завжди є група, яка хоче вести людство — для його ж власного блага, звісно.

— І тепи вірять у це?

— Більшість тепів вірять, що вони за своєю природою повинні бути поводирями людства. Люди без телепатичних здібностей для них нижчий вид. Тепи — наче наступний щабель, homo superior. І оскільки вони вищі, то, природно, мають і керувати, вирішувати все за нас.

— Але ви з цим не згодні, — сказав Френклін.

— Тепи відрізняються від нас, але це не означає, що вони вищі. Телепатичні здібності не означають вищості загалом. Тепи — не вища раса. Вони люди з особливою здатністю, але це не дає їм права вказувати всім іншим, що робити. Ця проблема постає не вперше.

— А хто ж тоді має вести людство? — запитав Френклін. — Хто має керувати?

— Ніхто не повинен вести людство, воно має вести себе саме, — Каттер раптом зупинився і напружився. — Ми майже на місці, просто перед нами маєток Волдо. Зберіться, усе залежить від наступних кількох хвилин.

— Кілька роботів-охоронців, — Каттер опустив бінокль, — але мене хвилює не це. Якщо біля Волдо є теп, він відчує наші каптури.

— І ми не можемо їх зняти.

— Ні. Тоді вони про все довідаються й передадуть у центр від тепа до тепа. — Каттер обережно скрадався вперед. — Роботи зупинять нас і вимагатимуть документи. Ми розраховуватимемо на вашу директорську перепустку.

Чоловіки вилізли з кущів і перейшли відкрите поле в напрямку до маєтку сенатора Волдо. Вони дісталися до ґрунтової дороги й рушили нею, мовчки вдивляючись перед собою.

— Стій! — з боку поля прожогом наближався робот-охоронець. — Назвіть себе!

Френклін показав йому перепустку.

— У мене директорський допуск. Ми хочемо зустрітися з сенатором, я його давній приятель.

Доки робот вивчав картку-посвідчення, клацали автоматичні реле.

— Директорський допуск?

— Саме так, — відповів Френклін, починаючи нервувати.

— Геть з дороги, — нетерпляче наказав Каттер. — Нам ніколи гаяти час.

Робот невпевнено відступив.

— Вибачте, що зупинив вас, сер. Сенатор у головній будівлі. Проходьте прямо.

— Чудово. — Каттер і Френклін минули робота. На круглому обличчі Каттера виступив піт. — Нам вдалося, — прошепотів він. — Тепер будемо сподіватися, що всередині немає тепів.

Френклін дістався до ґанку і почав повільно підніматися сходами, Каттер тягнувся за ним. Біля дверей Френклін зупинився, глянувши на молодшого чоловіка.

— Може, мені…

— Уперед, — Каттер виглядав напруженим. — Давайте зайдемо всередину. Там безпечніше.

Френклін підвів руку. У дверях щось гучно клацнуло — лінза сфотографувала його й відправила зображення на перевірку. Френклін мовчки молився. Якщо оголошення Чистки про розшук дісталося навіть сюди…

Двері розчинилися.

— Уперед, — випалив Каттер.

Френклін увійшов, роззираючись у напівтемряві. Він кліпав, призвичаюючись до тьмяного світла вестибюля. До них хтось ішов, якась постать, невисокий гнучкий силует, що швидко наближався. Волдо?

Худорлявий юнак з хворобливо-жовтим обличчям і восковою посмішкою увійшов до вестибюля.

— Доброго ранку, докторе Френклін, — привітався він, скинув на плече слем-рушницю і вистрелив.

Каттер і Ернест Аббад дивилися на липке місиво, що колись було доктором Френкліном. Обидва мовчали. Нарешті Каттер підвів руку, його обличчя побіліло.

— Обов’язково було його вбивати?

Аббад ворухнувся, раптом згадавши про його присутність.

— Чому ні? — він знизав плечима і спрямував слем-рушницю Каттеру в живіт. — Він був уже старим і не протримався б довго в таборі під захисним арештом[9].

Каттер дістав пачку сигарет і повільно закурив, не зводячи погляду з обличчя юнака. Він ніколи раніше не бачив Ернеста Аббада, але він знав, хто це. Він спостерігав, як юнак знічев’я копнув тіло на підлозі.

— То Волдо теж теп, — сказав Каттер.

— Так.

— Френклін помилявся. Волдо чудово розуміє наслідки свого законопроекту.

— Звичайно! Законопроект про заборону щитів — ключовий елемент нашого плану. — Аббад повів дулом слем-рушниці. — Знімай каптура. Я не можу тебе просканувати, і мене це нервує.

Каттер завагався. Замислений, він кинув сигарету на підлогу й роздушив підошвою.

— Чому ти тут? Зазвичай ти у Нью-Йорку, а сюди шлях далекий.

Аббад посміхнувся.

— Ми перехопили думки доктора Френкліна, коли він сів у машину до тієї дівчини — до того, як вона передала йому капюшон. Вона не встигла, і ми отримали її чітке візуальне зображення — побачене із заднього сидіння, звичайно. Вона розвернулася, щоб передати йому каптур. Чистка взяла її дві години тому. Вона чимало знала — наш перший реальний контакт. Ми змогли знайти твою фабрику й схопити більшість робітників.

— Справді? — тихо промовив Каттер.

— Вони під захисним арештом. Їхні каптури конфісковані, як і запаси для розповсюдження. Матриці розібрані. Наскільки мені відомо, ми схопили всю групу. Ти останній.

— Тоді хіба важливо, чи зніму я свій каптур?

Очі Аббада зблиснули.

— Знімай. Я хочу просканувати тебе, Майстре каптурів.

— Не розумію, про що ти говориш, — пробурмотів Каттер.

— Кілька твоїх людей здали нам твоє зображення — і деталі твоєї подорожі сюди. Я прибув, наперед повідомивши Волдо через нашу телепатичну систему оповіщення. Хотів бути тут особисто.

— Чому?

— Бо це подія. Велика подія.

— А яка твоя роль у цьому? — не вгавав Каттер.

Жовте обличчя Аббада перекосилося.

— Замовкни! Знімай! Я можу пристрелити тебе зараз же, але хочу спочатку просканувати.

— Добре, я зніму. Проскануй мене, якщо хочеш. Зніми повну пробу. — Каттер замовк, всерйоз задумавшись. — Це буде твій вирок.

— Про що ти говориш?

Каттер зняв каптур і кинув його на стіл біля дверей.

— Отже? Що ти бачиш? Що мені відомо — щось невідоме для інших?

Мить Аббад мовчав.

Нараз його обличчя скривилося, рот безгучно засмикався. Слем-рушниця затремтіла, Аббад заточився, його худорляве тіло забилося в конвульсіях. Він дивився на Каттера з жахом.

— Я дізнався про це зовсім нещодавно, — сказав Каттер. — У нашій лабораторії. Я не хотів цього використовувати — але ти змусив мене зняти каптура. Я завжди вважав своїм найважливішим відкриттям сплав — до цього. Але в певному сенсі це навіть важливіше, ти згоден?

Аббад не відповів. Його обличчя стало хворобливо-сірим, губи заворушилися, але не пролунало жодного звуку.

— У мене було передчуття — і виявилося, що воно не підвело. Я знав, що телепати є нащадками єдиної групи, результатом нещасного випадку — водневого вибуху на Мадагаскарі. Я багато про це думав. Більшість відомих нам мутантів з’являються рівномірно серед видів, які досягнули фази мутації. Не в поодинокій групі на одній території, а всюди, де тільки є представники цього виду.

Натомість причиною вашої появи стало пошкодження плазми статевих клітин невеликої групи людей. Ви не є мутантами в сенсі природного розвитку в еволюційному процесі. Вид людина розумна ще в жодному сенсі не досягнув фази мутації, тож, імовірно, ви не мали б бути мутантами.

Я провів дослідження — якісь біологічні, якісь суто статистичні, соціологічні. Ми зіставляли факти про вас, про кожного члена групи, якого могли знайти. Якого ви віку, чим заробляєте на життя, скільки з вас одружені, скільки в кого дітей. Зрештою я виявив факти, які ти зараз скануєш.

Каттер схилився до Аббада, пильно вдивляючись в обличчя юнака.

— Ти не справжній мутант, Аббаде. Ваша група існує через випадковий вибух. Ви відрізняєтеся від нас, тому що постраждав репродуктивний апарат ваших батьків. У вас немає однієї важливої риси, яка притаманна справжнім мутантам. — Слабка посмішка скривила обличчя Каттера. — Чимало з вас одружені, але немає жодних свідчень про дітей. Жодних! Жодної дитини тепа! Ви не здатні до розмноження, Аббаде. Ви стерильні, усі ви. Коли ви вимрете, інших уже не буде. Ви не мутанти, ви виродки!

Аббад захрипів, його тіло затремтіло.

— Я бачу це у твоїй свідомості, — він із зусиллям опанував себе. — Ти нікому про це не розповідав, правда ж? Ти єдиний, хто знає?

— Ще дехто знає, — відповів Каттер.

— Хто?

— Ти знаєш. Ти мене просканував, а оскільки ти теп, то й усі інші…

Аббад вистрелив, міцно притиснувши слем-рушницю до власних грудей, і розлетівся на шматки. Каттер відсахнувся, затуливши обличчя руками, заплющив очі й затамував подих.

Коли він забрав руки, нічого вже не лишилося.

Каттер похитав головою.

— Запізно, Аббаде, недостатньо швидко. Сканування миттєве — і Волдо перебуває в радіусі, а далі система оповіщення. І навіть якщо вони не встигли дізнатися від тебе, мене вони не зможуть не перехопити.

Позаду долинув шум. Каттер розвернувся. Агенти Чистки швидко просочувалися до зали, поглядаючи то на рештки на підлозі, то на Каттера.

Директор Росс невпевнено наблизився до Каттера, розгублений і наляканий.

— Що тут трапилося? Де…

— Проскануйте його! — відрізав Пітерз. — Приведіть сюди тепа, швидко. Приведіть Волдо. Дізнайтеся, що сталося.

Каттер іронічно посміхнувся.

— Звичайно, — сказав він і з полегшенням осів. — Проскануйте мене, мені немає чого приховувати. Приведіть тепа, нехай зніме пробу — якщо тільки ви ще зможете якогось знайти.

Про засохлі яблука

У вікно щось стукало, вдаряючись об шибку знову і знову. Принесене вітром. Стукало тихо, але наполегливо.

Сидячи на дивані, Лорі вдавала, ніби не чує. Вона перегорнула сторінку й міцніше стиснула книжку. Стукіт повторився, гучніший і настирливіший, його неможливо було ігнорувати.

— Чорт! — пирхнула Лорі, відкинувши книжку на кавовий столик і кваплячись до вікна. Вона вхопилася за важкі бронзові ручки й потягнула раму.

Якусь мить вікно опиралося, а тоді з обуреним стогоном неохоче піднялося. До кімнати увірвалося холодне осіннє повітря разом з маленьким листком, який уже не стукав, а закружляв довкола шиї жінки й опустився додолу.

Лорі підняла його. Він був висохлим і коричневим. Жінка сховала його до кишені джинсів, її серце калатало. Листочок різався і пощипував стегно — маленьке тверде вістря, що поколювало гладеньку шкіру й змушувало Лорі тремтіти від хвилювання. Вона постояла хвильку біля відчиненого вікна, вдихаючи повітря. У ньому відчувалася присутність дерев і каміння, масивних валунів і віддалених місцин. Настав час — час знову йти. Вона доторкнулася до листочка. Її хотіли.

Лорі хутко перейшла з великої вітальні через залу до їдальні, але там було порожньо. З кухні долинув сміх. Лорі відчинила двері.

— Стіве?

Її чоловік сидів зі своїм батьком за кухонним столом, курячи сигари й попиваючи паруючу чорну каву.

— Чого тобі? — запитав Стів, похмуро дивлячись на молоду дружину. — Ми з Едом працюємо.

— Я… Я хотіла дещо попросити.

Двоє чоловіків вирячилися на неї. Стівен, шатен з очима, сповненими впертої погорди чоловіків Нової Англії, і його батько, мовчазний і відсторонений у її присутності. Ед Петтерсон заледве її помітив. Розвернутий до неї своєю широкою спиною, він шарудів в’язкою рахунків за корми.

— Чого тобі? — повторив нетерпляче Стів. — Щось трапилося? Це не може почекати?

— Мені треба вийти, — випалила Лорі.

— Куди?

— Надвір, — на неї накотилася тривога. — Це востаннє, обіцяю. Більше я не ходитиму. Гаразд? — вона спробувала усміхнутися, але її серце калатало надто сильно. — Будь ласка, дозволь мені, Стіве.

— Куди вона зібралася? — буркнув Ед.

Стів з роздратуванням зітхнув.

— На схили. Там якесь занедбане місце.

Сірі очі Еда зблиснули.

— Занедбана ферма?

— Так. Ти про неї знаєш?

— Стара ферма Ріклі. Ріклі виїхав багато років тому. Так нічого й не зміг виростити, там це неможливо. Суцільні валуни, поганий ґрунт, купа глини й каміння. Зараз там усе позаростало і порозвалювалося.

— А що то була за ферма?

— Фруктовий сад. Так ніколи нічого й не вродило, миршаві старі дерева. Марна справа.

Стів подивився на кишеньковий годинник.

— Ти встигнеш зготувати вечерю?

— Так! — Лорі попрямувала до дверей. — Тож я можу йти? Обличчя Стіва скривилося, він вагався. Лорі нетерпляче чекала, заледве дихаючи. Вона так і не звикла до чоловіків Вермонту з їхніми повільними, розважливими манерами. Люди Бостона були геть інші, і їй ближчими були радше студентська молодь, танці, розмови і пізні посиденьки.

— Чому ти туди ходиш? — невдоволено пробурчав Стів.

— Не питай, Стіве, просто відпусти мене. Це востаннє. — Вона корчилася від муки, її кулачки стиснулися. — Будь ласка!

Стів виглянув у вікно. У кронах дерев кружляв холодний осінній вітер.

— Гаразд. Але збирається на сніг. Я не розумію, чому ти хочеш…

Лорі побігла до шафи за пальтом.

— Я повернуся зготувати вечерю! — радісно вигукнула вона і поквапилася на ґанок, застібаючи пальто. Її серце тріпотіло, щоки рум’янилися від хвилювання Вона зачинила за собою двері, у її венах пульсувала кров.

Миттю на неї налетів холодний вітер, куйовдячи волосся, шарпаючи за одяг. Вона глибоко вдихнула й рушила сходами вниз.

Лорі швидко вийшла на поле, прямуючи до блідих силуетів пагорбів по той бік. Не було чути жодних інших звуків, окрім вітру. Вона поплескала по кишені, сухий листочок тріснув і голодно увіп’явся в неї.

— Я йду, — прошепотіла вона, зачудована і трохи налякана. — Я вже йду.

Жінка піднімалася все вище. Вона пройшла крізь глибоку розколину між двома кряжами скелястих пагорбів, де зусібіч стирчало масивне коріння старезних пнів. Далі — звивистим покрученим руслом висохлого потічка.

Скоро її почала огортати імла. Вона зупинилася на вершині кряжа, відсапуючись і озираючись на шлях, яким прийшла.

Листям прошурхотіли кілька дощових крапель, у великих мертвих деревах на кряжі знову зашумів вітер. Лорі розвернулася й рушила далі, пригнувши голову й заховавши руки в кишені пальта.

Вона вийшла на поросле бур’яном і всохлою травою кам’янисте поле, і скоро опинилася біля поламаних і зогнилих залишків огорожі. Лорі переступила через них і обійшла завалений колодязь, напівзасипаний камінням і землею.

Її серце билося швидко, тріпочучи від нервового збудження. Вона майже дійшла. Жінка оминула руїни будинку — зігнуті балки й розбите скло, кілька потрощених меблів неподалік.

Стару затверділу потріскану автомобільну покришку. Якісь мокрі килими, складені купою на поіржавілому, вигнутому каркасі ліжка.

І ось нарешті він — просто попереду.

Уздовж межі поля ріс гай старезних дерев. Дерева були мертві, всохлі й зів’ялі, як тонкі, безлисті, почорнілі стебла проти неба. Поламані, загрузлі в твердому ґрунті гілки. Ряди й ряди мертвих дерев, частина з яких погнулися й похилилися, вирвані з кам’янистого ґрунту невгамовним вітром.

Лорі перейшла через поле до дерев, її легені болісно стискалися. Вітер невпинно її шарпав, шмагаючи смердючою імлою по ніздрях і обличчю. Гладенька шкіра змокла й виблискувала вологою. Лорі закашлялася й поквапилася далі, переступаючи через каміння й земляні брили, тремтячи від страху й передчуття зустрічі.

Вона обійшла гай півколом, майже до краю кряжа, і обережно ступила на каміння, що осипалося під її ногами. А тоді…

Вона зупинилася, застигла. Її груди здіймалися й опадали, намагаючись не переставати дихати.

— Я прийшла, — прошепотіла вона.

Лорі довго дивилася на старе й сухе яблуневе дерево, вона просто не могла відвести від нього очей. Старезне дерево зачаровувало її і відлякувало. Воно єдине тут було живим, єдиним досі живим у всьому гаю. Усі інші були мертвими, всохлими, вони вже програли свою боротьбу. Але це дерево ще хапалося за життя.

Воно було твердим і голим. Досі трималися лише кілька темних листочків — і кілька висохлих яблук, зморщених, загартованих вітром і туманом. Вони висіли тут, на гілках, забуті й покинуті. Довкола були лише потріскана гола земля, каміння й зогнилі купи опалого листя.

— Я прийшла, — повторила Лорі. Вона витягла листочок з кишені й обережно простягнула перед собою. — Він постукав у вікно. Я зрозуміла, коли почула його. — Вона пустотливо усміхнулася, червоні губи вигнулися. — Він стукав і стукав, намагаючись потрапити всередину. Я не зважала. Це було так… Так настирливо. Він мене дратував.

Дерево зловісно загойдалося. Його покручені гілки терлися одна об одну. Щось у цьому звукові змусило Лорі відсахнутися. Її охопив жах, і вона позадкувала вздовж кряжа, знетямлено відступаючи від дерева.

— Ні, — прошепотіла вона. — Будь ласка!

Вітер стих, дерево застигло. Лорі довго і пильно спостерігала за ним.

Спадала ніч. Небо швидко темніло, на неї налетів порив холодного вітру, мало її не розвернувши. Вона тремтіла і опиралася його силі, глибше кутаючись у пальто. Далеко внизу в тінях тануло дно долини, розчинялося у велетенській хмарі ночі.

У сутінковому тумані дерево виглядало суворим і загрозливим, ще зловіснішим, ніж зазвичай. Кілька листочків зірвалися з нього, відлітаючи й кружляючи на вітрі. Один пролетів повз неї, і вона спробувала його упіймати. Листочок втік, відтанцьовуючи назад до дерева. Лорі була кинулася за ним, а тоді, захекана, зупинилась і розсміялася.

— Ні, — сказала вона твердо, вперши руки в боки. — Я не підійду.

Запала тиша. Раптом купи зогнилого листя злетіли розлюченим колом довкола дерева і знову заспокоїлися, впавши додолу.

— Ні, — повторила Лорі. — Я не боюся тебе. Ти не можеш заподіяти мені шкоди. — Але її серце гупало від страху. Вона знову відступила.

Дерево стояло нерухомо. Його покручені гілки завмерли.

До Лорі повернулася хоробрість.

— Я сьогодні тут востаннє, — промовила вона. — Стів каже, що я більше не можу приходити. Йому це не подобається.

Вона чекала, але дерево не відповідало.

— Вони двоє сидять на кухні, курять сигари і п’ють каву. Обговорюють рахунки за корми. — Вона скривилася. — Це єдине, чим вони займаються: додають і віднімають, цифри, цифри, прибутки, витрати. Державний податок, амортизація обладнання.

Дерево не ворушилося.

Лорі здригнулася. Впало ще кілька крапель, великих і крижаних, і стекли їй по щоках, за шию під важке пальто.

Вона підійшла ближче до дерева.

— Я не повернуся. Я більше тебе не побачу. Це востаннє. Я хотіла сказати тобі…

Дерево сіпнулося, його гілки раптом ожили, і Лорі відчула, як щось тверде й тонке врізалося в її плече. Щось схопило її за стан, тягнучи вперед.

Вона відчайдушно опиралася, намагаючись вивільнитися.

Раптом дерево її відпустило. Лорі подалася назад, сміючись і тремтячи від страху.

— Ні! — видихнула вона. — Тобі мене не отримати! — вона поквапилася до краю кряжа. — Ти ніколи мене більше не дістанеш. Зрозумів? І я не боюся тебе!

Вона стояла, вичікувала і дивилася, тремтячи від холоду й страху, а потім зненацька розвернулася й кинулася навтьоки схилом кряжа, послизаючись і заточуючись на камінні, що осипалося під ногами. Її охопив сліпий жах. Вона все бігла вниз крутим схилом, хапаючись за коріння і траву, аж тут щось прокотилося повз її черевик. Щось маленьке і тверде. Вона нахилилася й підібрала його.

Це було маленьке зів’яле яблуко.

Лорі озирнулася на дерево на схилі. Воно майже загубилося в пелені туману й випиналося проти чорного неба твердою нерухомою колоною.

Лорі поклала яблуко до кишені пальта і рушила далі схилом униз. Опинившись на дні долини, вона дістала яблуко з кишені.

Вже була пізня година, її зсередини точив сильний голод. Лорі зразу згадала про вечерю, теплу кухню, білу скатертину, паруюче тушковане м’ясо і бісквіт.

Дорогою вона помалу гризла яблуко.

Скинувши із себе ковдру, Лорі підвелася і всілася на ліжку. В будинку було темно і тихо, здалеку невиразно долинали звичні нічні звуки. Було вже за північ. Повернувшись на бік, біля неї тихо спав Стівен.

Що її розбудило? Лорі струснула головою, відкидаючи з очей темне волосся. Що…

У неї всередині вибухнув спазм болю. Лорі охнула і приклала руку до живота. Вона тихо терпіла, стиснувши щелепи й похитуючись туди-сюди.

Біль минув, і Лорі знову вляглася, гукнувши тихим, тонким голосом.

— Стіве.

Стів заворушився й перевернувся, бурмочучи щось крізь сон. Біль повернувся, цього разу сильніший. Лорі скорчилася, звиваючись у муках, біль врізався у неї, розриваючи живіт. Вона пронизливо закричала від страждання і страху.

Стів підвівся.

— Боже мій, — він протер очі й увімкнув світильник. — Що в біса…

Лорі лежала на боці, задихаючись і стогнучи, з виряченими очима, її стулені кулаки втиснулися в живіт. Біль корчив і палив її, поглинав, вгризався у неї.

— Лорі! — прорипів Стів. — Що з тобою?

Вона кричала, знову і знову, крик відлунював будинком.

Лорі скотилася з ліжка на підлогу, її тіло корчилося й посмикувалося, обличчя було не впізнати.

До кімнати поспіхом забіг Ед, загортаючись у халат.

— Що відбувається?

Двоє чоловіків безпорадно спостерігали за жінкою на підлозі.

— Боже мій, — сказав Ед і заплющив очі.

День був холодним і похмурим. Сніг тихо сипав на вулиці й будинки, на червоний цегляний корпус окружної лікарні. Лікар Блер повільно пройшов усіяною гравієм стежкою до свого «форда». Він сів усередину й увімкнув запалення. Двигун ожив, лікар відпустив ручник.

— Я вам ще зателефоную, — сказав Блер. — Треба буде дещо уточнити.

— Розумію, — пробурмотів Стів. Він досі був розгубленим, з посірілим і опухлим від безсонної ночі обличчям.

— Я залишив вам заспокійливе, спробуйте трохи відпочити.

— Як думаєте, — раптом запитав Стів, — якби ми зателефонували раніше…

— Ні, — Блер подивився на нього співчутливо. — Не думаю. У таких випадках шансів небагато, не після розриву.

— То це все ж був апендицит?

Блер кивнув.

— Так.

— Якби ж ми не жили так до дідька далеко, — сказав гірко Стів. — Застрягли на периферії. Ні лікарні, геть нічого, за багато миль від найближчого міста. І ми спочатку не зрозуміли…

— Що ж, тепер нічого не вдієш. — «форд» потроху рушив з місця, але раптом лікар знову пригальмував. — І ще одне.

— Що? — запитав похмуро Стів.

Блер завагався.

— Розтин… Це така невдячна справа. Думаю, в цьому разі він буде зайвим. Я впевнений у своєму діагнозі, але хотів запитати…

— Кажіть.

— Чи не могла дівчина щось проковтнути? Може, щось потрапило всередину? Може, голка. Вона шила? Шпильки, монети, щось таке? Насіння? Може, їла кавун? Іноді апендикс…

— Ні, — Стів утомлено похитав головою. — Думаю, що ні.

— Просто подумалося, — сказав наостанок Блер і поволі виїхав на вузьку обсаджену деревами вулицю, залишаючи по собі два темні жолоби, дві суцільні лінії на залежалому блискучому снігу.

Настала весна, тепла й сонячна. Земля знову стала чорною і плодючою. Яскраво світило сонце — гаряча біла куля, сповнена сили.

— Зупини тут, — кинув Стів.

Ед Петтерсон пригальмував на узбіччі й заглушив двигун. Двоє чоловіків сиділи мовчки, в тиші.

У кінці вулиці гралися діти. Газоном по мокрій траві ходив старшокласник, штовхаючи перед собою електрокосарку. Вулицю затіняли велетенські дерева, що росли обабіч.

— Красиво, — сказав Ед.

Стів мовчки кивнув. Похмурий, він спостерігав, як поруч пройшла молода дівчина з господарською сумкою в руках. Дівчина піднялася сходами й зникла в старомодному жовтому будинку.

Стів прочинив двері машини.

— Пішли. Давай вже це зробимо.

Ед підхопив оберемок квітів із заднього сидіння й поклав синові на коліна.

— Їх маєш нести ти, це твоя ноша.

— Добре, — Стів згріб квіти й ступив на тротуар.

Двоє чоловіків йшли вулицею разом, мовчазні й задумливі.

— Минуло вже сім чи й вісім місяців, — раптом сказав Стів.

— Щонайменше, — Ед закурив сигару, видихаючи дорогою хмарки сірого диму. — Може, трохи більше.

— Мені не слід було її сюди привозити, вона все життя прожила в місті. Село було їй чуже.

— Це все одно сталося б.

— Якби ж ми жили ближче до лікарні…

— Блер же сказав, що це нічого б не змінило. Навіть якби ми одразу його покликали замість чекати до ранку, — вони дійшли до рогу й звернули. — І, як ти знаєш…

— Пусте, — урвав його Стів, раптово напружившись.

Звуки дитячої метушні залишилися позаду, будинків ставало все менше, їхні кроки відлунювали від бруківки.

— Ми майже на місці, — сказав Стів.

Вони вийшли на узвишшя, де починалося маленьке поле, обгороджене масивним латунним парканом. Зелене, охайне і рівне. З акуратними рядками плит з білого мармуру.

— От і прийшли, — важко видихнув Стів.

— Вони добре його доглядають.

— Ми зможемо зайти з цього боку?

— Спробуємо. — Ед рушив уздовж латунної огорожі, шукаючи ворота.

Зненацька Стів скрикнув і зупинився. Він витріщався на щось у полі, його обличчя зблідло. — Глянь!

— Що там? — Ед зняв окуляри й пригледівся. — На що ти дивишся?

— Я був правий, — голос Стіва був низьким і приглушеним. — Коли ми приходили минулого разу, мені здавалося, що тут є щось дивне. Я бачив… Ти теж це бачиш?

— Не впевнений. Я бачу дерево, якщо ти про це.

У центрі охайного зеленого поля гордо здіймалася маленька яблуня. Її яскраве листя виблискувало у теплому сонячному промінні. Молоде дерево було сильним, здоровим і впевнено гойдалося під вітром, його гнучкий стовбур уже був вологим від весняної живиці.

— Вони червоні, — промовив м’яко Стів. — Вони вже червоні. Як у біса вони могли почервоніти? Ще тільки квітень. Як вони так швидко почервоніли?

— Не знаю, — відповів батько. — Я нічого не тямлю в яблуках. — Холод продер його по спині, але Едові завжди було незатишно на цвинтарях. — Мабуть, нам варто йти звідси.

— Її щоки були такі ж червоні, — тихо сказав Стів. — Коли вона була забігана. Пам’ятаєш?

Двоє чоловіків стривожено дивилися на яблуньку. Її блискучі червоні плоди виблискували під весняним сонцем, вітер ніжно погойдував гілки.

— Звісно, я пам’ятаю, — відповів похмуро Ед. — Ходімо. — Він рішуче взяв сина під руку, забувши про оберемок квітів. — Ходімо, Стіве. Йдемо звідси.

Бути людиною

У блакитних очах Джил Геррік бриніли сльози. Вона з невимовним жахом дивилася на свого чоловіка.

— Ти… ти огидний! — заридала вона.

Лестер Геррік продовжував працювати, складаючи купи записів і графіків в акуратні стоси.

— «Ти огидний», — відповів він, — це оцінювальне судження. У ньому немає жодної фактичної інформації. — Він заправив плівку зі звітом про центавріанських паразитів у сканер, що гудів на столі. — Це всього лише твоя думка, вираження емоцій, не більше.

Джил попленталася назад на кухню. Вона мляво махнула рукою, запускаючи плиту. У стіні ожила конвеєрна стрічка, швидко доставляючи з підземних сховищ їжу для вечері.

Вона знову подивилася на чоловіка.

— Навіть ненадовго? — заблагала вона. — Навіть…

— Навіть на місяць. Коли він прийде, можеш сама йому про це сказати, а якщо забракне сміливості, то я скажу. Мені тут не треба дітей, що бігатимуть довкола, у мене забагато роботи. За десять днів треба надіслати цей звіт про Бетельґейзе XI. — Лестер вклав у сканер котушку про фомальґаутські викопні знаряддя. — У твого брата якісь проблеми? Чому він сам не може доглянути за власною дитиною?

Джил втирала припухлі очі.

— Ти не розумієш? Це я хочу, щоб Ґас тут побув! Я благала Френка відпустити його, а ти тепер…

— Я радітиму, коли він підросте достатньо, щоб його передали уряду. — Тонке обличчя Лестера скривилося від невдоволення. — Чорт забирай, Джил, обід ще не готовий? Уже десять хвилин! Що з цією плитою?

— Майже готовий, — на плиті заблимав червоний індикатор, робот-офіціант вийшов зі стіни і чекав, щоб забрати їжу.

Джил всілася й гучно висякалася. Лестер незворушно продовжував працювати у вітальні. Його робота, його дослідження. День у день. Лестер просувався вперед, у цьому не було жодних сумнівів. Його струнке тіло схилилося над плівковим сканером, як скручена пружина, холодні сірі очі зчитували інформацію, жадібно, аналізуючи, оцінюючи, його понятійні спроможності працювали, як добре змазана машинерія.

Губи Джил тремтіли від жалю й образи. Ґас, маленький Ґасик. Що вона йому скаже? В її очах збиралися свіжі сльози.

Вона ніколи знову не побачить пухкенького малого, бо його ігри і дитячий сміх докучають Лестерові, заважають його дослідженням.

Плита загорілася зеленим. Їжа виїхала в руки робота. Тихо пролунав передзвін, запрошуючи до вечері.

— Я чую, — буркнув Лестер, вимкнув сканер і звівся на ноги. — Він встигне прийти, доки ми ще їстимемо.

— Я можу набрати Френка відеофоном і запитати.

— Ні, ми почнемо без них. Розставляй тарілки, — нетерпляче звернувся Лестер до робота. Його тонкі губи стиснулися в злу лінію. — Ворушись давай! Я хочу повернутися до роботи!

Джил ледь стримувала сльози.

Маленький Ґас забіг до будинку, коли вони вже майже пообідали.

— Ґассі! — радісно вигукнула Джил і підбігла його обійняти. — Я така рада тебе бачити!

— Обережно з моїм тигром, — попросив Ґас і випустив на килим маленьке сіре кошеня. Воно кинулося навтьоки під диван. — Він ховається.

Лестер подивився на хлопчика, тоді на кінчик сірого хвоста, що стирчав з-під дивана, і очі чоловіка зблиснули.

— Чому ти називаєш його тигром? Це всього лише хатній кіт.

Ґас виглядав ображеним, він насупився.

— Це тигр. Він смугастий.

— Тигри жовті й значно більші. Міг би вже навчитися класифікувати речі та знати їхні справжні назви.

— Лестере, будь ласка, — заблагала Джил.

— Помовч, — роздратовано відповів їй чоловік. — Ґас достатньо дорослий, щоб полишити дитячі ілюзії й почати реалістично дивитися на речі. Що сталося з психотестерами? Хіба вони не мали б викорінювати цю дурню?

Ґас побіг і підхопив свого тигра.

— Облиш його!

Лестер подивився на кошеня. На його губах заграла холодна дивна посмішка.

— Приходь якось до лаби, Ґасе. Ми покажемо тобі багато котів, ми використовуємо їх у наших дослідженнях. Котів, морських свинок, кроликів…

— Лестере! — жахнулася Джил. — Як ти можеш!

Лестер неприємно розсміявся. Раптом він затих і повернувся за свій робочий стіл.

— А тепер забирайтеся. Мені треба завершити ці звіти. І не забуть сказати Гасові.

— Сказати мені що? — Ґас зрадів. Його щоки почервоніли, очі загорілися. — Що сказати? Щось для мене? Якийсь секрет?!

Серце Джил наче налилося свинцем. Вона важко поклала руку на плече дитини.

— Ходімо, Ґасе. Ми сядемо в саду, і я все тобі розкажу. Бери із собою… Бери свого тигра.

Почулося клацання, загорівся аварійний відеопередавач.

Лестер миттю звівся на ноги.

— Цить! — засапавшись, він підбіг до передавача. — Жодного звуку!

Джил і Ґас зупинилися біля дверей. Конфіденційне повідомлення вислизнуло зі слота на приймач, Лестер схопив його, зламав печатку і почав уважно вивчати.

— Що там? — запитала Джил. — Якісь проблеми?

— Проблеми? — обличчя Лестера світилося зсередини. — Ні, зовсім ні, — він кинув поглядом на свій годинник. — Саме час. Подивимось, мені знадобляться…

— Що трапилося?

— Я вирушаю в подорож, мене не буде тижні два чи три. Рексор IV відкрили для відвідувачів.

— Рексор IV? Ти туди вирушаєш? — Джил енергійно ляснула в долоні. — О, я завжди мріяла побачити стару систему, старі руїни й міста! Лестере, можна мені з тобою? Можна й мені туди? Ми ніколи не брали відпустки, а ти завжди обіцяєш…

Лестер Геррік здивовано витріщився на свою дружину.

— Тобі? — перепитав він. — Зі мною? — він злісно розсміявся і задоволено потер долоні. — Поквапся й збери мої речі, я довго на це чекав. Хлопець може лишатися з тобою, доки я не повернуся, але не довше. Рексор IV! Не можу дочекатися!

— Щось треба і пробачати, — сказав Френк. — Зрештою, він вчений.

— Мені байдуже, — відповіла Джил. — Я кину його, щойно він повернеться з Рексора IV. Я вирішила.

Її брат мовчав, глибоко замислившись. Він сидів на галявині в маленькому садку, випроставши ноги.

— Якщо ти підеш від нього, то зможеш знову вийти заміж. Ти ж досі маєш статус сексуально відповідної?

Джил впевнено кивнула.

— Ще б пак, жодних проблем. Може знайду когось, хто любить дітей.

— Ти часто думаєш про дітей, — зауважив Френк. — Ґас любить у тебе гостювати, але він не любить Лестера. Лес дістає його.

— Я знаю. Цей тиждень, коли його не було, був просто раєм. — Джил пригладила своє м’яке біляве волосся й мило почервоніла. — Мені нарешті весело, я почуваюся знову живою.

— Коли він повернеться?

— Ось-ось, — Джил стиснула свої кулачки. — Ми одружені вже п’ять років, і щорік стає все гірше. Він такий… Такий жорстокий. Геть холодний і безсердечний, вічно він і його робота, вдень і вночі.

— Лес амбітний, він хоче видертися на перші щаблі у своїй царині. — Френк ліниво закурив сигарету. — Він пробивний, тож, може, йому це і вдасться. На чому він спеціалізується?

— Токсикологія. Лестер винаходить для військових нові отрути. Це він розробив мідно-сульфатне опікове вапно, яке вони використали проти Каллісто.

— Це вузька сфера, не те що в мене, — Френк задоволено сперся на стіну будинку. — Є тисячі юристів Чистки. Я можу працювати роками і взагалі нікуди не просунутися. Але мене це влаштовує, я роблю свою роботу і насолоджуюся нею.

— Як би я хотіла, щоб Лестер теж так почувався.

— Може, він зміниться.

— Та ніколи він не зміниться, — гірко сказала Джил. — Тепер я це знаю, тому й вирішила від нього піти. Він завжди буде таким.

Лестер Геррік повернувся з Рексора IV іншою людиною. Випромінюючи щастя, він передав свою антигравітаційну валізу в руки робота.

— Дякую!

— Лесе! Що… — вражено видихнула Джил.

Лестер зняв капелюха й вклонився.

— Вітаю, моя люба! Ти чудово виглядаєш. Твої очі ясні й блакитні, вони світяться, наче незаймане озеро, напоєне гірськими струмками. — Він принюхався. — Здається, я відчуваю запах смачної трапези, що розігрівається на домашньому вогнищі.

— О, Лестере, — Джил нерішуче кліпнула, в її грудях забриніла непевна надія. — Лестере, що з тобою сталося? Ти такий… Ти якийсь інший.

— Справді, моя люба? — Лестер ходив по кімнаті, торкаючись речей і зітхаючи. — Який милий будиночок, такий чудовий і затишний. Ти не уявляєш, як добре тут бути. Повір мені.

— Я боюся в це повірити, — відповіла Джил.

— Повірити у що?

— Що ти говориш щиро, що ти не такий, яким був. Не такий, яким був завжди.

— А яким я був?

— Злим. Злим і жорстоким.

— Я? — Лестер насупився, потираючи губу. — Гмм, цікаво. — Він прояснів. — Що ж, це все в минулому. Що на обід? Я помираю від голоду!

Джил розгублено спостерігала за ним дорогою до кухні.

— Що захочеш, Лестере. Ти ж знаєш, у нашу плиту закладено максимальний набір.

— Звичайно, — Лестер кашлянув. — Тож може ми спробуємо середньо просмажений філейний стейк з цибулею? І грибним соусом. І білими булочками. З гарячою кавою. Може, ще морозиво і яблучний пиріг на десерт.

— Ти наче ніколи особливо не цікавився їжею, — здивовано відповіла Джил.

— Справді?

— Ти завжди казав, що сподіваєшся на появу ін’єкційного харчування. — Вона пильно розглядала свого чоловіка. — Лестере, що трапилося?

— Нічого, абсолютно нічого. — Лестер безтурботно дістав люльку і дещо незграбно її закурив. Крихти тютюну полетіли на килим. Він нервово нахилився й спробував їх позбирати. — Будь ласка, займайся своїми справами й не зважай на мене.

Може, я допоможу тобі готувати? Тобто чи можу я тобі чимось допомогти?

— Ні, — відповіла Джил. — Я впораюся. Можеш повертатися до роботи, якщо хочеш.

— Роботи?

— Твоїх досліджень. Токсинів.

— Токсинів? — Лестер розгубився. — До біса їх!

— Що ти таке кажеш, любий?

— Я маю на увазі, що почуваюся надто втомленим, принаймні зараз. А попрацюю пізніше. — Лестер повільно походжав кімнатою. — Я гадаю, що просто посиджу і понасолоджуюся поверненням додому. Рексор IV жахливий.

— Справді?

— Неймовірно, — Лестерове обличчя перекосила відраза. — Сухий і мертвий, старезний. Перетертий на порох вітром і сонцем. Жахливе місце, моя люба.

— Шкода це чути. Я завжди хотіла там побувати.

— Боже збав! — вигукнув схвильовано Лестер. — Залишайся тут, моя люба. Зі мною, удвох. Ми з тобою. — Його очі пройшлися кімнатою. — Двоє, так. Терра — чудова планета. Волога і сповнена життя. — Він радісно усміхався. — Просто чудова.

— Нічого не розумію, — сказала Джил.

— Розкажи все, що пригадаєш, — попросив Френк. Його робоолівець застиг напоготові. — Які зміни ти в ньому помітила? Мені цікаво.

— Чому?

— Просто це незвично, продовжуй. Ти казала, що одразу щось відчула? Наче він якийсь інший?

— Я одразу це помітила. Наприклад, вираз його обличчя: це не той важкий, практичний погляд, а якийсь привітний вираз. Розслаблений, поблажливий і по-своєму спокійний.

— Зрозуміло, — відповів Френк. — Ще щось?

Джил нервово зиркнула на задні двері будинку.

— Він же нас не чує?

— Ні, він у вітальні грається з Ґасом. Вони сьогодні венеріанські люди-видри. Твій чоловік збудував видрогірку у своїй лабораторії, я сам бачив, як він її розпаковував.

— Ще його мова.

— Мова?

— Те, як він говорить, які використовує слова. Слова, яких ніколи раніше не вживав. Цілі нові вирази, метафори. Я жодного разу не чула від нього метафори за п’ять років спільного життя. Він казав, що метафори неточні й оманливі. І…

— І що? — олівець жваво зашкрябав.

— І це справді дивні слова. Старі слова. Слова, яких більше ніде не почуєш.

— Архаїчна фразеологія? — напружено перепитав Френк.

— Так, — Джил походжала туди-сюди невеликою галявиною, тримаючи руки в кишенях своїх синтетичних шортів. — Застарілі слова, наче щось…

— Щось книжне?

— Так! Ти теж помітив?

— Я помітив, — обличчя Френка було похмурим. — Продовжуй.

Джил перестала походжати.

— А ти що думаєш? Які в тебе припущення?

— Мені треба більше фактів.

Вона замислилась.

— Він грається з Ґасом. Грається і жартує. І він… Він їсть.

— А раніше він не їв?

— Не так, як зараз. Тепер він по-справжньому любить їжу. Він приходить на кухню й пробує різноманітні комбінації. Вони з плитою працюють разом і готують купу всякої всячини.

— Мені теж здалося, що він став повнішим.

— Він набрав десять фунтів, він їсть, усміхається і жартує, він завжди люб’язний. — Джил соромливо поглянула вбік. — Він навіть… Романтичний! Він завжди казав, що це нераціонально. І його більше не цікавить робота, його дослідження токсинів.

— Зрозуміло. — Френк закусив губу. — Ще щось?

— Ще одна річ мене дуже дивує, я постійно звертаю на неї увагу.

— Яка саме?

— У нього бувають дивні провали…

Вибух сміху. Лестер Геррік з повними радості очима вибіг з будинку. Маленький Ґас біг слідом.

— У нас оголошення! — вигукнув Лестер.

— Оголосення! — підхопив Ґас.

Френк згорнув свої нотатки й запхав їх разом з олівцем до кишені піджака. Він повільно звівся на ноги.

— Яке?

— Давай ти, — сказав Лестер, беручи маленьку Гасову руку й виводячи малого вперед.

Повнувате обличчя Ґаса скривилося від зосередження.

— Я збираюся переїхати жити до вас, — заявив він, занепокоєно спостерігаючи за виразом обличчя Джил. — Лестер каже, що дозволяє. Можна? Можна, тьотю Джил?

Її серце сповнилося неймовірною радістю. Вона перевела погляд з Ґаса на Лестера.

— Ти… Ти справді не заперечуєш? — промовила вона дуже тихо.

Лестер обійняв її й пригорнув до себе.

— Звичайно, я не проти, — сказав він ніжно. Його очі були теплими й чуйними. — Ми б тебе так не дражнили, моя люба.

— Не дражнитися! — вигукнув схвильовано Ґас. — Більше не дражнитися! — вони втрьох з Лестером і Джил обійнялися. — Більше ніколи!

Френк стояв трохи поодаль з похмурим виразом. Джил помітила це і різко відступила.

— У чому річ? — затнулася вона. — Щось…

— Якщо ви вже закінчили, — звернувся Френк до Лестера Герріка, — я б хотів, щоб ти пішов зі мною.

Холодок стиснув серце Джил.

— Що таке? Можна я теж піду?

Френк похитав головою. Він зловісно рушив на Лестера.

— Ходімо, Герріку. Ми з тобою трохи прогуляємося.

Три федеральні агенти Чистки зайняли позиції за кілька футів від Лестера Герріка, тримаючи вібротрубки напоготові.

Директор Чистки Даґлас довго його оглядав.

— Ти певен? — нарешті запитав він.

— Цілком, — відповів Френк.

— Коли він повернувся з Рексора IV?

— Тиждень тому.

— І зміна була одразу помітна?

— Дружина відчула її, щойно його побачила. Жодних сумнівів, що це сталося на Рексорі. — Френк зробив багатозначну паузу. — І ви розумієте, що це означає.

— Розумію, — Даґлас повільно обійшов чоловіка на стільці, оглядаючи його з усіх боків.

Лестер Геррік сидів тихо, акуратно складений піджак лежав у нього на колінах. Він тримав руки на своєму ціпку з руків’ям зі слонової кістки, його обличчя було спокійним і незворушним. На ньому були м’який сірий костюм з подвійними манжетами, вільно пов’язана краватка і блискучі чорні черевики. Він мовчав.

— Їхні методи прості й безвідмовні, — сказав Даґлас. — Початковий психічний вміст видаляють і зберігають у якомусь підвішеному стані. Новий завантажується миттєво. Лестер Геррік, мабуть, вештався міськими руїнами Рексора, ігноруючи заходи безпеки — без щита чи навіть ручного екрану, — там вони його і взяли.

Чоловік на стільці заворушився.

— Я б дуже хотів поспілкуватися з Джил, — пробурмотів він. — Вона буде хвилюватися.

Френк відвернувся, на його обличчі була відраза.

— Боже, він досі прикидається.

Директор Даґлас із зусиллям опанував себе.

— Це вражає. Жодних фізичних змін, на вигляд ніяк не відрізниш. — Із суворим виразом він підійшов до чоловіка. — Слухай сюди, як ти там себе називаєш. Ти розумієш, що я кажу?

— Звісно, — відповів Лестер Геррік.

— Ти справді вважав, що тобі це так минеться? Ми зловили інших — тих, що були до тебе. Усіх десятьох. Навіть до того, як вони сюди дісталися, — Даґлас холодно посміхнувся. — Поклали вібропроменями одного за одним.

Обличчя Лестера Герріка побіліло. На його чолі проступив піт, і він витер його шовковою хустинкою, яку дістав з нагрудної кишені.

— Про що ви говорите? — пробурмотів він.

— Тобі нас не ошукати, вся Терра насторожі, пильнує вас, рексоріанців. Я здивований, що ти взагалі зміг звідти вибратися. Геррік, мабуть, був надзвичайно легковажним, інших ми зупинили ще на борту і підсмажили в глибокому космосі.

— У Герріка був приватний корабель, — тихо сказав один з чоловіків, що сидів у кімнаті. — Він приземлився нелегально, оминувши станцію перевірки. Немає жодних записів про його прибуття, бо він не реєструвався.

— Підсмажте цю штуку! — наказав Даґлас. Підступили троє агентів Чистки і скинули трубки на плече.

— Ні, — похитав головою Френк. — Ми не можемо. Тут є проблема.

— Що ти маєш на увазі? Чому не можемо? Інших ми підсмажили…

— Тих ми схопили в глибокому космосі, а це Терра. Тут працюють закони Терри, а не військове право. — Френк махнув рукою в бік чоловіка на стільці. — І воно в людському тілі. Підпадає під звичайні цивільні закони. Ми маємо спочатку довести, що це не Лестер Геррік, а рексоріанський шпигун. Це важко, але можливо зробити.

— Як?

— Його дружина, вона може дати свідчення. Джил Геррік може підтвердити, що оце — не Лестер Геррік, це ж вона помітила зміну. Думаю, ми маємо шанси виграти справу в суді.

Був пізній полудень. Френк повільно їхав за кермом свого наземного авто. Вони з Джил мовчали.

— Тож це кінець, — нарешті промовила Джил. Її обличчя було незворушним і сірим, очі — сухими й блискучими. — Я знала, що все надто добре, аби бути правдою. — Вона спробувала усміхнутися. — Все здавалося таким чудовим.

— Я знаю, — відповів Френк. — Ця клята потвора. Якби ж тільки…

— Навіщо? — запитала Джил. — Навіщо він… Воно зробило це? Чому воно оселилося в тілі Лестера?

— Рексор IV старий, мертвий. Це вимираюча планета, на ній згасає життя.

— Я щось таке пригадую. Він, тобто воно, щось таке говорило, щось про Рексор. І що воно було щасливе забратися звідти.

— Рексоріанці — давня раса. Ті, що дожили до сьогодні, дуже слабкі. Вони століттями намагалися емігрувати, але їхні тіла надто кволі. Деякі намагалися втекти на Венеру — й одразу загинули. А десь століття тому вони винайшли цей спосіб.

— Але воно так багато знає про нас. Воно говорить нашою мовою.

— Не зовсім. Зміни, про які ти згадувала, ті дивні слова… Розумієш, рексоріанці мають лише приблизне уявлення про людських істот, певну ідеальну абстракцію, яку вони витворили з артефактів, до яких мали доступ на Рексорі. Переважно це книжки й подібна опосередкована інформація. Рексоріанське уявлення про Терру базується на терранській літературі сторічної давнини. Мова, традиції і стиль зі старих терранських книжок.

Тому воно і поводиться по-дивному старомодно. Воно добре вивчило Терру, але у непрямий і оманливий спосіб. — Френк криво посміхнувся. — Рексоріанці відстали на два століття, і це грає нам на руку. Так ми можемо їх вираховувати.

— А це… постійно відбувається? Це часто трапляється? Просто не віриться, — Джил стомлено потерла чоло. — Неначе сон. Важко усвідомити, що це справді сталося, я лише зараз починаю розуміти, що це означає.

— У галактиці повно чужих форм життя, паразитичних і деструктивних сутностей. На них не поширюється терранська етика. Ми постійно мусимо від них оборонятися. Лестер вирушив туди, нічого не підозрюючи, — і ця штука витіснила його, забравши тіло.

Френк поглянув на сестру. Обличчя Джил було незворушним. Вона сиділа рівно, склавши руки на колінах, і дивилася вперед. Її маленьке обличчя було суворим, очі широко розплющеними, але вона лишалася спокійною і зібраною.

— Ми спробуємо домовитися, щоб тобі не треба було з’являтися в суді, — вів далі Френк. — Ти можеш дати свідчення по відеофону, і їх приймуть як доказ. Я переконаний, що свідчень буде достатньо. Федеральні суди зроблять усе можливе, але їм треба бодай якісь докази.

Джил мовчала.

— То що скажеш? — запитав Френк.

— А що станеться після рішення суду?

— Ми знищимо його вібропроменями. Знищимо рексоріанську свідомість. Терранський патрульний корабель на Рексорі IV пошле загін, щоб знайти… ем… первісний вміст.

Джил охнула і здивовано поглянула на брата.

— Ти хочеш сказати…

— О так, Лестер живий. Він у підвішеному стані десь на Рексорі, в руїнах одного зі старих міст. Нам доведеться змусити їх його віддати. Вони не хотітимуть, але вони це зроблять, таке вже траплялося. І тоді Лестер знову буде з тобою, живий і здоровий, як раніше, а цей бридкий монстр, з яким ти зараз живеш, залишиться в минулому.

— Зрозуміло.

— Ось ми й приїхали.

Авто загальмувало перед помпезною федеральною будівлею Чистки. Френк виліз і притримав двері перед сестрою. Джил поволі вибралася.

— Усе гаразд? — запитав Френк.

— Звісно.

Вони зайшли, і агенти Чистки провели їх через екрани контролю вниз довгими коридорами. Високі підбори Джил відлунювали у зловісній тиші.

— Те ще місце, — зауважив Френк.

— Непривітне.

— Вважай це вдосконаленим поліцейським відділком. — Френк зупинився. Перед ними були двері з охороною. — Ми прийшли.

— Стривай, — Джил відсахнулася, її обличчя в паніці скривилося. — Я…

— Ми почекаємо, доки ти будеш готова, — Френк жестом попросив агентів відійти. — Я розумію, що це дуже неприємна справа.

Джил хвилину постояла, опустивши голову. Вона глибоко вдихнула, її маленькі кулачки стиснулися, а потім вона підвела голову, спокійна і серйозна.

— Ходімо.

— Ти готова?

— Так.

Френк відчинив двері.

— Ось і ми.

Вони увійшли. На них вичікувально дивилися директор Даґлас і три агенти Чистки.

— Чудово, — пробурмотів Даґлас із полегшенням. — Я вже починав хвилюватися.

Чоловік на стільці повільно звівся на ноги й підхопив свій піджак. Напруженими руками він міцно тримав ціпок з руків’ям зі слонової кістки, мовчав і тихо спостерігав, як жінка увійшла до кімнати, а за нею Френк.

— Це місіс Геррік, — сказав Френк. — Джил, це директор Чистки Даґлас.

— Я чула про вас, — тихо відповіла Джил.

— Тоді ви знаєте, чим ми займаємося.

— Так, я знаю, чим ви займаєтеся.

— Це дуже неприємна справа. Таке вже раніше траплялося, і я не знаю, чи Френк розповідав вам…

— Він пояснив ситуацію.

— Добре, — Даґлас розслабився. — Я радий. Це нелегко пояснити. Отже, ви розумієте, чого ми хочемо. У попередніх випадках ми ловили їх у глибокому космосі, а далі — вібротрубки і повернення первісного вмісту. Але цього разу ми маємо діяти за цивільним законодавством. — Даґлас взяв відеофіксатор. — Нам потрібні ваші свідчення, місіс Геррік. Оскільки фізичних змін не відбулося, ми не маємо жодних прямих доказів у цій справі. У нас є лише ваше свідчення про зміни в характері, щоб представити це в суді.

Він простягнув відеозаписувач. Джил повільно його взяла.

— Поза сумнівом, суд, визнає ваше свідчення. Суд дасть нам дозвіл, який ми хочемо отримати, і ми зможемо рухатися далі. Якщо зробимо це правильно, то сподіваємося повернути все як було.

Джил мовчки дивилася на чоловіка, що стояв з піджаком і ціпком у кутку.

— До того? — перепитала вона. — Що ви маєте на увазі?

— До зміни.

Джил розвернулася до директора Даґласа і спокійно поклала на стіл відеофіксатор.

— Про яку зміну ви говорите?

Даґлас зблід і облизав губи. Погляди всіх присутніх обернулися до Джил.

— Зміни в ньому, — він вказав на чоловіка.

— Джил! — гримнув Френк. — Та що з тобою? — Він підбіг до неї. — Що ти в біса робиш? Ти чудово знаєш, про яку зміну йдеться!

— Дивно, — задумливо протягнула Джил. — Я не помітила жодних змін.

Френк і директор Даґлас перезирнулися.

— Не розумію, — пробурмотів Френк розгублено.

— Місіс Геррік… — почав було Даґлас.

Джил підійшла до чоловіка, що тихо стояв у кутку.

— Ми можемо йти, любий? — запитала вона і взяла його під руку. — Чи є якісь підстави для того, щоб мій чоловік залишався тут?

Вони тихо йшли темною вулицею.

— Ходімо, — сказала Джил. — Ходімо додому.

Чоловік поглянув на неї.

— Сьогодні чудовий полудень, — сказав він і глибоко вдихнув, набираючи в легені повітря. — Мені здається, чи справді наближається весна?

Джил кивнула.

— Я не був певен. Гарний запах. Рослини, земля, все проростає.

— Так.

— Ми підемо пішки? Це далеко?

— Не дуже.

Чоловік пильно подивився на неї із серйозним виразом.

— Я перед тобою в боргу, моя люба, — сказав він.

Джил кивнула.

— Дякую тобі. Мушу визнати, що не сподівався на такий…

Джил нараз розвернулася.

— Як тебе звати? Як тебе звати насправді?

Сірі очі чоловіка зблиснули. Він кволо усміхнувся доброю, ніжною усмішкою.

— Боюся, ти не зможеш цього вимовити. Ці звуки неможливо відтворити.

Джил мовчала. Вони йшли поруч, обоє в глибокій задумі.

Довкола загоралися вогні міста, яскраві жовті цятки в мороку.

— Про що ти думаєш? — запитав її чоловік.

— Думаю, що, мабуть, і далі зватиму тебе Лестером, — відповіла Джил. — Якщо не заперечуєш.

— Не заперечую, — відповів чоловік. Він обійняв жінку, пригорнув і ніжно поглядав на неї, доки вони йшли поміж жовтими свічками вогнів, що освітлювали їхній шлях крізь усе густішу темряву. — Називай як хочеш, аби тільки ти була від того щаслива.

Бригада налаштування

Був ясний ранок. Сонячні промені падали на вологі газони і тротуари, відбивалися від лискучих поверхонь припаркованих авто. Службовець з похмурим виглядом квапливо крокував, гортаючи на ходу сторінки своєї інструкції. Ось він на мить зупинився перед невеликим будинком, вкритим зеленим тиньком, і, звернувши на стежку, подався до заднього двору.

Повернувшись спиною до світу, у буді спав пес. З буди виглядав лише його масивний хвіст.

— Заради Бога! — вигукнув Службовець, вперши руки в боки. Він гучно постукав механічним олівцем по своїй теці. — Гей, ти там, прокидайся вже.

Пес стрепенувся, пововтузився і поволі, головою вперед, виліз. Він кліпнув, засліплений сонячним промінням, і позіхнув.

— О, це ти. Хіба вже пора? — він позіхнув ще раз.

— Важливі справи. — Службовець завченим рухом відшукав потрібний параграф у своєму графіку черговості завдань. — Вони сьогодні налаштовують Сектор Т137, почнуть рівно о дев’ятій. — Він поглянув на кишеньковий годинник. — Мають внести всі зміни протягом трьох годин і закінчити до полудня.

— Сектор Т137? Це ж поруч.

Тонкі губи Службовця презирливо скривилися.

— Саме так. Ти виявляєш непересічну проникливість, мій темношерстий друже. Може, ще й просвітиш мене, чому я тут?

— Бо Т137 частково захоплює нашу ділянку.

— Саме так. Це також зачепить об’єкти з нашого Сектору. Наше завдання — переконатися, що вони будуть на своїх місцях, коли почнеться налаштування. — Службовець зиркнув на невеликий, тинькований зеленим, будинок.

— Конкретно ти маєш проконтролювати чоловіка, що живе у цьому домі. Він працює на компанію, розміщену в Секторі Т137. Дуже важливо, щоб він до дев’ятої години був на роботі.

Пес уважно роздивлявся будинок. Жалюзі вже відчинили, на кухні горіло світло. Крізь сітчасті фіранки було видно, як біля столу рухаються тьмяні постаті. Чоловік і жінка. Вони пили каву.

— Оце вони і є, — пробурмотів пес. — То, кажеш, це той чоловік? Сподіваюсь, з ним не трапиться нічого лихого?

— Звичайно ні. Але він мусить якнайраніше дістатися до роботи. Зазвичай він не виходить з дому раніше дев’ятої, але сьогодні мусить вийти о пів на дев’яту. Він має бути у Секторі Т137, перш ніж почнеться процес, бо не потрапить під зміну й не синхронізується з новими налаштуваннями.

Пес зітхнув.

— Тобто мені доведеться кидати клич.

— Саме так. — Службовець знову звірився із своїм графіком. — Ти повинен кинути клич рівно о чверть на дев’яту. Розумієш? О чверть на дев’яту. Не пізніше.

— І що це буде за клич?

Службовець знову розгорнув інструкцію і почав звірятися зі стовпчиками кодів.

— Клич запустить сценарій «Друг з автівкою», що довезе його до роботи. — Він згорнув теку і очікувально схрестив на грудях руки. — Так він прибуде на годину раніше, а сьогодні це необхідно.

— Необхідно, — пробурмотів пес і знову влігся у своїй буді, заплющивши очі. — Необхідно…

— Не спи! Тут дуже важливий час. Якщо клич пролунає зарано чи запізно…

Пес сонливо кивнув.

— Я знаю, впораюсь. Я завжди впоруюсь.

Ед Флетчер долив собі в каву вершків, зітхнув і відкинувся на спинку стільця. Позаду м’яко шипіла пічка, наповнюючи кухню теплими ароматами. На стелі світилася жовта лампочка.

— Ще булочку? — запитала Рут.

— Ні, я вже ситий, — Ед ковтнув кави. — Їж сама.

— Мені треба йти. — Рут звелася на ноги і підперезала халат. — Пора на роботу.

— Уже?

— Так-так, ледачий везунчику! Тобі аби тільки я весь час сиділа поруч. — Рут пішла до ванної, розпушуючи своє довге темне волосся. — Коли працюєш на уряд, доводиться рано приходити.

— Але ти ж і повертаєшся раніше, — зауважив Ед, розгортаючи розділ про спорт у свіжому випуску «Кронікл». — Ну гаразд, щасти тобі сьогодні. Щоб без одруків і двозначних жартів.

Вона зачинила двері до ванної і, знявши халат, почала вдягатися.

Ед позіхнув і глянув на годинник, що висів над раковиною. Ще купа часу, ще навіть не восьма. Він відсьорбнув кави і потер заросле підборіддя: треба поголитися. Він ліниво знизав плечима. Це забере хвилин десять.

Рут вискочила з ванної у нейлоновій комбінації і рушила до спальні.

— Запізнююсь, — сказала вона і похапцем почала натягати на себе блузку, спідницю, панчохи й білі туфлі. Потім, нахилившись, поцілувала Еда. — Бувай, коханий. Після роботи ще пройдуся по магазинах.

— Бувай, — Ед відклав газету й обійняв дружину за талію, любовно притиснувши до себе. — Гарно пахнеш. Не фліртуй там з босом.

Рут вибігла через парадні двері, цокаючи по сходинках підборами. Ед чув їхній стукіт аж до тротуару.

Вона пішла. У домі запанувала тиша. Він залишився сам.

Ед звівся на ноги, відсунув стілець, мляво поплівся до ванної і взявся за бритву. Восьма десять. Він умив обличчя, намастив кремом і почав голитися. Можна було не поспішати. Ще вдосталь часу.

Нервово облизуючи губи, Службовець дістав з кишені круглий годинник. У нього на лобі виступив піт. Восьма чотирнадцять, секундна стрілка невпинно рухалася по колу. Майже пора.

— Готуйся! — гаркнув Службовець, напружившись усім тілом. — Відлік десять секунд! Зараз!

Жодного звуку.

З вибалушеними від переляку очима Службовець побіг до буди. Звідти виднівся лише грубезний чорний хвіст: пес знову заснув.

— Зараз! — вереснув Службовець і щосили копнув кудлату собачу спину. — Заради Бога…

Пес стріпонувся і метушливо почав задкувати з конури.

— О Господи, — зніяковівши, він хутко метнувся до паркана і, ставши на задні лапи, широко розтулив пащеку: — Гав! Гав!

Подавши сигнал, Пес винувато подивився на Службовця.

— Дуже перепрошую, навіть не знаю, як…

Службовець прикипів поглядом до годинника. У животі йому млоїло. Стрілки показували восьму шістнадцять.

— Ти провалив завдання, — скрипучим голосом сказав Службовець. — Завалив справу! Ти — жалюгідна, поїдена блохами підстилка, дірява витирачка для ніг! Ти завалив усю справу!

Пес опустився на чотири лапи і стурбовано повернувся на місце.

— Кажеш, я все завалив? Тобто не треба було подавати сигнал?..

— Було вже запізно. — З крижаним виразом Службовець повільно сховав годинник. — Ти запізно кинув клич. «Друг з авто» не приїде, і тепер невідомо, що натомість відбудеться.

Боюся навіть уявити, який сценарій викликається о восьмій шістнадцять.

— Будемо сподіватися, що суб’єкт вчасно прибуде до Сектора Т137.

— Уже не прибуде, — заявив Службовець. — Він не встигне, бо ми облажалися. Ми все зіпсували!

Ед якраз змивав крем з обличчя, коли по мовчазному будинку луною прокотився собачий гавкіт.

— Чорт, — пробурмотів Ед. — Він же побудить усіх сусідів. — Прислухавшись, він витер обличчя. Може, то хтось прийшов?

Щось завібрувало, а потім…

Дзвоник вхідних дверей.

Ед вийшов із ванної. Хто б це міг бути? Може, Рут щось забула? Він накинув білу сорочку і відчинив вхідні двері.

На порозі стояв приємної зовнішності молодик з усміхненим обличчям, що виражало спокій і завзятість.

— Доброго ранку, сер, — він торкнувся свого капелюха. — Пробачте, що турбую вас так рано…

— Чого вам?

— Я представник федеральної компанії зі страхування життя і прийшов до вас, щоб розповісти про…

Ед захряснув двері.

— Нічого не хочу і дуже поспішаю. Мені треба йти на роботу.

— А ваша дружина сказала, що вас можна застати вдома лише в цей час. — Молодик підняв свій портфель і знову прочинив двері. — Вона спеціально просила мене прийти дуже рано. Зазвичай ми не працюємо о такій порі, але оскільки вона сама попросила, то я зробив відповідну помітку.

— Добре, — зітхнувши, Ед впустив молодика. — Поки я вдягатимуся, можете розповісти мені про ваші тарифи.

Молодий чоловік поклав портфель на диван, відкрив його й дістав стосик рекламних ілюстрованих папок з брошурами.

— З вашого дозволу, я хотів би познайомити вас з цими тарифами. Для вас і вашої родини дуже важливо…

Ед незчувся, як уже сидів на дивані і гортав проспекти. Зрештою він заплатив за страховий поліс на десять тисяч і випровадив молодика за двері. На годиннику було вже майже пів на десяту!

— Чорт! — він спізнився на роботу. Ед похапцем зав’язав краватку, підхопив плаща, вимкнув опалення і світло, поскладав тарілки до раковини і вибіг на ґанок.

Дорогою до автобусної зупинки він подумки лаявся. Звідки взявся той молодик зі страхової? Чому він приперся саме тоді, коли треба було виходити з дому?

Ед простогнав. Хто зна, що йому буде за спізнення, він потрапить до офісу не раніше десятої. Треба внутрішньо підготуватися до неприємностей. Шосте чуття йому підказувало, що покарання не уникнути, щось буде. Сьогодні був не той день, коли варто спізнюватися.

Якби ж тільки не прийшов той страхувальник!

Ед вийшов з автобуса за квартал від офісу і хутко подався тротуаром. Стрілки величезного годинника перед ювелірною крамницею Стайна добігали десятої.

Його серце стислося. Старий Даґлас неминуче влаштує йому скандал. Його уява вже малювала, як це виглядатиме. Старий пихтітиме й соптиме, розчервонівшись, розмахуватиме своїм товстезним пальцем. Місіс Еванз усміхатиметься, опустивши очі за друкарською машинкою. Посильний Джекі шкіритиметься. Ерл Гендрікз, Джо і Том, а ще темноока повногруда Мері зі своїми довгими віями. Усі вони увесь день з нього глузуватимуть.

Він дійшов до перехрестя і зупинився перед світлофором.

На протилежному боці вулиці височіла біла будівля — грандіозна споруда зі сталі й бетону, з балками і скляними вікнами.

То був його офісний центр. Ед скривився. А що як сказати, що він застряг у ліфті? Десь між другим і третім поверхом.

Загорівся зелений, на переході був лише Ед. Тільки він один, перейшовши вулицю, ступив на тротуар…

І зупинився, заціпенівши.

Сонце згасло. Ось щойно воно світило, а тепер його не було.

Ед рвучко поглянув угору. Там клубилися сірі хмари, масивні і безформні. І більше нічого. Загрозливий густий туман, у якому все коливалося й блякло. Ед аж похолов. Що тут відбувається?!

Він обережно рушив до будівлі, намацуючи кожен крок у густому тумані. Навкруги стояла тиша. Не було чути навіть автомобільних гудків. Ед очманіло роззирався довкола, намагаючись бодай щось розгледіти у пелені туману. Жодної людини.

Жодної машини. Жодного проблиску сонця. Порожнеча.

Над ним, як привид, нависав у тумані офісний центр. Він був невиразно сірим. Ед нерішуче простягнув руку…

Шматок стіни враз відпав, осипавшись дощем дрібних скалок, як пісочний. Ед тупо витріщився на каскад сірих уламків, що розсипалися навколо його ніг. У місці, де він торкнувся будівлі, з’явилась зазубрена порожнина — некрасива пощербина в бетоні.

Ошелешений, він дійшов до входу. Під його вагою сходи піддавалися, ноги провалювалися. Ед брів по піску, що розступався під його ногами — якійсь прогнилій субстанції, що не витримувала його ваги.

Він опинився у вестибюлі. Тут теж усе було невиразним і туманним. Горішні люстри виблискували слабким світлом, що заледве розсіював морок. Все довкола огортала якась потойбічна запона.

Йому на очі потрапив тютюновий кіоск. Продавець нерухомо схилився на прилавок із застряглою в роті зубочисткою і порожнім виразом на посірілому обличчі, що набуло якогось дивного бляклого відтінку.

— Гей, — видушив із себе Ед. — Що тут відбувається?

Він потягнувся до продавця і доторкнувся до сірої руки.

Пальці пройшли наскрізь.

— Господи, — видихнув Ед.

Рука продавця відвалилася, впала на підлогу і розсипалася дрібними уламками. Це були якісь жмутики сірого, схожого на порох, волокна. У Еда пішла обертом голова.

— Допоможіть! — щосили заволав він.

Жодної відповіді. Ед роззирнувся довкола. Неподалік були й інші люди: чоловік, що читав газету, і дві жінки, що чекали на ліфт.

Ед підійшов до чоловіка й доторкнувся до нього. Той повільно осунувся і розпався, обернувшись на купу сірого попелу. Порох. Дрібні часточки. Так само розсипалися від його дотику і дві жінки. Розкришилися, не промовивши і слова.

Ед знайшов сходи. Ухопившись за поручень, він став підніматися. Сходи під його ногою просідали, і він пришвидшився. Позаду залишався слід — на бетоні чітко виднілися відбитки його черевиків. На другому поверсі Еда обвіяли хмари сірого попелу.

Він кинув погляд на тихий коридор. Там гуляли хмари пилу і не було чути жодного звуку. Була лише темрява, непроглядна темрява.

Непевним кроком він піднявся на третій поверх. Дорогою його нога цілком провалилася крізь сходинку. На кілька тривожних секунд він завис над роззявленою дірою бездонної порожнечі.

Зрештою він видерся нагору й опинився перед своїм офісом:

АГЕНЦІЯ НЕРУХОМОСТІ ДАҐЛАС І БЛЕЙК

Від хмар попелу вестибюль був темний і похмурий. Горішні люстри судомно мерехтіли. Ед взявся за дверну ручку, але вона відламалася, залишившись у нього в руці. Він кинув її додолу і увіп’явся у двері нігтями. Скляна рама впала і розбилася на друзки. Ед розірвав двері й зайшов до офісу.

Місіс Еванз сиділа за друкарською машинкою, її пальці нерухомо лежали на клавішах. Вона не ворушилася і теж була сіра: волосся, шкіра, одяг — усе посіріло, стало безбарвним. Ед доторкнувся до неї. Його пальці безперешкодно пройшли крізь її плече, як крізь засушені пластівці.

Ед з відразою відсахнувся. Місіс Еванз навіть не ворухнулася.

Він рушив далі й наштовхнувся на стіл. Стіл осунувся і розсипався купою порохнявої пилюки. Біля кулера з водою стояв Ерл Гендрікз з чашкою в руці. Він теж перетворився на статую. Жодного руху, жодних ознак життя. Весь офіс був припорошений сірим пилом, застиглим і мертвим.

Ед опинився у коридорі. Розгублений, він труснув головою.

Що це все таке? Може, він божеволіє? Чи, може…

Тут пролунав якийсь звук.

Ед озирнувся, вдивляючись у сірий туман. До нього хутко наближалася якась постать. Чоловік. Чоловік у білому халаті, за ним — ще декілька. Усі були одягнуті в білі халати і маски.

Вони волочили за собою якесь складне обладнання.

— Вітаю… — здушено видихнув Ед.

Чоловіки зупинилися з роззявленими ротами і вибалушеними очима.

— Погляньте!

— Щось пішло не так!

— Один досі заряджений.

— Дістаньте розряджувач.

— Ми не можемо, доки…

Чоловіки оточили Еда півколом. Один із них тягнув довгий шланг із соплоподібною насадкою, інший котив ручний візок. Жваво залунали команди.

Ед здолав своє заціпеніння. Його пройняв жах, і він запанікував. Відбувалося щось страшне, йому слід чимшвидше забиратися звідси. Попередити людей, втекти.

Він розвернувся і побіг сходами назад. Вони обвалювалися під його ногами, половина прольоту провалилася. Він упав, занурившись в купу порохняви, звівся на ноги і рвонув далі на перший поверх.

У вестибюлі вирували хмари сірого попелу. Він наосліп продерся до вхідних дверей. Люди в білому наздоганяли його, тягнучи за собою обладнання і перегукуючись. Вони його переслідували.

Ед вискочив на тротуар. За його спиною будівля офісного центру захиталась і осунулась, один бік просів, клубочилися вихори попелу. Він помчав до рогу перехрестя, люди в білому майже його наздогнали. Його огорнула сіра хмара. Сліпо витягнувши руки перед собою, він рушив уперед і зрештою дістався протилежного боку вулиці.

Знову з’явилося сонце, Еда осяяло тепле проміння. Навколо сигналили машини. Знову працювали світлофори. Зусібіч метушилися і кудись квапилися люди в яскравому весняному вбрані: покупці, поліцейський у темно-синьому однострої, комівояжери з портфелями. Крамниці, вітрини, дорожні знаки. Шумні машини, що туди-сюди моталися вулицею…

А вгорі на знайомому блакитному небі сяяло сонце.

Важко дихаючи, Ед спинився і озирнувся назад. На протилежному боці вулиці височів офісний центр — такий, як і завжди, твердий і неушкоджений, весь зі сталі, бетону і скла.

Він відступив назад, наштовхнувшись на перехожого, що кудись поспішав.

— Гей, — буркнув чоловік, — обережніше.

— Пробачте, — Ед труснув головою, намагаючись оговтатися. З того місця, де він стояв, офісний центр виглядав, як і раніше: височенна масивна будівля велично здіймалася на протилежному боці вулиці.

Але ж ще хвилину тому…

Може, він і справді збожеволів? Він же щойно бачив, як ця будівля розсипалася на порох. І сама будівля, і люди, що там були. Усе розсипалося хмарами пилюги. А ті люди в білому, що переслідували його? Люди в білому, що вигукували команди й тягнули за собою візки з хитромудрим обладнанням?

Ед таки збожеволів. Немає іншого пояснення. Ослаблий, він розвернувся і почвалав тротуаром, майже фізично відчуваючи, як у його голові снують думки. Збентежений і наляканий, він брів, як у тумані, невідомо куди.

Службовця викликали до Адміністрації, найвищого керівництва, і наказали чекати у приймальні.

Він нервово походжав туди-сюди і, передбачаючи недобре, стискав пальці рук і крутив зап’ястками. Потім зняв окуляри і протер тремтливими руками лінзи.

Боже! За що на нього звалилися ці проблеми, ця біда? Але йому доведеться відповідати. Його обов’язком було простежити, щоб сигнальники отримали й чітко виконали свої інструкції, а той жалюгідний погризений блохами сигнальник знову заснув, тож відповідати тепер має він, Службовець.

Двері кабінету розчинилися.

— Ну добре, — почувся заклопотаний голос. То був голос втомленої, заваленої проблемами людини. Службовець затремтів і повільно переступив поріг кабінету. Піт стікав йому на потилицю і накрохмалений комір сорочки.

Старець поглянув на Службовця і відклав книгу убік. Він спокійно вивчав Службовця, а його вицвілі, колись блакитні очі, випромінювали доброзичливість і глибоку дідівську доброту, від якої Службовець затремтів ще дужче. Він дістав носовичка і витер з чола піт.

— Я так розумію, що у Секторі Т137 мав місце прикрий недогляд, — пробурмотів Старець. — Щось сталося з суб’єктом із прилеглої території.

— Саме так, — тихий голос Службовця був хрипким, — вкрай прикрий випадок.

— А що саме трапилося?

— Сьогодні вранці я робив усе відповідно до інструкцій. Матеріали по сектору Т137, звичайно, були пріоритетом. Я передав наказ Сигнальнику в моєму квадраті про те, що рівно о восьмій п’ятнадцять він має подати сигнал.

— Сигнальник усвідомлював важливість наказу?

— Так, сер, — Службовець на мить затнувся, — але…

— Але що?

Службовець нещасно завовтузився.

— Щойно я відвернувся, Сигнальник заліз до своєї буди і заснув. Я відволікся, пильнуючи час за годинником, і коли покликав його, не отримав відповіді.

— Ви покликали його рівно о восьмій п’ятнадцять?

— Так, сер! Рівно о восьмій п’ятнадцять. Але Сигнальник спав. Коли мені вдалося його розбудити, стрілки вже показували восьму шістнадцять. Він подав сигнал, але замість сценарію «Друг з авто» ми отримали «Представника страхової компанії». — Обличчя Службовця скривилось від огиди. — І цей представник страхової компанії протримав суб’єкта майже до дев’ятої тридцять. Через це він і спізнився на роботу замість того, щоб прийти рано.

Якусь мить Старець мовчав.

— Тож виходить, що коли почалося налаштування, суб’єкта не було у Секторі Т137.

— Не було. Він прибув туди близько десятої.

— Тобто саме в розпал налаштування. — Старець звівся на ноги і, тримаючи руки в кишенях, повільно заходив кабінетом з похмурим обличчям. Його довга мантія волочилася за ним по підлозі. — Це серйозна проблема. Під час налаштування Сектора всі залучені суб’єкти мають бути включені, бо інакше їхнє орієнтування залишиться неузгодженим. Коли цей суб’єкт прибув до Сектору Т137, процес тривав уже п’ятдесят хвилин. Він вештався Сектором, аж поки натрапив на одну з бригад налаштування.

— Вони схопили його?

— На жаль, їм цього не вдалося. Він утік із Сектора, вибравшись в заряджену зону.

— І що ж було далі?

Старець зупинився, його зморшкувате обличчя було похмурим. Він провів важкою рукою по своєму довгому сивому волоссю.

— Наразі невідомо, ми втратили з ним контакт. Звісно, ми скоро його знайдемо, але на цей час він поза нашим контролем.

— Що ви збираєтеся робити?

— Ми маємо його знайти, ізолювати й доправити сюди. Іншого рішення не існує.

— Сюди?!

— Його вже запізно розряджати. Доки ми його схопимо, він уже комусь розкаже. А стерти йому пам’ять — то лише ускладнити справу. Тут не вистачить стандартних методів, доведеться особисто розібратися із цією проблемою.

— Будемо сподіватися, що його швидко знайдуть, — сказав Службовець.

— Так і буде. Всі Спостерігачі в курсі. Всі Спостерігачі і всі Сигнальники. — Очі Старця грайливо зблиснули. — І навіть Службовці, хоча у нас є сумніви, що на них можна покладатися.

Службовець почервонів.

— Я страшенно радітиму, коли все це закінчиться, — пробурмотів Службовець.

Вицокуючи підборами туфель по сходинках, Рут збігла донизу і вискочила з будівлі на спекотне полудневе сонце. Вона запалила сигарету і чимдуж подалася тротуаром, її маленькі груди ритмічно здіймалися й опускалися, коли вона вдихала весняне повітря.

— Рут, — покликав Ед, з’явившись у неї за спиною.

— Еде! — вона розвернулася і з подиву аж розкрила рот. — Чому ти не на…

— Ходімо швидше, — Ед схопив її за руку і потяг за собою. — Не зупиняймося.

— Але ж…

— Я пізніше все поясню. — Едове обличчя було блідим і похмурим. — Відійдемо подалі, туди, де ми зможемо спокійно поговорити.

— Я саме збиралась пообідати в «Луї». Можемо там і поговорити. — Рут захекано намагалася встигнути за Едом. — Про що ти хотів поговорити? Що сталося? У тебе такий дивний вигляд. І чому ти не на роботі? Тебе… Тебе що, звільнили?

Вони перебігли на другий бік вулиці і зайшли до невеличкого кафе. Там товклася купа людей, була обідня перерва. Ед знайшов вільний столик подалі від входу, в самому кутку.

— Давай тут сядемо, — він швидко зайняв місце. — Згодиться.

Рут сіла на стільці поруч.

Ед замовив каву. Рут замовила салат, тости з лососевою намазкою, каву і персиковий пиріг. З насупленим, потемнілим лицем Ед спостерігав, як вона їсть.

— Будь ласка, розкажи, що сталося, — заблагала Рут.

— Ти справді хочеш знати?

— Звісно, хочу! — Рут занепокоєно поклала свою руку на його. — Я ж твоя дружина.

— Сьогодні дещо трапилося. Сьогодні вранці. Я запізнився на роботу, бо зайшов той клятий хлопець зі страхової і затримав мене. Я спізнився на пів години.

У Рут перехопило подих:

— Даґлас тебе звільнив!

— Ні, — Ед повільно рвав паперову серветку на дрібні клаптики, складаючи їх у напівпорожню склянку з водою. — Я страшенно хвилювався, вийшов з автобуса і побіг кварталом.

Але коли я ступив на тротуар перед офісним центром, то помітив, що там щось не так.

— І що ж ти помітив?

Ед розповів їй про все, що бачив, у деталях. Усе.

Щойно він замовк, Рут відкинулась на спинку стільця, її обличчя зблідло, а руки затремтіли.

— Тепер зрозуміло, — пробурмотіла вона. — Не дивно, що ти так розхвилювався. — Вона сьорбнула захололої кави, чашка дзенькнула об блюдце. — Це просто жахливо.

Ед зосереджено нахилився до дружини:

— Рут, як гадаєш, я божеволію?

Нафарбовані губи Рут скривилися.

— Я не знаю, що й сказати. Твоя історія дивна…

— Дивна — це не те слово. Мої руки проходили крізь їхні тіла, наче вони були з глини, з глини сухої, як порох. Постаті були з пороху. — Ед дістав сигарету з пачки Рут і закурив.

— Коли я вискочив звідти й озирнувся, офісний центр стояв на місці, немов нічого й не сталося. Як завжди.

— Ти злякався, що містер Даґлас висварить тебе, так?

— Так, страх і почуття провини. — Очі Еда зблиснули. — Здогадуюсь, про що ти думаєш: я спізнився і не наважувався глянути йому в обличчя, тож у мене стався якийсь захисний психотичний напад. Втеча від дійсності. — Він нервовим рухом загасив сигарету. — Рут, я досі тиняюся містом після того. Дві з половиною години. Звісно, мені страшно, я дуже боюся повертатися на роботу.

— Ти боїшся Даґласа?

— Та ні! Я боюся людей у білому! — Ед затремтів. — Боже! Та вони ж переслідували мене. З отими своїми клятими шлангами і різними апаратами.

Рут замовкла. Врешті вона глянула на чоловіка, і її очі заясніли.

— Еде, ти мусиш туди повернутися.

— Повернутися? Навіщо?

— Щоб дещо довести.

— Довести?

— Довести, що вже все гаразд. — Рут стиснула Едову руку. — Тобі доведеться це зробити, Еде. Ти мусиш повернутися і побачити все на власні очі. Переконатися, що нічого боятися.

— Чорт! Після всього, що я там надивився? Послухай-но, Рут, я бачив, як рвалася тканина реальності. Я бачив, що там, за завісою. Позаду у зі зворотного боку. Я бачив, що там насправді, і не маю бажання туди повертатись. Я не хочу знову бачити отих людей, зліплених з пороху. Нізащо!

Рут прикипіла до нього очима.

— Я піду з тобою, — сказала вона.

— Заради Бога…

— Заради тебе, заради твого здоров’я. Аби ти переконався, що нічого такого там немає. — Рут хутко звелася на ноги і накинула плащ. — Ходімо, Еде, я піду з тобою. В офіс агенції нерухомості «Даґлас і Блейк». Я навіть зайду з тобою до кабінету містера Даґласа.

Ед поволі підвівся, не зводячи з дружини допитливого погляду.

— Ти думаєш, що в мене було потьмарення розуму. З переляку. Що я не зміг поглянути в очі босові. — Його голос звучав приглушено й сумно. — Хіба ні?

Але Рут вже йшла до каси.

— Пішли, і ти сам переконаєшся. Там усе буде на місці, як і завжди.

— Гаразд, — погодився Ед і повільно пішов за дружиною. — Повернемось і побачимо, хто з нас правий.

Вони разом перетнули вулицю, Рут міцно тримала Еда за руку. Навпроти здіймався офісний центр — височезна будівля з бетону, сталі і скла.

— Бачиш? — запитала Рут. — Усе на місці.

Офіс і справді був там. Масивна непорушна тверда будівля височіла, сяяла у променях пообіднього сонця, що виблискувало на її вікнах. Ед і Рут ступили на бордюр. Ед внутрішньо напружився, немов заціпенів, а коли його нога торкнулася тротуара, він аж сіпнувся.

Але нічого не трапилося: вуличний шум не змовкав, автомобілі й перехожі поспішали у своїх справах, хлопець продавав газети. Тут змішалися звуки, запахи і шум полудневого міста.

Вгорі на чистому блакитному небі сяяло сонце.

— Бачиш? — сказала Рут. — Я була права.

Вони піднялися сходами й увійшли до вестибюля. За прилавком тютюнового кіоску стояв продавець зі складеними на грудях руками і слухав трансляцію бейсбольного матчу.

— Вітаю, містере Флетчер, — озвався він до Еда. Його обличчя пожвавилось добросердною усмішкою. — А що це за дама? Ваша дружина знає про неї?

Ед силувано захихотів. Вони підійшли до ліфта. Там уже стояло четверо чи п’ятеро бізнесменів. То були добре вдягнені чоловіки середнього віку, що нетерпляче чекали на ліфт.

— Привіт, Флетчере, — привітався один із них. — Де тебе носило цілий день? Даґлас вже просто казиться.

— Привіт, Ерле, — пробурмотів Ед і стиснув руку дружини. — Трохи прихворів.

Прибув ліфт, і всі зайшли досередини. Ліфт пішов угору.

— Вітання, Еде, — озвався ліфтер. — А хто ця гарненька дівчина? Чому б тобі нас і з нею не познайомити?

Ед механічно усміхнувся.

— Це моя дружина.

На третьому поверсі ліфт зупинився. Ед з Рут вийшли і попрямували до скляних дверей агенції нерухомості «Даґлас і Блейк».

Ед зупинився, задихаючись.

— Зажди, — він облизав пересохлі губи. — Я…

Рут спокійно чекала, доки Ед витре носовичком лоба і шию.

— Тепер гаразд?

— Так, — Ед рушив до скляних дверей і відчинив їх.

Місіс Еванз зиркнула на нього і припинила клацати на машинці.

— Еде Флетчер! Де це тебе носило?

— Був прихворів. Привіт, Томе.

Том відірвав погляд від своїх паперів.

— Привіт, Еде. Ти знаєш, що Даґлас вже хотів тебе скальпувати? Де ти був?

— Та знаю, — Ед стомлено глянув на Рут. — Якраз збираюся зайти до шефа і отримати що буде.

Рут стиснула його руку.

— Усе буде добре, я знаю. — На її червоних устах сяйнула білозуба усмішка. — Ну, я пішла, телефонуй якщо що.

— Гаразд. — Ед поцілував її в губи. — Дякую, кохана. Дуже дякую. Не розумію, що на мене найшло, думаю, вже все минулося.

— Не переймайся. До зустрічі! — Рут хутко вийшла з приймальні, причинивши за собою двері. Ед прислухався, як у коридорі, що вів до ліфта, цокотять її підбори.

— Гарненька дівчина, — сказав схвально Джекі.

— Так, — кивнув Ед і поправив краватку. Опанувавши себе, він підійшов до дверей внутрішнього офісу. Що ж, він мусить це витримати, Рут була права. Але буде нелегко все пояснити. Він вже уявляв собі Даґласа з почервонілим другим підборіддям, з перекошеним від гніву лицем, з його буйволячим ревом…

Ед раптом зупинився і завмер на порозі. У внутрішньому офісі щось змінилося.

По його спині поповзли мурахи, його охопив безпомічний жах, подих перехопило. Внутрішній офіс змінився. Ед трохи покрутив головою, роззираючись навсібіч: письмові столи, стільці, усіляке приладдя, шафки з шухлядами, картини.

Зміни. Вони були незначні, ледь помітні. Ед заплющив очі, а потім поволі розплющив. Його подих прискорився, пульс почастішав. Щось у приміщенні змінилося, жодних сумнівів.

— Що з тобою, Еде? — запитав Том. Усі співробітники відірвалися від своїх справ і з цікавістю на нього позирали.

Ед промовчав і мляво посунув кімнатою. Офіс зазнав пертурбації, це було одразу помітно. Розташування меблів змінилося. Нічого такого, що б відразу впадало у вічі, але він знав це достеменно.

Джо Кент привітав його трохи збентежено.

— Що це з тобою, Еде? Виглядаєш, немов мішком прибитий. Щось сталося?..

Ед уважно поглянув на Джо. Той виглядав не так, як завджи. Але що саме змінилося?

Його обличчя стало повнішим. І сорочка тепер на ньому смугаста. Раніше Джо не носив сорочок у блакитну смужку. Ед оглянув свій письмовий стіл. Там лежали різні папери і рахунки. Сам стіл пересунули праворуч, він став довшим. Це був уже не той стіл.

А картина на стіні? Тепер це була інша картина, геть інша картина. А дрібнички на картотечній шафці? Декотрі пощезали, але натомість з’явилися нові.

Він озирнувся крізь прочинені двері. Тільки тепер він це помітив. Волосся місіс Еванз було іншого кольору, трохи світліше.

Біля вікна сиділа Мері і підпилювала нігті. Вона стала повнішою і вищою. У неї на столі лежав гаманець, червоний плетений гаманець.

— А в тебе… У тебе завжди був цей гаманець?

Мері підвела очі.

— Що?

— Цей гаманець. У тебе завжди він був?

Мері розсміялася, акуратно поправила спідницю на повних стегнах і цнотливо опустила довгі вії.

— Тобто як, містере Флетчер? Що ви маєте на увазі?

Ед відвів погляд. Тепер він знав напевне, навіть якщо вона сама не знала. Її теж змінили, переробили: її гаманець, її одяг, її поставу, її всю. Ніхто з них цього не знав, лише він, один-єдиний. У нього запаморочилося в голові. Вони всі змінилися, стали іншими. Їх усіх перебудували, переінакшили. Дуже обережно, але безсумнівно.

От, наприклад, кошик для сміття. Раніше він був меншим, інакшим. Штори на вікнах зараз білі, а були — кольорові. І шпалери були з іншим візерунком. Лампи…

Безліч ледь помітних змін.

Ед пройшовся офісом до дверей кабінету Даґласа і постукав.

— Увійдіть, — почулося у відповідь.

Ед штовхнув двері. На нього нетерпляче позирав Нейтан Даґлас.

— Містере Даґлас… — почав було Ед, нерішуче заходячи до кабінету, але раптом умовк.

Даґлас теж змінився, став трохи іншим. У нього в кабінеті також відбулися зміни: килим на підлозі, штори на вікнах. Письмовий стіл, що раніше був з червоного дерева, тепер став дубовим. А сам Даґлас…

Даґлас помолодшав і схуд. Його волосся потемніло, шкіра втратила червонястий відтінок. Обличчя погладшало, позникали зморшки. Очі стали не карі, а зеленкуваті. Форма підборіддя теж змінилася. Це була вже інша людина. І все ж це був Даґлас, хоча й інакший. Інша версія!

— Що там? — нетерпляче запитав Даґлас. — А, це ви, Флетчере. Де ви зникли? Вас не було до самого обіду.

Ед мерщій позадкував до дверей, захряснув двері й прожогом кинувся через внутрішній офіс. Перелякані Том і місіс Еванз полишили свої справи. Ед промчав повз них і вхопився за ручку вхідних дверей.

— Гей! — гукнув йому Том. — Куди це ти?..

Охоплений жахом Ед уже біг коридором. Він мусив поквапитися, він це побачив. Часу було обмаль. Він підскочив до ліфта і натиснув кнопку.

Часу майже не залишалося.

Він розвернувся і сходами спустився на другий поверх. Страх усе сильніше стискав йому серце, його долю вирішували секунди.

Секунди!

А ось і телефон. Ед заскочив до телефонної будки і захряснув за собою двері. Нервовим рухом він вкинув монету у проріз і набрав номер. Треба попередити поліцію. Він приклав слухавку до вуха, його серце калатало.

Треба їх попередити. Зміни. Хтось маніпулює реальністю, змінює її. Він таки був правий. Оті чоловіки в білому, зі своїм обладнанням… Вони прочісували будівлю.

— Алло! — хрипко гукнув Ед, але відповіді не було. У трубці навіть не тріскотіло. Тиша.

Ед ошелешено вдивлявся у простір за дверима.

Потім знеможено поклав трубку на важіль.

Він більше не був на другому поверсі. Телефонна кабіна підіймалася догори, другий поверх залишився внизу, кабінка здіймалася все вище і швидше. Поверхи пролітали повз один за одним, безгучно і стрімко.

А потім телефонна будка, прискорюючись, пройшла крізь дах будівлі і вилетіла у простір, залитий яскравим сонячним світлом. Місто залишилося далеко внизу. Щомиті будівлі й вулиці дрібнішали на очах: крихітні цяточки міста закрили хмари.

Між ним і землею з’явилися хмари. Очманілий з переляку, Ед заплющив очі й відчайдушно вчепився за ручку дверей кабіни.

Тимчасом кабіна летіла все швидше і швидше. Земна поверхня виднілася далеко-далеко внизу.

Ед у паніці роззирався навсібіч. Куди?! Куди його несе?

Куди він врешті потрапить?

Він стояв, тримаючись за ручку дверей, і чекав.

Службовець коротко кивнув.

— Так, це він, все правильно. Наш проблемний суб’єкт.

Ед Флетчер роззирався навсібіч. Приміщення було настільки гігантським, що його кути зникали десь у неясних тінях.

Перед Едом стояв чоловік із записниками і бухгалтерськими книгами під пахвою й уважно розглядав його крізь окуляри у сталевій оправі. Чоловік був невисокий на зріст, з гострим поглядом, у сорочці з накрохмаленим комірцем, темно-синьому саржевому костюмі і жилетці з ланцюжком від кишенькового годинника. На ногах у нього були чорні, начищені до блиску черевики. Чоловік вочевидь нервував.

А позаду нього…

У здоровенному кріслі сучасного дизайну поважно сидів Старець. Він спокійно позирав на Флетчера своїми м’якими втомленими очима. Флетчера пронизав якийсь дивний трепет, але це був не страх, а радше своєрідне потрясіння, — глибоке відчуття благоговійного смирення, змішаного із захватом.

— Де я? Що це за місце? — тихо запитав Ед. У нього досі крутилася голова після швидкого підйому.

— Жодних запитань! — сердито урвав його коротун, постукавши олівцем по книгах. — Ти мусиш відповідати, а не ставити запитання.

Старець ворухнувся і жестом урвав його.

— Я говоритиму з суб’єктом наодинці, — пробурмотів він. Голос у старого був басовитий і з гуркотом відлунював по приміщенню. Хвиля благоговійного трепету знову охопила Еда.

— Наодинці? — коротун відступив, збираючи свої книги і записники. — Так, звичайно, — він кинув на Флетчера недоброзичливий погляд. — Я радий, що суб’єкт нарешті потрапив до наших рук. Стільки клопоту через якогось…

Він вийшов з приміщення, і двері за ним м’яко зачинилися. Ед залишився зі Старцем наодинці.

— Прошу, сідайте, — сказав Старець.

Ед побачив стілець і незграбно сів. Нервозним рухом він дістав пачку сигарет, а потім поклав назад до кишені.

— То в чому проблема? — запитав Старець.

— Я щойно збагнув.

— Збагнули що?

— Що я помер.

Старець стримано усміхнувся.

— Померли, кажете? Ні, ви ще живий. Ви… В гостях. Це непересічна подія, спричинена винятковими обставинами. — Він перехилився до Еда. — Пане Флетчер, ви самі накликали на себе цей клопіт.

— Так, — погодився Ед. — І я хотів би знати, куди я вляпався. Що зі мною сталося?

— Ну, це не ваша провина. Ви стали жертвою бюрократичної помилки. Сталася помилка, якої припустилися не ви, але вона вас стосується.

— Якої помилки? — Ед знеможено потер лоба. — Я… Я вскочив у якусь халепу. Я бачив наскрізь. Я побачив дещо таке, чого не повинен був бачити. Я побачив зворотний бік.

Старець кивнув.

— Саме так. Ви побачили те, що не призначалося для ваших очей, дещо відоме дуже небагатьом суб’єктам, і ще менше з них бачили це на власні очі.

— Яким ще суб’єктам?

— Це офіційний термін, не переймайтеся. Допущено помилку, і ми сподіваємося, що нам вдасться її виправити. Я розраховую, що…

— Люди, — перебив його Ед, — оберталися на купи сірого попелу, наче трупи. І не лише люди, все: сходи, стіни, підлога.

Усе було безбарвним і неживим.

— Річ у тім, що цей Сектор тимчасово розрядили, щоб бригада налаштування змогла увійти і внести зміни.

— Зміни, — Ед кивнув. — Саме так і було. Коли я згодом повернувся до офісу, все знову було живим, але інакшим. Все змінилося.

— Налаштування завершили опівдні. Команда виконала завдання і знову зарядила Сектор.

— Тепер зрозуміло, — пробурмотів Ед.

— Ви мали опинитися в секторі до того, як почався процес, але через допущену помилку вас там не було. Ви з’явилися у Секторі із запізненням — якраз під час налаштування. Потім ви втекли, а коли повернулися, то все було скінчено. І тоді ви побачили те, чого вам не слід було бачити. Замість того, щоб бути об’єктом налаштування, ви стали його мимовільним свідком. Якби ви вчасно прибули до Сектора, то зазнали б змін, як і всі інші.

Едове обличчя вкрилося потом. Він утерся, у животі замлоїло. Врешті він кволо прокашлявся.

— Я зрозумів, — ледь чутно промовив Ед. Його охопило лихе передчуття. — Передбачалося, що мене переналаштують, як і всіх інших. Але, як видно, щось не спрацювало.

— Так, щось не спрацювало, була допущена помилка. Тепер ми маємо серйозну проблему. Ви все бачили на власні очі, ви тепер знаєте. Крім того, ви не узгоджені з новою конфігурацією.

— Боже, — пробурмотів Ед. — Я все розумію і нічого нікому не скажу. — На його лобі виступив холодний піт. — Можете на мене розраховувати. Вважайте, що я теж пройшов налаштування.

— Але ви вже встигли декому розповісти, — холодно відповів Старець.

— Я? — враз закліпав Ед. — Кому?

— Вашій дружині.

Ед затремтів. Його лице стало біле мов крейда.

— Так, це правда. Я розповів дружині.

— Отже, ваша дружина теж знає, — обличчя Старця скривилося від гніву. — Це ж жінка. Це ж треба було їй…

— Та я ж не знав, — Ед, охоплений панікою, подався назад. — Але ж тепер я в курсі. Можете мені довіряти. Вважайте, що я пройшов налаштування.

Блакитні старечі очі вп’ялися в Еда, пронизуючи його до самісіньких кісток.

— А ще ви збиралися зателефонувати до поліції, хотіли повідомити про все владу.

— Я ж не знав, хто здійснює налаштування.

— Тепер знаєте. Природний хід речей доводиться підправляти — скориговувати трошки тут, трошки там. Налаштовувати. У нас є всі необхідні дозволи на ці зміни. Наші бригади налаштування виконують життєво важливу роботу.

Ед, як міг, зібрався з духом.

— А як щодо конкретного налаштування? Агенція Даґласа, його офіс? Для чого це все було? Певен, що за ним була якась вагома причина.

Старець махнув рукою, і за його спиною в тіні спалахнула величезна карта. Едові перехопило подих. Її краї губилися десь у туманній глибочині. На карті було видно нескінченне мереживо дрібнісіньких секцій, безліч переплетених ліній, накладених квадратів. Кожний квадрат був розмічений. Деякі відсвічували блакитними барвами. Світло безперестанку переливалося.

— Це план секторів, — пояснив Старець і втомлено зітхнув. — Це непідйомна робота. Іноді ми самі не знаємо, як витримати черговий період, але хтось же має цим займатися. Заради спільного блага. Заради вашого блага.

— А налаштування? У нас… У нашому Секторі?

— Ваш офіс працює з нерухомістю. Попередній Даґлас був амбітним бізнесменом, але останнім часом він швидко старішав, тіло його підводило. За кілька днів йому запропонують придбати велику ділянку незайманого лісу в західній Канаді. Щоб її купити, йому доведеться ризикнути майже всіма своїми заощадженнями. Старий, вже не такий жвавий Даґлас, зрозуміло, завагався б, а нам конче необхідно, щоб він погодився. Він мусить придбати цю ділянку і якомога швидше її розчистити. Це під силу лише молодшій людині — молодшому Даґласу.

Коли ліс розчистять, там знайдуть рештки первісних людей. Їх там уже помістили. Уряд Канади орендує в Даґласа цю землю під наукові дослідження. Знайдені там релікти спричинять ажіотаж у наукових колах на міжнародному рівні.

Це запустить низку подій. Люди з багатьох країн приїдуть до Канади вивчати залишки: з Совєцького Союзу, Польщі, Чехії тощо.

Певні події вперше за багато років підштовхнуть значну кількість науковців до ближчого знайомства. На тлі великого відкриття фокус зміститься з національних окремих досліджень на міжнародну співпрацю. Один із провідних совєцьких вчених заприятелює з бельгійським науковцем. Перш ніж роз’їхатися, вони домовляться про подальше листування, звичайно, не звітуючи про це своїм урядам.

Поступово коло однодумців розширюватиметься. З обох сторін залучатимуться інші дослідники. Постане наукове товариство, і з часом усе більше освічених людей працюватимуть на цю міжнародну спільноту. Тимчасом суто національні розробки поступово, але відійдуть на задній план. Завдяки цьому певною мірою відступить загроза війни.

Ось чому сьогоднішнє налаштування таке важливе. Усе залежить від того, чи буде підписано угоду на придбання і розчищення цих канадських угідь. Старий Даґлас не зважився б на такий ризик, але змінений Даґлас і його омолоджені співробітники візьмуться за цю роботу з природним запалом. Це запустить потрібний ланцюг подій, від якого виграєте ви. Наші методи можуть здаватися дивними й неочевидними, навіть незбагненними, але запевняю вас: ми знаємо, що ми робимо.

— Тепер я зрозумів, — сказав Ед.

— Звичайно зрозуміли. І тепер ви багато чого знаєте. Аж занадто. Жодний суб’єкт не мав би стільки знати. Вочевидь, мені доведеться викликати сюди бригаду налаштування…

Перед очима в Еда постала похмура картина: клуби сірих хмар, сірі чоловіки й жінки. Він аж здригнувся.

— Прошу вас, — прохрипів він. — Я зроблю будь-що, все що завгодно, лише б ви мене не розряджали. — Піт градом котився по його обличчю. — Гаразд?

Старець завагався.

— Можливо, нам вдасться цього уникнути. Є інший вихід.

— Який? — з надією запитав Ед — Який вихід?

Старець заговорив неспішно й розважливо.

— Якщо я дозволю вам повернутися додому, ви заприсягнетеся ніколи в житті не говорити про це? Поклянетеся не розповідати про побачене, про те, що вам тепер відомо?

— Безумовно! — завзято випалив Ед з полегкістю. — Присягаюся!

— Стосовно вашої дружини. Вона не повинна дізнатися про все інше. Нехай вважає, що то був скороминущий психотичний напад — втеча від реальності.

— Вона й так переконана в цьому.

— Нехай вважає так і надалі.

Ед зціпив зуби.

— Я подбаю, щоб вона й надалі вважала те, що відбулося, тимчасовим затьмаренням. Вона так і не дізнається, що відбулося насправді.

— Ви впевнені, що зможете приховати від неї всю правду?

— Звісно, — впевнено відповів Ед. — Я знаю, що мені все вдасться.

— Ну гаразд, — повільно кивнув Старець. — Я відправлю вас назад, але тримайте язика за зубами. — Він видимо посуворішав. — Пам’ятайте: рано чи пізно ви повернетеся до мене — всі рано чи пізно повертаються. Якщо проговоритеся, я вам не заздрю!

— Нізащо не скажу їй нічого, — сказав змокрілий Ед. — Обіцяю, даю слово. З Рут я дам собі раду, не хвилюйтеся.

Він прибув додому під вечір.

Ед кліпнув, очманілий від різкого спуску. Якусь мить постояв на тротуарі, оговтуючись і відсапуючись, а потім рушив стежкою в двір.

Він відчинив двері й увійшов до свого невеличкого будинку із зеленим тиньком.

— Еде! — Рут вибігла йому назустріч уся в сльозах. Вона обхопила чоловіка руками й міцно притисла до себе. — Де ти в біса був?

— Як це де? — пробурмотів Ед. — В офісі, звичайно.

Рут відсахнулася від нього.

— Неправда, тебе там не було.

Ед починав нервуватися.

— Та був я там. Де ж іще я міг бути?

— Я близько третьої подзвонила Даґласу. Він сказав, що ти пішов майже одразу після мене. Едді…

Знервований, Ед поплескав її по плечі.

— Не переймайся, кохана. — Він розстебнув плащ. — Усе гаразд. Чуєш? Все чудово.

Рут сіла на бильце канапи, голосно шморгнула носом і витерла з очей сльози.

— Якби ти знав, як я хвилювалась, — вона сховала носовичка і схрестила на грудях руки. — Я хочу знати, де ти був.

Ед розгублено повісив плащ у шафу, підійшов до Рут і поцілував. Її губи були холодними.

— Я все тобі розповім, але перше скажи, що в нас є на вечерю? Я зголоднів як пес.

Рут уважно розглядала чоловіка. Врешті вона підвелася з бильця канапи.

— Зараз переодягнусь і приготую.

Вона поквапилася до спальні й заходилася скидати туфлі й колготи. Ед рушив за нею.

— Я не хотів тебе тривожити, — сказав він обережно. — Щойно ти пішла, я зрозумів, що ти була права.

— Та невже? — Рут скинула блузку і спідницю й почепила їх на вішак. — І щодо чого?

— Про мене, — він силувано всміхнувся і зробив веселу міну. — Про те… Про те, що трапилося.

Рут повісила на вішак комбінацію. Не зводячи погляду з Еда, вона із зусиллям натягла досить-таки тісні джинси.

— Продовжуй.

Це був критичний момент. Зараз або ніколи. Ед Флетчер зібрався з силами, обережно добираючи слова.

— Я зрозумів, що вся ця дурня — то лише в моїй голові. Ти була права, Рут, цілком і повністю. І я навіть зрозумів, що саме це спричинило.

Рут натягнула свою бавовняну футболку й заправила її в джинси.

— І яка ж була причина?

— Я перепрацював.

— Перепрацював?

— Мені потрібна відпустка. Я роками її не брав, прикипівши до роботи, тож перепрацював і трохи нафантазував. — Він сказав це впевнено, хоча його серце шалено калатало. — Мені дуже треба відпочити. Поїхати десь у гори чи на риболовлю, або ж… — він гарячково шукав потрібне слово, — або ж…

Рут з недобрим виразом на обличчі підступила ближче:

— Еде! — різко сказала вона. — Подивись мені в очі!

— У чому річ? — його охопила паніка. — Чому ти так дивишся на мене?

— Де ти вештався сьогодні вдень?!

Едова усмішка зникла.

— Я ж сказав тобі, я вийшов пройтися. Подихати свіжим повітрям, обміркувати те, що сталося.

— Не бреши мені, Едді Флетчер! Я відчуваю, коли ти брешеш! — на її очах знову виступили сльози. Під бавовняною футболкою знервовано здіймалися й опускалися груди. — Ану зізнавайся! Ти не ходив ні на яку прогулянку!

Ед затнувся. На його обличчі виступав піт, він безпомічно сперся на двері.

— Що ти хочеш цим сказати?

Очі Рут гнівно палали.

— Ну ж бо! Я хочу знати, де ти був! Розказуй, я маю право знати! Що насправді сталося?

Нажаханий Ед почав задкувати, його рішучість умить розвіялась. Усе йшло не за планом.

— Присягаюсь. Я вийшов, щоб…

— Говори правду! — Її гострі нігті вчепились йому в руку. — Я хочу знати, де ти був. І з ким!

Ед розтулив рота, намагаючись усміхнутися, але губи його не слухалися.

— Не розумію, що ти хочеш цим сказати.

— Усе ти знаєш. З ким був? Куди ходив? Відповідай! Рано чи пізно я все одно довідаюся.

Виходу не було. Ед програв і розумів це. Далі він уже не міг таїтися від дружини. У відчаї він замовк, намагаючись виграти час. От якби йому вдалося відволікти її увагу на щось інше! Якби ж тільки вона дала йому бодай мить передихнути! Він зміг би вигадати якусь правдоподібнішу історію. Час! Треба виграти час!

— Рут, тобі треба…

Раптом почувся якийсь звук: по темному будинку прокотився відлунням собачий гавкіт.

Рут відступила, стривожено дослухаючись.

— Це Доббі. Мабуть, хтось прийшов.

Хтось подзвонив у двері.

— Залишайся тут, я зараз повернуся.

Рут вибігла з кімнати і підійшла до вхідних дверей.

— Чорт! — вона рвучко відчинила двері.

— Доброго вечора! — молодий чоловік, що чекав на ґанку, миттю прослизнув у будинок. Він був обвішаний реманентом і широко усміхався до Рут.

— Я з компанії «Швидкісні пилососи».

Рут на нього роздратовано подивилася.

— Знаєте, ми взагалі-то збиралися вечеряти.

— О, я не заберу у вас багато часу. — Чоловік з гуркотом поставив пилосос й інше приладдя на підлогу. Далі він хутко розгорнув довжелезний ілюстрований банер, на якому був зображений пилосос у дії.

— Потримайте оце, будь ласка, а я зараз увімкну пилосос у розетку.

Він жваво взявся до роботи: вимкнув з розетки телевізор, увімкнув пилосос і відсунув подалі стільці.

— Спочатку я вам продемонструю, як працює очисник килимів. — Він під’єднав до великого бака шланг і насадку, схожу на сопло двигуна. — Подивіться, будь ласка, я зараз продемонструю, як працює кожна з цих таких зручних у побуті насадок. — Його голос заглушав навіть шум пилососа. — Як ви самі бачите…

Ед Флетчер всівся на ліжку і довго порпався у кишенях, доки нарешті видобув сигарети. Тремтячими руками чоловік запалив одну й сперся на стіну, видихнувши з полегшенням.

Він підвів погляд, його обличчя засяяло вдячністю.

— Дякую, — щиросердо сказав він. — Думаю, нам таки, зрештою, вдасться. Дякую дуже.

Планета, якої не було

— Вона все ще стоїть тут, — знервовано сказав Нортон. — Капітане, вам треба з нею поговорити.

— Чого вона хоче?

— Вона хоче квиток. Глуха як тетеря, стоїть там, витріщається й ані руш з місця. Мені від неї не по собі.

Капітан Ендрюз повільно підвівся.

— Добре, я з нею поговорю. Запросіть її сюди.

— Дякую. — Нортон розвернувся в бік коридору й погукав:

— Капітан поговорить з вами. Проходьте.

Ззовні капітанської рубки почувся рух. Металевий зблиск. Капітан Ендрюз відсунув убік відеомодуль і підвівся в очікуванні.

— Прошу сюди, — Нортон повернувся до капітанської рубки. — Проходьте, сюди, будь ласка.

Услід за Нортоном увійшла невеличкого зросту всохла стара. Поруч рухався височенний блискучий робот-слуга, що підтримував її за руку. Вони разом поволі увійшли до капітанської рубки.

— Ось її документи, — сказав знервований Нортон, кладучи теку на стіл з картами. — Їй триста п’ятдесят років. Одна з найстаріших нині довгожителів, з Риґи II.

Ендрюз неквапливо гортав теку. Низенька жінка перед ним стояла мовчки і дивилася просто перед собою. Її очі були блакитні й вицвілі, як стародавня порцеляна.

— Ірма Вінсент Ґордон, — промимрив Ендрюз і підвів погляд. — Так?

Стара жінка не відповіла.

— Вона повністю глуха, сер, — озвався робот.

Ендрюз щось буркнув і знову взяв до рук теку. Ірма Ґордон була однією із перших колоністів у системі Риґа. Походження невідоме. Схоже, народилася в космосі на одному із старих кораблів підтипу «С». Капітана охопило дивне відчуття. Ця низенька стара, скільки вона побачила за ці століття, скільки змін!

— Вона хоче кудись полетіти? — запитав він у робота.

— Так, містере. Вона прибула з дому, щоб придбати квиток.

— А вона витримає космічний переліт?

— Так. Вона ж долетіла з Риґи сюди, на Фомальґаут IX.

— І куди вона хоче полетіти?

— На Землю, сер, — відповів робот.

— На Землю?! — в Ендрюза відвисла щелепа, він нервово вилаявся. — Як це?

— Вона хотіла б відвідати Землю, сер.

— Я ж казав, — поскаржився Нортон. — Геть здуріла.

Міцно тримаючись за кришку столу, Ендрюз звернувся до старої.

— Пані, ми не можемо продати вам квиток до Землі.

— Вона не чує вас, сер, — втрутився робот.

Ендрюз знайшов аркуш паперу і написав великими літерами:

НЕ МОЖУ ПРОДАТИ ВАМ КВИТОК ДО ЗЕМЛІ

Він підняв аркуш, і жінка стала читати. Розібравши написане, вона скривилася.

— Але чому не можете? — врешті видушила вона. Голос у неї був слабкий і сухуватий, як шелест трави.

Ендрюз нашкрябав відповідь:

ТАКОЇ ПЛАНЕТИ НЕ ІСНУЄ

Потім похмуро дописав:

ЦЕ МІФ, ЛЕГЕНДА. ЇЇ НАСПРАВДІ НІКОЛИ НЕ ІСНУВАЛО

Стара відірвала побляклі очі від написаного і незворушно втупилася в Ендрюза. Тому стало ніяково, Нортон, що стояв поруч, аж упрів від напруження.

ПЛАНЕТА, ЯКОЇ НЕ БУЛО

— Господи Ісусе, — пробурмотів Нортон. — Заберіть її звідси, поки вона нас не прокляла.

Ендрюз звернувся до робота:

— Можеш їй пояснити? Землі не існує. Це вже доведено тисячу разів. Цієї доісторичної планети ніколи не було. Усі науковці дійшли згоди, що людство виникло одночасно по всій…

— Вона хоче відвідати Землю, — терпляче пояснював робот. — Їй триста п’ятдесят, і їй більше не дають ліків довгожительтва. Вона хоче перед смертю відвідати Землю.

— Але ж це міф! — вибухнув Ендрюз. Він розтулив рота, щоб сказати ще щось, але не знайшов слів.

— Скільки? — запитала стара жінка. — Скільки ви хочете?

— Я просто не можу цього зробити! — вигукнув Ендрюз. — Не існує…

— У нас є тисяча кредитів, — продовжував робот.

Ендрюз враз затих.

— Тисяча кредитів! — від подиву він аж зблід, міцно стиснув щелепи, а кров відхлинула від обличчя.

— То скільки? — повторила стара жінка. — Скільки ви хочете?

— Цього буде достатньо? — не вгавав робот.

Якусь мить Ендрюз мовчки ковтав слину. Потім у нього нарешті прорізався голос:

— Певна річ, — мовив він. — Чому б і ні?

— Капітане! — запротестував Нортон. — Ви що, з глузду з’їхали? Ви ж знаєте, що такої планети не існує. Як, у біса, ми…

— Та звісно, ми її довеземо. — Тремтячими руками Ендрюз позастібав ґудзики на своєму мундирі. — Ми доправимо її, куди вона забажає, так і скажіть. За тисячу кредитів ми з радістю відвеземо її на Землю. Гаразд?

— Авжеж, — підтвердив робот. — Вона багато десятиліть збирала цю суму, вона одразу ж вам усе віддасть. Вони у нас при собі.

— Послухайте, — сказав Нортон. — За таке можна отримати двадцять років. У вас відберуть усі документи і права. Вони…

— Замовкни, — Ендрюз почав крутити диск міжсистемного відеомодуля. Під ними вже заревли й завібрували реактивні двигуни. Важкий зореліт виходив у відкритий космос.

— Мені потрібна головна інформаційна бібліотеки Центавра II, — сказав він у мікрофон.

— Ви не зможете цього зробити навіть за тисячу кредитів. Ніхто не зможе. Не одне покоління намагалося знайти Землю. Космічні кораблі Директорату прочесали кожну побиту міллю планету в радіусі…

Клацнув відеомодуль:

— Центавра II, інформаційна бібліотека.

Нортон ухопив Ендрюза за рукав:

— Благаю, капітане. Навіть за дві тисячі кредитів…

— Мені потрібна інформація, — сказав Ендрюз у відеомодуль, — усі відомі факти про планету Земля, легендарну батьківщину людства.

— Жодного факту про неї не відомо, — почувся голос бібліотечного монітора. — Ця тема класифікована як метаспецифічна.

— А яка збереглася неперевірена, але популярна свого часу інформація?

— Більшість легенд про Землю було втрачено під час конфлікту 4-БЗЗа між системами Центавра і Риґи. Усе, що збереглося, носить фрагментарний характер. Земля описується по-різному у різних джерелах: то як велика, оточена кільцем із трьох супутників, то як мала, з одним супутником і вкрита рослинністю, то як перша планета у десятипланетній системі білого карлика…

— А яка найпопулярніша легенда?

— У звіті Моррісона 5-Ц2 1р аналізуються легенди про Землю, народні й такі, що збереглися в підсвідомості. У підсумковому звіті сказано, що здебільшого Земля характеризується як невелика третя планета у системі з дев’яти планет, з одним супутником. Крім цього, неможливо зібрати жодної несуперечливої інформації.

— Зрозуміло. Третя планета у системі з дев’яти планет, з одним супутником. — Ендрюз вимкнув відеомодуль, і екран згас.

— Що тепер? — запитав Нортон.

Ендрюз скочив на ноги:

— Вона ж мабуть знає всі легенди про Землю, — він вказав на пасажирські каюти внизу. — Хочу з цим негайно розібратися.

— Навіщо? Що ви збираєтеся робити?

Ендрюз рвучко відкрив універсальну карту зіркових систем, пройшовся пальцем по каталогу і натиснув кнопку сканера. За мить той видав потрібну картку.

Капітан вихопив її й згодував роботу-пілоту.

— Система Емфора, — задумливо пробурмотів він.

— Система Емфора? Ми полетимо туди?

— Згідно з каталогом, існує дев’яносто систем, у яких третя планета з дев’яти має один супутник. Із цих дев’яти десятків найближча система Емфора. Ми летимо туди.

— Щось я не розумію, — не здавався Нортон. — Емфор — це звичайна торгова система. Емфор III навіть не є контрольною станцією класу Д.

Капітан Ендрюз стримано всміхнувся.

— Емфор III — третя планета у системі з дев’яти, з одним супутником, а більше нам нічого й не треба. Хіба хтось знає про Землю щось, крім цього? — він перевів погляд в бік нижніх ярусів. — Чи відомо їй про Землю щось, крім цього?

— Ясно, — протягнув Нортон. — Я все зрозумів.

Емфор III тихо обертався далеко внизу. Похмура червоняста сфера, немов підвішена серед густих хмар. Суха, роз’їдена земля прилягала до замерзлих залишків давніх морів. Вгору видавалися вкриті розламами й підточені негодою прямовисні скелі. Внизу простиралися понівечені бурями голі рівнини. Розлогі закинуті копальні нагадували зяючі виразки на тлі земної поверхні.

Обличчя Нортона скривилося.

— Тільки погляньте! Хіба тут залишилося бодай щось живе?

Капітан Ендрюз насупився.

— Я не думав, що тут все аж так спустошили. — Він підійшов до робота-пілота. — Десь тут має бути автозачіп для посадки. Спробуємо його знайти.

— Зачіп для посадки? Ви хочете сказати, що ця пустеля населена?

— Тут живуть емфорити, якась напівзакинута торгова колонія. — Ендрюз поглянув на карту. — Час від часу тут зупиняються вантажники, але після війни між Центаврою і Риґою з цим регіоном майже припинилися контакти.

У проході раптом пролунав різкий звук. У дверях капітанської рубки стояли усміхнений робот-служник і місіс Ґордон. Від хвилювання обличчя старої аж ожило.

— Капітане! Це правда, що під нами — Земля?

Ендрюз ствердно кивнув головою.

— Так.

Робот підвів місіс Ґордон до відеомонітора. Обличчя старої посмикувалося, її всохлі риси тремтіли від збудження.

— Аж не віриться, що це справді Земля. Не можу в це повірити.

Нортон з докором подивився на Ендрюза.

— Так. Це — Земля, — підтвердив Ендрюз, уникаючи Нортонового погляду. — Скоро побачимо її супутник.

Стара мовчала. Вона знову повернулася до відеомонітора.

Ендрюз зв’язався з автозачіпом і передав керування роботу-пілоту. Сигнал з Емфора повів їх на посадку, корабель стрімко знижувався і здригався.

— Ми сідаємо, — сказав Ендрюз, торкнувши стару за плече.

— Вона вас не чує, — нагадав робот-служник.

— Принаймні вона бачить, — пробурчав Ендрюз.

У нижніх ілюмінаторах стрімко збільшувалася посічена й поруйнована поверхня Емфора III. Корабель увійшов у шар хмар і, виринувши, опинився над безплідною рівниною, що тяглася, скільки сягав погляд.

— А що тут трапилося? — запитав Нортон у Ендрюза. — Війна?

— Війна. І видобуток корисних копалин. Крім того, це стара планета. Ці кратери — то, скоріш за все, вирви від авіабомб.

Частина довгих ровів — промислові кар’єри. Схоже, цю планету використали як тільки могли.

Внизу промайнуло звивисте пасмо ламаних гірських вершин. Вони поступово опускалися до рівня того, що залишилося від океану. Долі простягався обшир темної, каламутної води, вкритої сіллю і сміттям. Краї океану зникали у купах уламків на узбережжі.

— Чому тут усе так? — раптом запитала місіс Ґордон. На її обличчі був сумнів. — Чому?

— Про що ви? — запитав Ендрюз.

— Я не розумію, — вона розгублено вдивлялась у поверхню планети. — Так не повинно бути. Земля — зелена, зелена і жива. Там має бути блакитна вода і… — Її голос звучав напружено і затихав усе більше. — Чому?

Ендрюз дістав аркуш паперу і написав:

ПРОМИСЛОВИЙ ВИДОБУТОК ЗРУЙНУВАВ ПОВЕРХНЮ ПЛАНЕТИ

Місіс Ґордон прочитала його записку, її губи посмикувалися. Враз її висохлим старечим тілом прокотилася судома.

— Зруйнували… — пронизливо заголосила вона. — Але ж так не повинно було бути! Я не хочу, щоб так було!

Робот-служник взяв її під руку.

— Їй треба відпочити, я відведу її до каюти. Повідомте, будь ласка, коли ми сядемо.

— Звісно, — ніяково кивнув Ендрюз.

Робот забрав стару жінку від монітора. З перекошеним від жаху й розпачу обличчям вона вхопилася за поручень сходів.

— Тут щось не так, — заволала вона. — Чому це сталося?

Чому?

Робот вивів її з капітанської рубки. Двері з гідравлічним запобіжником зачинились, і її голосіння враз урвалося.

Ендрюз розслабився, осівши у кріслі.

— Боже! — він тремтливими руками запалив сигарету. — Ну й галас вона здійняла!

— Ми майже сіли, — холодно повідомив Нортон.

Під поривами холодного вітру вони обережно ступили на поверхню. У повітрі стояв сморід, кислий і гіркий, як від тухлих яєць. Вітер жбурляв їм в обличчя сіль упереміш з піском.

За кілька миль простягнулося гнилувате море. Було чути його слабкий драглистий шум. Вгорі пролетіло кілька птахів, безгучно махаючи величезними крильми.

— До біса похмуре місце, — пробурмотів Ендрюз.

— Так. Цікаво, про що зараз думає наша пані.

Блискучий робот-служник спускався трапом, тримаючи стару під руку. Вона рухалася обережно, невпевнено, ухопившись за металеву руку робота. Холодний вітер шмагав її тендітну постать. На якусь мить вона захиталася, а потім випросталась і зійшла з трапа на нерівний ґрунт.

Нортон похитав головою.

— Вона погано виглядає. А ще це повітря і вітер.

— Я бачу. — Ендрюз підійшов до місіс Ґордон і робота. — Як вона?

— Їй не дуже добре, сер, — відповів робот.

— Капітане, — прошепотіла стара.

— Слухаю вас.

— Скажіть мені правду. Це справді Земля? — вона пильно стежила за його губами. — Ви присягаєтеся? — від страху її голос перейшов у крик: — Ви присягаєтеся?!

— Це — Земля! — роздратовано відрізав Ендрюз. — Я вже вам казав. Звісно це Земля.

— Але ж це геть не схоже на Землю. — Місіс Ґордон панічно не могла змиритися з його відповіддю. — Тут усе не схоже на Землю, капітане. Це справді вона?

— Так!

Її погляд ковзнув до океану. На втомленому обличчі старої промайнув дивний вираз, запаливши у пригаслих очах бажання.

— То вода? Хочу роздивитися ближче.

Ендрюз розвернувся до Нортона.

— Підготуйте всюдихід. Відвезіть її, куди забажає.

Нортон розгнівано відсахнувся:

— Я?

— Це наказ.

— Гаразд. — Нортон неохоче попрямував до корабля. Замислившись, Ендрюз запалив сигарету і став чекати. Невдовзі з корабля спустився всюдихід і під’їхав до них по всипаному попелом ґрунту.

— Покажіть їй усе, що вона захоче, — проінструктував робота Ендрюз. — Нортон вас відвезе.

— Дякую, сер, — відказав робот, — вона буде вдячна. Вона усе своє життя мріяла ступити на Землю. Вона ще пам’ятає, як про неї їй розповідав дідусь. Вона вважає, що давно-давно вона народилася на Землі. Вона дуже стара, остання зі свого роду.

— Але ж Земля — це всього лише… — урвав його Ендрюз. Я хочу сказати, що…

— Так, сер. Проте вона дуже стара і чекала на це багато років. — Робот підхопив стару попід руки й обережно відвів до всюдихода. Спохмурнівши, Ендрюз простежив за ними поглядом і потер підборіддя.

— Гаразд, — почувся з кабіни Нортонів голос. Люк відчинився, і робот-служник делікатно всадив стару. Люк зачинився.

За мить всюдихід рвонув з місця і помчав соляною рівниною до гидотного океану, що розкинувся неподалік.

Нортон і капітан Ендрюз нетерпляче походжали берегом.

Вже смеркалося. Вітер гнав їм в обличчя соляні бризки. Прибережна низина неприємно тхнула в сутінках. Віддалік, ховаючись у випарах і глушині, з мороку виступав кряж.

— І що ж було далі? — запитав Ендрюз.

— Та нічого. Вона вийшла зі своїм роботом, я залишився.

Вони стали на березі, милувалися океаном, а потім вона відіслала робота до мене.

— Чому?

— Не знаю. Мабуть, хотіла побути на самоті. Так вона постояла якийсь час на самісінькому березі, дивилася на воду.

Потім здійнявся вітер, і вона враз немов осіла. Обвалилася, гупнула додолу, просто в купу солі й попелу.

— І що ж потім?

— Поки я оговтався, робот чимдуж побіг до неї і підхопив.

Якусь мить він постояв, а потім пішов далі. Я загукав, вискочив із всюдихода, але він рушив на глибочінь і зник, потонув у каламуті з глини й багнюки. Пропав. — Нортон зіщулився. — Разом з її тілом.

Ендрюз розлючено викинув сигарету, і та покотилася, блимаючи позаду.

— Ну а далі?

— Та нічого. Усе сталося вмить. Вона стояла й дивилася на воду, а потім раз — і затремтіла, як суха гілляка, впала. Перш ніж я зрозумів, що відбувається, робот вистрибнув із всюдихода і, вхопивши її, скочив у воду.

Небо потемніло. Важкі хмари пливли, затуляючи тьмяне світло зірок. Хмари були зі зловісних нічних випарів і розпорошеної породи. На обрії безшумно проносилися зграї велетенських птахів.

Над гористим ландшафтом зійшов місяць — нездорова пустельна куля відсвічувала брудним жовтавим кольором, немов стародавній рукопис.

— Повертаймося швидше на корабель, — сказав Ендрюз. — Мені геть не подобається це місце.

— Я ніяк не можу зрозуміти, чому так сталося з цією старою, — Нортон похитав головою.

— Усе через вітер, радіоактивні токсини. Я звірився з бібліотекою Центавра II. Війна занапастила всю систему, від планети залишилася тільки смертоносна руїна.

— Тож ми не зможемо…

— Так, ми не відповідатимемо за те, що сталося. — Запала мовчанка. — Ми не повинні давати жодних пояснень, тут усе зрозуміло. Будь-хто, потрапивши сюди, а тим паче стара людина…

— Тільки без нас ніхто б сюди не потрапив, — з гіркотою перебив його Нортон. — Тим більше, стара людина.

Ендрюз не відповів. Він ішов далі, похиливши голову і тримаючи руки в кишенях. Нортон мовчки крокував за ним. З-за хмар туману угорі з’явився місяць і засяяв яскравіше.

— До речі, — заговорив Нортон, ідучи за Ендрюзом. Його голос звучав холодно і відсторонено. — Це мій останній рейс з вами. Я вже підготував офіційне прохання про переведення.

— Що ж.

— Вважав за необхідне повідомити вас про це особисто. А ще можете залишити собі мою частку з тисячі кредитів.

Ендрюз почервонів і пришвидшив крок, залишивши Hopтона позаду. Його вразила смерть старої. Він запалив чергову сигарету, а потім викинув геть і її.

Біс із ним: це була не його помилка. Жінка була стара, їй було триста п’ятдесят років. Одряхліла й глуха, звіяний вітром зів’ялий листок. Радіоактивним вітром, що безугавно шмагав і вихорив понівечену поверхню цієї планети.

Понищена поверхня, соляний попіл і уламки, всіяний пагорбами ландшафт. А ще — тиша, навічна тиша. Нічогісінько довкола, лише вітер і плюскіт каламутної, застояної води. І темнаві птахи над головою.

Раптом у соляному попелі при хворобливому блідому світлі місяця щось зблиснуло просто у нього під ногами.

Ендрюз нахилився і спробував знайти цей предмет у темряві. Його пальці натрапили на щось тверде. Він підняв якийсь невеличкий диск і оглянув його.

— Дивно, — тільки й мовив Ендрюз.

Тільки коли корабель вийшов у відкритий космос, прямуючи назад на Фомальґаут, Ендрюз згадав про той диск.

Він відійшов від панелі керування й видобув його з кишені.

Диск був витертий і тонкий, страшенно давній. Ендрюз відтирав його, попльовуючи, аж доки стало можливо щось розібрати. Лишилося лише якесь потерте зображення. Він повернув диск іншим боком. Якийсь знак? Шайба? Монета?

На зворотному боці виднілося кілька незрозумілих літер якогось древнього забутого письма. Він підніс диск до світла і врешті розібрав напис:

Е PLURIBUS UNUM[10]

Ендрюз знизав плечима, жбурнув металевий диск до урни, що стояла долі, й повернувся до карти зоряних систем, відстежуючи шлях додому…

Самозванець

— Днями збираюсь у відпустку, — сказав дружині Спенз Олгем за сніданком. — Думаю, я її заслужив, десять років — чималий строк.

— А як же Проект?

— Війну виграють і без мене. Наша грудка глини насправді не в такій уже й небезпеці. — Олгем всівся за стіл і запалив сигарету. — Новинні автомати перекручують, аби переконати, що прибульці от-от нас винищать. А знаєш, як би я хотів провести відпустку? Розбити намет за містом, там, у горах, як ми тоді ставили, пам’ятаєш? Я ще поколовся отруйним плющем, а ти ледь не наступила на гоферову змію.

— Саттонський ліс? — Мері почала прибирати зі столу. — Він уже кілька тижнів, як згорів. Я думала, ти знаєш. Наче як загорівся від іскри.

Олгем похнюпився.

— Вони що, навіть не спробували встановити причину? — він скривив губи. — Тепер усім на все начхати. Тепер всім лише війна в голові.

Він міцно стиснув зуби, у свідомості вирували невеселі думки: прибульці з Альфи Центавра, війна, голчасті зорельоти.

— А про що ж іще нам думати?

Олгем кивнув. Вона, звісно, була права. Невеликі темні зорельоти прибульців завиграшки обходили космічні крейсери землян, як безпорадних черепах. Перевага була повністю на їхньому боці аж до самої Терри.

Втім, тут чужинців стримувала захисна оболонка — витвір лабораторій «Вестінґавз». Спершу такими накрили найбільші земні міста, а зрештою і всю планету. Оболонка стала першим реальним захистом, першою серйозною відповіддю «прибульцям з далекого космосу», як їх охрестили новинні автомати.

Але геть інша річ виграти війну. Люди невтомно працювали день і ніч у кожній лабораторії, над кожним проектом: було конче необхідно створити наступальну зброю. Наразі найуспішнішим був Проект, над яким працював Олгем.

Він підвівся і загасив сигарету.

— Це як постійно занесений над нами дамоклів меч. Я стомився. Усе, що мені треба, — це тривалий відпочинок. Втім, думаю, що зараз кожен цього хоче.

Діставши із шафи піджак, Олгем вийшов на ґанок. От-от мала прибути стріла — маленьке швидкісне авто, що відвозило його до Проекту.

— Сподіваюся, Нельсон вчасно прибуде, — Олгем зиркнув на годинник. — Майже сьома година.

— А ось і він, — сказала Мері, вдивляючись у простір між будинками. Сонячні промені відсвічували від дахів, покритих важкими свинцевими плитами. У поселенні було тихо, лише кілька людей йшли вулицею.

— Бувай, Спензе. Постарайся не засиджуватися після зміни.

Олгем відчинив двері авто, ковзнув усередину, відкинувся на спинку сидіння і зітхнув. Нельсон сидів з якимось старшим чоловіком.

— Ну, що у нас нового? — запитав Олгем, щойно авто рвонуло з місця.

— Усе як завжди, — відказав Нельсон. — Збили кілька кораблів прибульців, стратегічно відступили з чергового астероїда.

— Справи покращаться, коли ми перейдемо до завершальної стадії Проекту. Може, це всього лише пропаганда новинних автоматів, але мене все це дістало за останній місяць. Все здається таким сірим і гнітючим, жодної радості в житті.

— Думаєте, ми марно воюємо? — раптом запитав підстаркуватий чоловік. — Ви ж її безпосередній учасник.

— Це майор Пітерз, — відрекомендував чоловіка Нельсон.

Олгем і Пітерз потисли руки. Олгем придивився до старого уважніше:

— Що змусило вас прибути сюди зрання? Здається, раніше я не бачив вас у лабораторії.

— Я не беру участі у Проекті, — відповів Пітерз, — але знаю, над чим ви працюєте. Моя робота полягає дещо в іншому. — Тут вони перезирнулися з Нельсоном. Олгем це помітив і спохмурнів. Стріла набирала швидкість, проносячись по безплідній рівнині, порослій чагарником. Оддалік вже виднілися обриси будівель Проекту.

— А чим ви займаєтеся? — запитав Олгем. — Чи це секретна інформація?

— Працюю на уряд, я — співробітник служби безпеки.

— Невже! — Олгем звів брови. — А що, прибульці засилають шпигунів?

— Насправді, містере Олгем, я прибув поговорити з вами.

Олгем спантеличено витріщився на співрозмовника. Він намагався зрозуміти почуте, але ніяк не міг втямити, що все це означає.

— Зі мною? З якого дива?

— Я прибув, щоб заарештувати вас як іншопланетного шпигуна. Ось чому я тут так рано. Взяти його, Нельсоне!

Нельсон притис пістолет до Олгемових ребер. Від хвилювання у нього тремтіли руки, обличчя зблідло. Він зробив глибокий вдих і видих.

— Вб’ємо його просто тут? — прошепотів він до Пітерза. — Думаю, його варто вбити зараз, навіщо тягнути?

Олгем вражено подивився на свого друга. Він хотів щось сказати, але йому наче заціпило. Обидва чоловіки не зводили з нього погляду, їхні обличчя були суворі й перелякані. В Олгема розболілася голова, він відчув запаморочення.

— Нічого не розумію, — пробурмотів він.

За мить стріла відірвалася від землі й шугнула у верхні шари атмосфери, прямуючи у відкритий космос. Будівлі Проекту залишилися внизу, віддаляючись, і врешті зовсім зникли. Олгем мовчав.

— Ще є час, — мовив Пітерз, — спочатку я хочу його дещо запитати.

Олгем отупіло дивився перед собою, стріла неслася крізь космос.

— Арешт здійснено, — доповів Пітерз в екран відеопередавача, де з’явилось обличчя шефа служби безпеки. — Наче камінь із серця.

— Були якісь проблеми?

— Жодних. Він сів у стрілу, нічого не підозрюючи. Мабуть, його не надто збентежила моя присутність.

— Де ви зараз?

— Досі в дорозі. Ось-ось вилетимо за оболонку, рухаємося з максимальною швидкістю. Вважайте, найскладніше позаду. На щастя, стартові бустери у цій машині працюють як слід. Якби щось вийшло з ладу зараз, то…

— Дайте-но я на нього гляну, — сказав шеф і уп’явся очима в Олгема, що байдужий до всього сидів, склавши руки на колінах. — То ось він який!

Деякий час шеф розглядав Олгема, той мовчав. Нарешті шеф кивнув Пітерзові:

— Гаразд, досить. — На його обличчі з’явився ледь помітний вираз гидливості. — Я побачив усе, що хотів. Вашу роботу не забудуть, вам обом готують відзнаки.

— Це не обов’язково, — відповів Пітерз.

— А наскільки небезпечна ситуація тепер? Чи є імовірність, що…

— Порівняно невелика. Наскільки я розумію, потрібна якась кодова фраза. У будь-якому разі, ми маємо ризикнути.

— Я попереджу базу на Місяці про ваше прибуття.

— Не варто, — Пітерз заперечливо похитав головою. — Я здійсню посадку подалі, за межами бази, щоб не ризикувати.

— Робіть як знаєте. — Шеф знову глянув на Олгема, блиснувши очима. Зображення потьмяніло, екран згас.

Олгем подивився в ілюмінатор. Корабель проминув захисну оболонку й продовжував розганятися, Пітерз поспішав. Внизу, під обшивкою, щосили ревіли двигуни. Обидва чоловіки нервували від поспіху. І все через Олгема.

На сидінні поруч неспокійно совався Нельсон.

— Все ж, це слід негайно зробити, — сказав він, — я хотів би швидше покінчити з цим за всяку ціну.

— Заспокойтеся, — сказав Пітерз, — візьміть на себе управління, а мені треба з ним поговорити.

Він пересів до Олгема і зазирнув йому в обличчя, потім обережно доторкнувся його руки, потім до щоки.

Олгем мовчав. «От якби вдалося передати звістку Мері, — подумав він знову, — повідомити їй про те, що трапилося». Він роззирнувся. Але як? Через відеопередавач? Нельсон сидів за пультом керування з пістолетом у руці. Нічого не вдієш. Він потрапив у пастку.

Але чому?!

— Послухайте-но, — сказав Пітерз, — у мене до вас кілька запитань. Ви знаєте, куди ми прямуємо. На Місяць. За годину ми здійснимо посадку на його зворотному боці, посеред пустки. Щойно ми сядемо, передамо вас команді, яка вже чекає на місці. Ваше тіло одразу ж буде знищено. Зрозуміли? — він поглянув на годинник. — За дві години ваші рештки розсіють по пустелі. Від вас нічого не залишиться.

Олгем скинув із себе заціпеніння:

— А можете сказати…

— Звісно, я скажу, — кивнув Пітерз. — Два дні тому ми отримали рапорт, що корабель прибульців прорвався крізь нашу захисну оболонку. Він висадив шпигуна — робота-гуманоїда. Завданням робота було знищити конкретну людину й замістити її.

Пітерз холодно зиркнув на Олгема.

— Всередині робота — уранова бомба. Наш агент не знав, що має здетонувати бомбу, але припустив, що це може бути якась кодова фраза — певний набір слів. Робот мав би замінити вбиту людину, жити її повсякденним життям, працювати на її місці, вести соціальне життя. Він точна копія тієї людини, їх ніхто не може відрізнити.

Олгем сполотнів.

— Особою, яку мав підмінити робот, був високопосадовець одного з дослідних проектів Спенз Олгем. Оскільки цей Проект був уже на завершальній стадії, і ця «жива» бомба вже прямувала до лабораторій, ми…

Олгем подивився на свої руки.

— Але ж Олгем — це я!

— Щойно робот знайшов і вбив Олгема, було вже нескладно зайняти його місце. Робот висадився з корабля вісім днів тому. Ймовірно, підміна відбулася на минулих вихідних, коли Олгем відпочивав у горах.

— Але ж Олгем — це я. — Він обернувся до Нельсона, який сидів за панеллю керування. — Ти що, не впізнаєш мене? Ти ж знаєш мене двадцять років. Хіба ми не вчилися разом у коледжі? — він підвівся. — Хіба ми не вчилися разом в університеті? Не жили в одній кімнаті? — він зробив крок до Нельсона.

— Не підходь до мене! — гаркнув той.

— Слухай, пам’ятаєш наш другий курс? Ту дівчину? Як же її звали… — він потер лоба. — Така чорнява. Ми познайомилися з нею у Теда.

— Стій! — Нельсон знервовано розмахував пістолетом. — Не хочу нічого чути. Ти вбив його, ти… Машина.

Олгем поглянув на Нельсона.

— Ти помиляєшся. Я не знаю, що трапилося, але робот мене не знайшов. Мабуть, вони прорахувалися. Може, корабель розбився. — Він обернувся до Пітерза. — Я — Олгем, і я це знаю. Не сталося жодної підміни. Я той самий, що й був завжди.

Він доторкнувся до себе, провівши руками по тілу.

— Це ж можна якось перевірити. Поверніть мене на Землю, зробіть рентген, неврологічне дослідження, будь-що, аби мати змогу переконатися в цьому. Можливо, навіть вдасться знайти пошкоджений корабель.

Пітерз з Нельсоном мовчали.

— Я — Олгем, — повторив він. — Я знаю, що це я. Але не можу цього довести.

— Вбивши Олгема, — порушив мовчанку Пітерз, — робот мав забути, що він робот, а не справжній Спенз Олгем. Він мав стати Олгемом і тілом, і душею. Йому інкорпоровано штучну пам’ять, тож він виглядатиме як Олгем, матиме його спогади, його думки, його інтереси, виконуватиме його роботу. За винятком однієї деталі: у тіло робота вмонтовано уранову бомбу, що вибухне, коли буде промовлено кодову фразу. — Пітерз відсунувся. — Ось чому ми веземо вас на Місяць. Спеціальна команда вас розчленує і дістане бомбу. Можливо, вона навіть вибухне, але там це вже буде не важливо.

Олгем поволі всівся на своє місце.

— Ми вже підлітаємо, — озвався Нельсон.

Олгем відкинувся на сидінні, гарячково перебираючи варіанти. Корабель поволі наближався до поверхні Місяця, вже виднілася його подовбана кратерами поверхня, безкрая понівечена рівнина. Що він може вдіяти? Як йому врятуватися?

— Приготуватися! — наказав Пітерз.

За кілька хвилин — кінець. Далеко внизу він уже бачив крихітну цятку, якусь будівлю. Всередині чекала команда демонтажу, яка розірве його на шматки. Вони розпорять його, відітнуть руки і ноги, розчленують. Вони дуже здивуються, коли не знайдуть бомби, і зрозуміють свою помилку, але буде вже запізно.

Олгем роззирнувся по невеличкій кабіні. Нельсон усе ще тримав у руках зброю. Жодного шансу. Знайти лікаря, зробити обстеження — це єдиний вихід. Мері могла б у цьому допомогти. Мозок судомно запрацював, думки несамовито замиготіли. Залишалося обмаль часу — всього кілька хвилин. От якби вийти з нею на зв’язок, якось поговорити з нею.

— Спокійно, — сказав Пітерз.

Корабель поволі приземлився, впершись у твердий ґрунт. Запала тиша.

— Послухайте, — пробурмотів Олгем. — Я можу довести, що я — Спенз Олгем. Знайдіть лікаря. Приведіть його сюди…

— Загін уже тут, — показав пальцем Нельсон, — вони йдуть сюди.

Він знервовано поглянув на Олгема.

— Сподіваюсь, все відбудеться за планом.

— Ми вже відлетимо, коли вони почнуть, — повідомив Пітерз, — за мить нас тут уже не буде.

Він натягнув на себе скафандр, а потім взяв у Нельсона пістолет.

— Я за ним простежу.

Нельсон поспіхом одягнув скафандр.

— А цьому? — він кивнув на Олгема. — Йому не потрібен скафандр?

— Ні, — Пітерз заперечливо похитав головою, — не думаю, що роботам потрібен кисень.

Група людей підійшла до корабля і зупинилася в очікуванні. Пітерз махнув їм рукою:

— Давайте сюди!

Ті неохоче рушили вперед — незграбні постаті в надутих скафандрах.

— Якщо ви відчините люк, — сказав Олгем, — я миттю помру. Це буде вбивство.

— Відчиняйте люк, — наказав Нельсон і потягнувся до замка.

Олгем спостерігав за тим, як рука Нельсона стисла металеву ручку. За мить люк розчахнеться, повітря з кабіни вирветься назовні. Він загине, й лише тоді вони усвідомлять свою помилку. Якби не війна, то вони би так не чинили, не квапилися б, гнані страхом, вбивати собі подібних. Усі перелякані, кожен готовий пожертвувати кимось одним заради колективної безпеки.

Його вбивають, бо не можуть чекати, не мають часу доводити його провину.

Він поглянув на Нельсона. З Нельсоном вони товаришували роками: ходили разом до школи, він був дружбою у нього на весіллі. А тепер Нельсон збирається його вбити. Але ж Нельсон не негідник, він тут не винен. Просто такі часи. Мабуть, так було й під час чуми. Коли на тілі людини з’являлася пляма, її, не вагаючись, одразу вбивали, не чекаючи на докази, за самою лише підозрою. Коли з’являється загроза, іншої ради немає.

Він їх не звинувачував, але він хотів вижити. Життя надто цінне, щоб ним бездумно жертвувати. Що ж робити? Треба швидко думати. Чи є бодай якась зачіпка? Він роззирнувся навколо.

— Ну, вперед, — рубонув Нельсон.

— Що ж, ваша правда, — промовив Олгем, і власний голос видався йому якимось дивним. У ньому вчувалася вся глибина безнадії. — Мені справді не потрібне повітря, відчиняйте люк.

Обидва заклякли, дивлячись на нього з цікавістю і осторогою.

— Вперед. Відчиняйте. Мені байдуже. — Олгем сягнув рукою до внутрішньої кишені піджака. — Хотів би я знати, як далеко ви встигнете добігти.

— Добігти?

— У вас п’ятнадцять секунд, — він ворухнув під піджаком пальцями враз затерплої руки. Потім відчув полегкість, розслабився і ледь усміхнувся. — Немає ніякої кодової фрази, тут ви прогадали. Вже чотирнадцять секунд.

З шоломів скафандрів на нього витріщилися приголомшені обличчя. Враз обидва кинулися до люка і, заважаючи один одному, взялися його відчиняти. Повітря з шумом почало вириватися назовні, Пітерз і Нельсон зіскочили на ґрунт. Олгем кинувся за ними, ухопився за ручку і зачинив люк. Загули автоматичні компресори, закачуючи повітря. Олгем полегшено зітхнув.

Ще б одна секунда, і…

За ілюмінатором двоє чоловіків підбігли до групи, і всі вони враз кинулася врозтіч. Один за одним усі попадали долілиць на ґрунт. Олгем всівся за пульт керування і взявся готуватися до злету. Коли корабель піднявся у повітря, люди незграбно попідводилися і витріщились на нього, пороззявлявши роти.

— Звиняйте, — пробурмотів Олгем, — але мені треба додому, на Землю. Він скерував корабель зворотним курсом.

Була вже ніч. Навколо корабля у прохолодній темряві сюрчали цвіркуни. Олгем схилився над екраном відеозв’язку. Поволі з’явилось зображення, сигнал надходив без перешкод. Він з полегкістю видихнув.

— Мері, — покликав він.

Дружина німо дивилася на нього, а потім охнула.

— Спензе! Ти де? Що сталося?

— Пізніше розкажу. Слухай, говоритиму швидко, будь-якої миті можуть розірвати зв’язок. Біжи чимдуж до лабораторії Проекту і знайди лікаря Чемберлена. Якщо його немає на місці, знайди будь-якого іншого. Приведи його додому і чекайте на мене. Нехай захопить обладнання: рентгеноскоп, флюорограф і все решту.

— Але ж…

— Роби, як я сказав. Хутчіш, щоб за годину він був на місці. — Олгем нахилився до екрана. — Ти все зрозуміла? Ти сама?

— Сама?

— Удома є ще хтось?.. Нельсон не виходив на зв’язок?

— Та ні, Спензе. Я щось нічого не розумію.

— Не біда. За годину я буду вдома. І нікому нічого не кажи. Приведи Чемберлена до нас під будь-яким приводом. Скажи, що тобі зле.

Спенз вимкнув зв’язок і поглянув на годинник. За мить він вийшов з корабля у темряву ночі, пройти треба було з пів милі.

Він рушив навпростець.

У вікні горіла настільна лампа. Він став біля паркана, уважно до всього придивляючись. Жодного звуку, жодного поруху. Він підніс руку і при місячному світлі роздивився циферблат годинника. Минула майже година.

Вулицею промчала стріла.

Олгем подивився на будинок. Лікар уже, мабуть, там. Він має чекати на нього разом з Мері. Раптом йому сяйнула думка. А що коли їй не вдалося навіть вийти? Що як вони її перехопили? А може, там пастка?

Але що йому ще робити?

Лікарські записи, фотографії, протоколи обстежень — ось його єдиний шанс, єдина можливість врятуватися. Нехай його обстежать, — якщо раніше не вб’ють, — і він доведе їм, хто він такий.

Так, це єдиний вихід. Лікар Чемберлен — шанована людина, штатний медичний працівник, закріплений за Проектом. Його слово має вагу. Може тоді факти переважать їхню істерику, їхнє божевілля.

Так, це справжнє божевілля. Якби ж вони могли зачекати, діяти розсудливо, не кваплячись. Але ж вони не чекатимуть. Його уб’ють, уб’ють тут таки, без доказів, без суду чи навіть огляду. Найпростіший аналіз усе би виявив, але вони не матимуть часу на аналіз. Вони можуть думати про саму лише небезпеку.

Він підвівся, рушив до будинку і підійшов до ґанку. Біля дверей Олгем зупинився, прислухаючись. Як і раніше, жодного звуку. У будинку панувала цілковита тиша.

Занадто тихо.

Олгем стояв на ґанку, не рухаючись. Ті, хто перебували всередині, намагалися не шуміти. Будинок був невеличкий, тож Мері з лікарем Чемберленом мають бути всього за кілька футів. Та все ж він не міг розчути нічого — жодних голосів, взагалі нічого. Він подивився на двері. Він відчиняв і зачиняв їх тисячі разів, вранці й увечері.

Він узявся за ручку, але потім передумав і натиснув кнопку дзвінка. Десь у глибині будинку тишу прорізав різкий звук. Олгем усміхнувся. Почулися кроки.

Двері відчинила Мері. Побачивши її обличчя, він усе зрозумів.

Олгем миттю кинувся геть у кущі. У дверях з’явився агент служби безпеки, відштовхнув Мері й вистрілив йому вслід.

Кущі миттю спалахнули. Олгем поповзом пробрався за ріг будинку, зірвався на ноги і щосили побіг, пірнувши у темряву. Увімкнули прожектор, пляма світла закружляла, намагаючись вполювати втікача, але марно.

Він перетнув вулицю, перескочив через паркана і зник на чужих задвірках. За ним гналися агенти служби безпеки, перегукуючись між собою. Олгем хапав ротом повітря, його груди швидко здіймалися й падали.

Її обличчя… Він миттю все зрозумів. Міцно стиснуті губи, сповнені болю перелякані очі. А якби він зайшов? Відчинив двері і зайшов! Вони перехопили сигнал і одразу ж прилетіли.

Щойно він дав відбій. Схоже, Мері повірила їхній вигадці. Поза сумнівом, вона теж вважає його роботом.

Олгем мчав щодуху. Агенти безпеки залишилися далеко позаду. Бігали вони, вочевидь, так собі. Він видерся на пагорб і рвонув донизу, вже по той бік. За мить він буде біля корабля. Але куди тепер? Він пригальмував і зупинився. На тлі неба вже виднівся силует корабля, там, де він його посадив. Поселення лишилося позаду, він опинився на околиці, далі починалася глушина — безлюдні нетрі. Він перейшов занедбане поле і заглибився в ліс.

Підійшовши до корабля, він побачив, як відчинився люк.

З його освітленого отвору з’явився Пітерз. В руках він тримав автоматичний пістолет. Олгем зупинився і принишк. Пітерз роззирався, вдивляючись у пітьму навколо.

— Я знаю, що ти десь тут, — сказав він. — Виходь, Олгеме, ти оточений, повсюди агенти безпеки.

Олгем не ворушився.

— Послухай мене. Все одно ми тебе схопимо. Ти, мабуть, досі не віриш, що ти — робот. Твій дзвінок дружині свідчить, що ти досі вважаєш свої штучні спогади справжніми. Але ти справді робот. Ти робот, і у тебе всередині закладено бомбу. Будь-якої миті може прозвучати кодова фраза. Не має значення, хто її вимовить: ти, хтось інший, будь-хто. Коли це трапиться, бомба знищить усе на милі навколо. Проект, твоя дружина, усі ми загинемо. Ти це розумієш?

Олгем мовчав і слухав. Крізь ліс до нього наближалися люди.

— Навіть якщо ти не вийдеш, ми тебе все одно схопимо. Це справа часу. Ми відмовилися від плану доправити тебе на місячну базу. Ми знищимо тебе на місці, навіть попри ризик, що бомба здетонує. Я залучив до пошуків усіх вільних агентів. Ми прочісуємо весь округ, дюйм за дюймом. Тобі ніде не подітися. Ліс оточено озброєними людьми. За шість годин ми оглянемо кожен дюйм.

Олгем поволі відступав від корабля, Пітерз не вгавав. Він, як і раніше, не бачив Олгема. Було надто темно. Втім, Пітерз мав рацію: Олгему справді було нікуди йти. Він був за територією поселення, на околиці, де починався ліс. Якийсь час він зміг би переховуватись у лісі, та врешті-решт вони його таки схоплять.

Тепер це питання часу.

Олгем сторожко скрадався лісом. Кожна його ділянка, миля за милею, оглядалася, прочісувалася, вивчалася. Наближався кордон озброєних людей, навколо нього стискалося кільце.

Що йому лишалося? Він втратив корабель, єдину надію на порятунок. Вони влаштували засідку у нього вдома, і його дружина їм повірила, вважаючи, що справжнього Олгема вбито. Він судомно стиснув кулаки. Десь неподалік має лежати понівечений голчастий корабель прибульців і рештки робота. Корабель розбився тут, неподалік.

А всередині має лежати поламаний робот.

Олгемові сяйнув слабкий проблиск надії. А що як йому вдасться знайти ті рештки? Що як показати їм місце аварії, пошкоджений корабель, розбитого робота?..

Але ж де воно все? Де його знайти?

Він ішов усе далі й далі, заглиблений у свої думки. Це має бути десь тут, зовсім поруч. Корабель повинен був приземлитися якнайближче до лабораторій Проекту, робот мав дістатися туди пішки. Олгем піднявся пагорбом і роззирнувся. Аварія і пожежа. Може, були якісь підказки? Чи не чув він часом про щось подібне, не читав? Якесь місце неподалік, куди можна дістатися пішки. Занедбане безлюдне місце.

Раптом Олгем усміхнувся. Аварія і пожежа…

Авжеж, Саттонський ліс! Він пришвидшив крок.

Розвиднялося. Сонячні промені, пробившись крізь повалені дерева, світили на чоловіка, що причаївся на краю галявини. Олгем час від часу поглядав навкруги і прислухався. Вони вже близько, за кілька хвилин будуть тут. Він усміхнувся.

Понівечені рештки корабля внизу перед ним розлетілися по галявині й повпиралися в обгорілі стовбури дерев, які колись були Саттонським лісом. Його обшивка тьмяно поблискувала на сонці. Йому було неважко знайти це місце, він чудово знав цей ліс, бо замолоду часто тут гуляв. Тому й одразу зрозумів, де шукати рештки корабля: саме на цій галявині стриміла гостра вершина, яку важко було помітити здалеку.

Корабель, що здійснював посадку, не знаючи про неї, мав небагато шансів її оминути. Олгем сів навпочіпки, роздивляючись корабель чи, точніше, те, що від нього залишилося.

Олгем підвівся. Він чув, як вони наближаються і перегруповуються, стиха перемовляючись. Він зібрався. Тепер усе залежало від того, хто саме його першим побачить. Якщо це буде Нельсон, то шансів немає. Нельсон одразу стрілятиме. Олгем загине ще до того, як вони звернуть увагу на корабель. Але якщо йому стане часу гукнути, затримати їх бодай на мить, то це все, що йому потрібно. Він буде в безпеці, щойно вони побачать корабель.

Але якщо вони одразу стрілятимуть…

Хруснула обпалена гілка, і на галявину нерішуче вийшла якась постать. Олгем жадібно хапнув ротом повітря. Лишалося всього кілька секунд, мабуть, останніх секунд його життя. Він підняв руки вгору, намагаючись розгледіти, хто це.

Це був Пітерз.

— Пітерзе! — Олгем замахав руками.

Пітерз підняв зброю, прицілюючись.

— Не стріляйте! — його голос затремтів. — Заждіть хвилинку. Гляньте, що у мене за спиною, подивіться на галявину.

— Я його знайшов, — гукнув Пітерз. З-поза обгорілих дерев повиходили агенти безпеки і скупчилися навколо нього.

— Не стріляйте! Гляньте, що позаду мене. Це корабель, голчастий корабель прибульців. Подивіться!

Пітерз завагався. Пістолет затремтів у його руці.

— Він там, унизу. Я знав, що знайду його тут, у згорілому лісі. Нарешті ви мені повірите. Усередині лежать рештки робота. Самі погляньте!

— Там щось є, — стривожено мовив один з чоловіків.

— Стріляйте! — почувся раптом голос. Це був Нельсон.

— Зачекайте, — наказав Пітерз. — Я відповідаю за операцію. Не стріляти. Можливо, він говорить правду.

— Застрельте його, — заволав Нельсон. — Він убив Олгема і будь-якої миті може знищити нас усіх. Якщо бомба здетонує…

— Помовч!

Пітерз піднявся на пагорб і подивився вниз.

— Гляньте-но сюди, — він підкликав до себе двох агентів. — Спустіться вниз і роздивіться там усе.

Агенти хутко збігли з пагорба, перетнули галявину, зупинилися біля розбитого корабля і почали його оглядати.

— Ну що там? — гукнув Пітерз.

Олгем затамував подих, злегка усміхаючись. Робот мав бути там. Йому забракло часу самому переконатися в цьому, але він мав там бути. Враз його охопив сумнів. А що як робот уцілів і залишив корабель? Що, як його тіло було знищене вщент, згоріло на попіл?

Він облизав губи, чоло зросили крапельки поту. Нельсон не зводив з нього очей. Він був смертельно блідий і важко дихав.

— Убийте його, доки він не вбив усіх нас, — не вгавав Нельсон.

Двоє агентів внизу попідводилися.

— Ну, що ви там знайшли? — запитав Пітерз. Його рука твердо тримала зброю. — Там щось є?

— Схоже, що є. Це, без сумніву, голчастий корабель. Поруч нього щось лежить.

— Дайте-но сам гляну.

Пітерз попростував пагорбом униз. Олгем спостерігав, як той підійшов до корабля. Решта пішли слідом, щоб на власні очі побачити, що ж воно там таке.

— Схоже, якесь тіло, — сказав Пітерз. — Ось погляньте!

Олгем підійшов разом з іншими. Усі стали широким колом.

На землі лежало щось скручене і вивернуте, якась чудернацька подоба людського тіла. Руки і ноги розкинуті врізнобіч, зігнуті під неймовірним кутом, рот роззявлений, очі нагадували скляні кульки.

— Схоже на поламану машину, — пробурмотів Пітерз.

Олгем нерішуче всміхнувся.

— То що тепер? — запитав він.

Пітерз поглянув на нього.

— Неймовірно. Схоже, ви весь час говорили правду.

— Робот так мене і не знайшов, — відповів Олгем, дістаючи сигарету й закурюючи. — Потрапив в аварію. А ви були надто заклопотані війною, аби поцікавитися, чому ліс, який росте далеко від поселення, раптом зайнявся і згорів. Тепер ви знаєте причину.

Олгем стояв і курив, споглядаючи людей.

— Ось тепер можна і бомбу знешкодити, — сказав Олгем.

Пітерз схилився над тілом.

— Здається, я її бачу.

Він потягнувся, доторкнувшись до тіла.

У грудях трупа зяяла рана, всередині щось поблискувало, щось металеве. Усі мовчки стояли і дивилися.

— Якби робот вижив, ця штука знищила б нас усіх, — сказав Пітерз. — Оця металева коробка.

Усі й далі мовчали.

— Думаю, ми маємо вам подякувати, — Пітерз обернувся до Олгема. — Уявляю, який це для вас був жах. Коли б не ваша втеча… — раптом він замовк.

Олгем загасив сигарету.

— Звісно, я знав що робот мене так і не знайшов. Але не міг цього довести. Іноді буває дуже непросто щось довести. У цьому вся проблема. Мені не залишалося іншого способу переконати вас, що я — це я.

— Ви хотіли піти у відпустку? — запитав Пітерз. — Думаю, ми могли б влаштувати для вас місячний відпочинок.

— Мабуть, зараз я хотів би піти додому, — відповів Олгем.

— Гаразд, — погодився Пітерз, — як забажаєте.

Нельсон присів навпочіпки біля тіла і потягся до металевого предмета, що виблискував у грудях.

— Не чіпай це, — сказав Олгем. — Вона може здетонувати. Краще викликати саперів.

Нельсон не відповів, і натомість просунув руку у рану на грудях, взявся за той металевий предмет і потягнув.

— Що ти робиш? — скрикнув Олгем.

Нельсон підвівся, тримаючи металеву річ у руках. Його обличчя заціпеніло від жаху. Це був металевий ніж, весь у крові. Такими ножами користувалися прибульці.

— Цим його вбили, — прошепотів Нельсон. — Цим убили мого друга. — Він перевів погляд на Олгема. — Ти вбив його цим ножем і залишив біля корабля.

Олгем затремтів, його зуби зацокотіли. Він перевів погляд з ножа на тіло.

— Це не може бути Олгем, — сказав він. Думки завирували в його мозку, перед очима все поплило.

— Невже я помилився? — він хапнув ротом повітря. — Якщо це — Олгем, тоді я…

Він так і не закінчив речення, вимовивши лише перших кілька слів. Вибух був видимий аж з Альфи Центавра.

Джеймс П. Kpoу

— Ти мала нікчема! Ти… людина! — роздратовано заверещав новенький робот Z-типу.

Донні почервонів і поплентався геть. Робот казав правду.

Він справді був людською істотою, людським дитям. Наука нічого не могла з цим вдіяти, тож він мав з цим жити, бути людиною у світі роботів.

Йому хотілося померти, хотілося лежати під травою, де хробаки поїдали б його тіло, проповзали крізь нього, пожираючи мозок, його бідолашний людський мозок. Z-236r, його роботичний приятель, більше не мав би з ким гратися, і от тоді б він пошкодував.

— Ти куди зібрався? — пирхнув Z-236r.

— Додому.

— Нюня!

Донні не відповів. Він зібрав свої чотиривимірні шахи, запхав їх до кишені й побрів поміж рядами екардових дерев до людського кварталу. Z-236r залишився позаду, виблискуючи у промінні полудневого сонця блідою вежею з металу і пластику.

— Наче мені не байдуже! — прокричав сердито Z-236r. — Думаєш, хтось справді хоче гратися з людьми? Втікай додому, ти… Ти смердиш!

Донні не відповів, але зіщулився ще дужче, звісивши голову на груди.

— Що ж, це сталося, — сказав похмуро Едґар Паркз до своєї дружини, що сиділа навпроти за кухонним столом.

Ґрейс різко підвела погляд.

— Що сталося?

— Сьогодні Донні вказали на його місце. Він розповів мені, коли я переодягався. Один із нових роботів, з яким він грався, назвав його людиною. Бідне дитя! На біса вони нас цим діймають? Чому не дадуть нам спокій?

— То ось чому він не хотів обідати… Донні у себе в кімнаті, я знала, що щось трапилося. — Ґрейс поклала долоню на чоловікову руку. — Він змириться, ми всі це важко переживали. Але він сильний, він впорається із цим.

Ед Паркз підвівся з-за столу й пішов до вітальні свого скромного п’ятикімнатного житлового модуля, розташованого в кварталі, відведеному для людей. Їсти не хотілося.

— Роботи! — він безсило стиснув кулаки. — Хотів би я дістати хоч одного, хоч раз. Дотягнутися руками до його нутрощів, повиривати жмути дротів і запчастин. Хоча б раз у житті!

— Може, колись тобі трапиться така нагода.

— Ні, цього ніколи не буде. Так чи так, а люди неспроможні обходитися без роботів, це правда, люба. Людям бракує розуму, щоб самостійно керувати суспільством. Списки доводять це двічі на рік. Давай визнаємо: людям не дорівнятися до роботів. Але ж на біса вони нам цим допікають! Тицяють просто в обличчя, як сьогодні Донні. Мене влаштовує бути камердинером у робота, це хороша робота, добре оплачувана і легка, але коли моєму малому кажуть, що він…

У вітальню зайшов Донні, і Ед враз замовк.

— Привіт, тату.

— Привіт, синку. — Ед ніжно поплескав хлопця по спині. — Як ти? Хочеш, подивимося видовища?

Люди щовечора виступали на відеоекранах, вони були хорошими артистами. Це була єдина сфера, в якій роботи не могли з ними конкурувати. Людські істоти малювали, писали, танцювали, співали і ставили вистави на забаву роботам. Готували вони теж краще, але роботи не їдять. Людські істоти мали свою нішу. Їх наймали як камердинерів, артистів, продавців, садівників, будівельників, майстрів, сезонних працівників і робітників на фабриках.

Але коли йшлося про посади на зразок координатора громадського контролю чи наглядача за обігом юзонних стрічок, що живили енергією дванадцять планетарних гідросистем…

— Тату, можна в тебе дещо спитати?

— Звичайно, — Ед, зітхнувши, сів на диван, зручно вмостився і схрестив ноги. — Про що?

Донні тихо сидів поруч, його маленьке округле обличчя було серйозним.

— Тату, я хотів запитати про Списки.

— О, звісно, — Ед потер підборіддя. — Справді, за кілька тижнів Списки, час всерйоз братися за твою підготовку. Ми візьмемо кілька пробних тестів і розберемо їх. Може, нам удвох вдасться підготувати тебе до класу двадцять.

— Чуєш, тату, — Донні прихилився ближче до батька, його голос був тихим і напруженим. — А скільки людей взагалі склало ці їхні Списки?

Ед раптом підвівся і почав походжати кімнатою, з похмурим виразом набиваючи свою люльку.

— Знаєш, синку, важко сказати. У людей немає доступу до записів С-сховища, тож я не можу знати напевно. За законом будь-яка людина, результат якої буде серед 40 відсотків найкращих, може податися на класифікацію з поступовим підвищенням відповідно до подальших результатів. Я не знаю, скільки людей спромоглися…

— Але бодай одна людина колись склала той Список?

Ед нервово сковтнув слину.

— Боже, дитино, я не знаю. Тобто я справді не знаю про жодну таку людину, якщо так формулювати запитання. Мабуть, ні. Списки використовуються лише три століття, до того уряд був реакційним і забороняв людям конкурувати з роботами, тепер він ліберальний, і ми можемо конкурувати за Списками, треба лиш набрати достатньо балів. — Його голос затремтів і затих. — Ні, синку, — сказав він сумно. — Жодна людина ніколи не склала Списку. Ми… ми просто недостатньо розумні.

У кімнаті запала тиша. Донні кволо кивнув, його обличчя було незворушним. Ед намагався не дивитися на сина і зосередився на люльці, його руки тремтіли.

— Усе не так погано, — додав він рипучим голосом. — У мене хороша робота. Я камердинер у чудового робота N-типу, отримую великі чайові на Різдво і Великдень. Маю лікарняний, коли хворію, — він гучно прочистив горло. — Усе не так погано.

У дверях стояла Ґрейс. Вона зайшла до кімнати, її очі блищали.

— Ні, зовсім не погано. Ти відчиняєш перед цією штукою двері, подаєш їй інструменти, виконуєш доручення, телефонуєш куди скажуть, змащуєш, лагодиш, співаєш їй, говориш з нею і скануєш для неї плівки.

— Замовкни, — роздратовано буркнув Ед. — А що, по-твоєму, я маю робити? Звільнитися? Може, я маю косити газони, як Джон Голлістер чи Піт Клейн? Принаймні мій робот називає мене на ім’я, як живу істоту. Він зве мене Едом.

— А людина колись складе Списки? — запитав Донні.

— Так, — впевнено відповіла Ґрейс.

Ед кивнув.

— Звичайно, хлопче, неодмінно. Може, колись люди і роботи житимуть разом як рівня. У роботів є Партія рівності, що має десять місць у Конгресі. Вони думають, що людей слід допускати без Списків, оскільки очевидно, що… — він затнувся. — Тобто оскільки жодна людина досі не спромоглася їх скласти.

— Донні, — гарячково додала Ґрейс, схилившись над сином. — Послухай мене, слухай дуже уважно. Про це майже ніхто не знає. Роботи не хочуть про це говорити і більшість людей цього не знає, але це правда.

— Що саме?

— Я знаю, що одна людина отримала клас. Цей чоловік склав Списки десять років тому і пробивається далі нагору. Зараз він уже в класі два, а скоро потрапить у перший. Ти мене почув? Людина! І він пробивається нагору.

Донні дивився на неї з недовірою.

— Справді? — недовіра обернулася мрійливою надією. — У класі два? Ти не жартуєш?

— Це все балачки, — буркнув Ед. — Чую їх усе життя.

— Це правда! Я чула, як два роботи говорили про це між собою, коли прибирала одну з інженерних секцій. Вони замовкли, щойно мене помітили.

— Як його звати? — запитав вражений Донні.

— Джеймс П. Кроу, — гордо сказала Ґрейс.

— Дивне ім’я, — пробурмотів Ед.

— Його справді так звати, я знаю. Це не вигадка, а правда! І колись, одного дня, він опиниться нагорі. У Вищій Раді.

Боб Макінтайр стишив голос.

— Так, це правда. Його звати Джеймс П. Кроу.

— То це не вигадка? — жадібно перепитав Ед.

— Така людина справді існує, і він справді у класі два. Пробився нагору, Списки склав просто на раз! — Макінтайр клацнув пальцями. — Роботи все замовчують, але це факт. Усе більше людей дізнається, новини ширяться.

Вони стояли біля службового входу до велетенської будівлі Структурних досліджень. Роботи-чиновники заклопотано заходили й виходили з головних дверей. Високопосадовці, що вміло й ефективно керували терранським суспільством.

Землею правили роботи. Як свідчили історичні плівки, так було завжди. Людей винайшли під час Тотальної війни Одинадцятого Міллібара. Тоді було перевірено й використано всі можливі види озброєнь, і люди були одним із багатьох. Війна цілковито занапастила суспільство, десятиліття потому повсюди панували анархія і руїни. Лише поступово під терпеливим керівництвом роботів відновився порядок.

Люди були корисними для реконструкції, але як їх взагалі винайшли, яким було їхнє призначення, якою була їхня функція у Війні — знання про це загубилося у вибухах водневих бомб.

Історики могли заповнити цю прогалину лише здогадами — що вони й зробили.

— А чому таке дивне ім’я? — запитав Ед.

Макінтайр знизав плечима.

— Я знаю тільки, що він молодший радник Північної безпекової конференції і вже на черзі до Ради, коли отримає клас один.

— А що про це думають роби?

— Їм це не подобається, але вони нічого не можуть вдіяти.

Закон каже, що вони мають допускати людину до роботи, якщо та має достатню кваліфікацію. Вони не сподівалися, звичайно, що колись людина матиме таку кваліфікацію, але цей Кроу таки склав Списки.

— Це справді дивно: людина, розумніша за робів. Цікаво, як так вийшло.

— Він був звичайним майстром. Механіком, що лагодив машини й розробляв електросхеми. Некласованим, звичайно. А тоді раптом склав свої перші Списки, потрапив до класу двадцять. На наступних піврічках отримав дев’ятнадцятий, і вони були змушені дати йому роботу. — Макінтайр захихотів. — Оце так біда, так? Їм довелося сидіти поруч з людською істотою.

— І як вони відреагували?

— Хтось звільнився, вирішивши, що краще піти, ніж сидіти поруч з людиною. Але більшість лишилася, є чимало порядних робів.

— Хотів би я зустрітися із цим Кроу.

Макінтайр насупився.

— Та розумієш…

— У чому річ?

— Наскільки я знаю, він не дуже любить, коли його часто бачать з людьми.

— Чому це? — наїжачився Ед. — Що не так з людьми? Чи він надто поважний і могутній, сидить там з роботами…

— Річ не в тому, — у Макінтайрових очах з’явився дивний вираз, мрійливий і відсторонений. — Не лише в цьому, Еде. У нього є план, грандіозний план. Я не мав би розповідати, але це знаменитий план.

— І що він задумав?

— Поки не можу сказати, дочекайся, коли він потрапить у Раду, потерпи, — очі Макінтайра гарячково світилися. — Це просто бомба, що струсить увесь світ, від якої здригнуться зірки і сонце.

— То розкажи!

— Я й сам точно не знаю, але в Кроу є щось у рукаві, щось неймовірне. Ми всі на це чекаємо, чекаємо на цей день.

Джеймс П. Кроу задумано сидів за полірованим столом з червоного дерева. Ім’я, звісно, було вигаданим. Він узяв його після перших експериментів, посміхаючись при цьому до себе. Ніхто ніколи не дізнається, що воно означає, це залишиться його приватним жартом, персональним і прихованим. А все ж то був хороший жарт, гострий і доречний[11].

Він був невисоким чоловіком ірландсько-німецького походження. Струнким, зі світлою шкірою, блакитними очима і білявим волоссям, яке спадало на обличчя, тож доводилося зачісувати його назад. Кроу ходив у непрасованих мішкуватих штанях і підкочував рукава, був нервовий і дратівливий, безперестанку курив, пив чорну каву й уночі зазвичай не міг заснути. В його голові безупинно роїлися думки.

Кроу раптом звівся на ноги і підійшов до відеопередавача.

— Пришліть Уповноваженого колоній, — наказав він.

Металево-пластикове тіло Уповноваженого проштовхнулося крізь двері в кабінет. Робот R-типу, терплячий і ефективний.

— Ви хотіли… — він затнувся, побачивши людину. На мить його світлі очні лінзи з сумнівом зблиснули. Його риси скривила ледь помітна відраза. — Ви хотіли мене бачити?

Кроу раніше вже спостерігав цей вираз. Безліч разів. Він звик до нього — чи принаймні майже звик. Подив, а тоді гордовита відстороненість, холодна, підкреслена формальність. Він був «містер Кроу». Не Джим. Закон змушував їх звертатися до нього як до рівного. Когось це зачіпало більше, когось менше.

Хтось неприховано демонстрував ворожість. Цей робот стримувався, бо Кроу був його офіційним начальником.

— Так, я хотів тебе бачити, — спокійно сказав Кроу. — Мені потрібен звіт вашого відділу. Чому він досі не надійшов?

Робот закляк, досі гордовитий і відсторонений.

— Підготовка такого звіту забирає чимало часу. Ми докладаємо всіх зусиль.

— Він має бути готовий протягом двох тижнів, не пізніше.

У роботі точилася внутрішня боротьба між вкоріненими упередженнями і урядовими вимогами.

— Звісно, сер. Звіт буде готовий за два тижні. — Він рушив геть з кабінету, двері за ним зачинилися.

Кроу гучно зітхнув. Докладають всіх зусиль? Аякже. Аби лише не вдовольнити людської істоти, навіть якщо вона у ранзі радника і отримала клас два. Усі вони саботували роботу, аж до найнижчої ланки. Дошкуляли дрібницями.

Двері розтанули, і в кабінет жваво в’їхав інший робот.

— Здоров, Кроу. Маєш хвилинку?

— Звичайно, — Кроу усміхнувся. — Заходь і сідай. Я завжди радий з тобою поговорити.

Робот вивалив Кроу на стіл якісь папери.

— Тут записи й таке інше. Робочі дрібнички. — Він уважно подивився на людину. — Ти виглядаєш засмученим. Щось сталося?

— Затримується звіт, який мені потрібен. Хтось не поспішає.

— Звична історія, — зітхнув L-87t. — До речі, ми ввечері зустрічаємося. Не хочеш зайти і виголосити промову? Має зібратися багато учасників.

— Що це за зустріч?

— Партійна. Про рівність. — L-87t махнув правим затискачем, вивівши у повітрі якусь подобу півкола — Знак Рівності. — Ми були б раді, якби ти був з нами, Джиме. Прийдеш?

— Ні. Хотів би, але у мене купа роботи.

— О, ну гаразд. У будь-якому разі, дякую. — Робот рушив до дверей, але біля виходу зупинився. — Знаєш, ти дав нам струму в руку. Живе підтвердження нашого переконання, що людські істоти — рівня роботам, і що вони повинні мати відповідне визнання.

Кроу кволо усміхнувся.

— Але люди не рівня роботам.

L-87t обурено заторохтів.

— Чому ти так кажеш? Хіба ти не живий доказ цьому? Подивися на результати своїх Списків. Вони бездоганні, жодної помилки. І за кілька тижнів ти отримаєш клас один, найвищий клас.

Кроу похитав головою.

— Вибач, але люди рівня роботам десь як роботи рівня кухонній плиті, дизельному двигуну чи снігоочиснику. Є чимало речей, яких люди не можуть робити, давай визнаємо цей факт.

L87-t розгубився.

— Але ж…

— Я кажу, що думаю. Ти ігноруєш реальність, люди і роботи цілковито різні. Ми, люди, можемо співати, грати, писати п’єси, оповідання і опери, малювати, будувати декорації, квітники і будинки, готувати смачну їжу, кохатися, видряпувати сонети на меню — роботи цього не можуть. Але роботи можуть споруджувати дуже складні міста й створювати досконалі машини, працювати днями без перепочинку, думати без перерви на емоції, засвоювати без часової затримки складну інформацію.

Люди кращі в одних сферах, роботи — в інших. У людей розвинені емоції та почуття, естетичне сприйняття. Ми чутливі до кольорів, звуків, текстур і приправленої вином ніжної музики. Усе це дуже гарні речі, цінні, але вони цілковито недоступні для розуміння роботами. Роботи ж виключно інтелектуальні — що теж чудово. Обидві реальності чудові. Емоційні люди, чутливі до мистецтва, музики і драми. Роботи, що думають, планують і розробляють механізми. Але це не означає, що ми однакові.

L-87t сумно похитав головою.

— Я не розумію тебе, Джиме. Хіба ти не хочеш допомогти своєму виду?

— Хочу, звичайно, але по-справжньому, не ігноруючи фактів й не утверджуючи ілюзорних уявлень, що люди і роботи взаємозамінні, однакові елементи.

В очних лінзах L-87t загорілася цікавість.

— То яке ж тоді твоє рішення?

Кроу міцно стиснув щелепи.

— Покрутись тут ще кілька тижнів, і, може, сам побачиш.

Кроу вийшов з будівлі Терранської служби безпеки і попрямував вулицею. Довкола нього вирували потоки роботів, яскраві корпуси з металу і пластику на змащених шарнірах. За винятком камердинерів, люди ніколи сюди не заходили. Це був управлінський район, осердя, ядро, де відбувалися планування й організація, з цього кварталу контролювалося життя міста. Всюди були роботи: у наземних машинах, на рухомих підйомниках і балконах. Вони заходили в будинки, викочувалися з них, стояли блідими блискучими групами там і тут, як римські сенатори, розмовляючи, обговорюючи справи.

Дехто з роботів побіжно і формально з ним вітався, киваючи металевою головою, й одразу відвертався. Більшість же цілковито його ігнорували або відступали, щоб уникнути контакту. Іноді, коли Кроу проходив поруч, компанія роботів раптово замовкала. Їхні очні лінзи проводжали його похмурим і враженим поглядом. Вони з подивом і злістю помічали його нарукавний колір класу два. Коли ж він ішов далі, позаду чулося гнівне обурене дзижчання. Він рухався у напрямку людського кварталу, і на нього озиралися.

Біля входу до Бюро внутрішнього контролю стояли кілька садівників із секаторами і граблями в руках, вони висаджували і поливали газони біля великих громадських будівель. Чоловіки захопленими поглядами спостерігали за Кроу, один із них збуджено помахав до нього, жваво і з надією. Рядовий прислужник, що махав до єдиної людини, яка змогла класифікуватися.

Кроу стримано махнув у відповідь.

Обоє чоловіків дивилися на нього з благоговінням і пошаною. Вони проводжали його поглядом, аж доки він зник за рогом головного перехрестя. Там Кроу загубився в натовпі ділків, що затоварювалися в міжпланетних торгових рядах.

Ятки просто неба вгиналися від товарів з багатих колоній Венери, Марса й Ґанімеда. Роботи носилися тут зграями, щось мацаючи, до чогось прицінюючись, перемовляючись і пліткуючи. Було тут і трохи людей, переважно відповідальних за постачання слуг, які прийшли поповнити запаси. Кроу проштовхався крізь натовп на ринку і наближався до людського кварталу. Він уже відчував його запах. Ледь помітний терпкий людський запах.

Звісно ж, роботи його не мали. У світі машин, що не мали запаху, людський дух був особливо відчутним. Колись частина міста, де зараз розташовувався людський квартал, процвітала. Коли ж сюди заселилися люди, ціни на нерухомість упали, бо роботи поступово повиїжджали звідси, і тепер тут жили тільки люди. Кроу, незважаючи на свій статус, теж був зобов’язаний жити в людському кварталі. Його стандартне людське п’ятикімнатне помешкання стояло в дальшій частині. Звичайний дім, як у всіх.

Він підвів руку перед вхідними дверима, і ті розчинилися. Кроу швидко зайшов, і вони знову з’явилися. Він глянув на годинник. Час іще був, на робочому місці його чекали аж за годину.

Кроу потер руки. Він завжди із захопленням приходив сюди, у власне помешкання, де він виріс, де жив як звичайна некласована людська істота — до того, як натрапив на це і почав своє блискавичне сходження у вищі класи.

Кроу пройшов своїм маленьким тихим будинком, щоб попрацювати в гаражі позаду. Він відсунув засув і відчинив двері. У гаражі було тепло й сухо. Кроу вимкнув сигналізацію, складне переплетення дзвіночків і дротів, які направду не були потрібними: роботи ніколи не заходили в людський квартал, а люди нечасто крали одні в одних.

Замкнувши за собою двері, Кроу всівся перед купою механізмів, зібраних в центрі гаража. Він увімкнув струм, і все загуділо. Ожили циферблати і стрілки, загорілися індикатори.

Прямокутне сіре Вікно перед ним потьмяніло до світло-рожевого і злегка замерехтіло. Вікно. Серце Кроу боляче гупало, він натиснув клавішу. Вікно перестало мерехтіти й показало зображення. Кроу підсунув до Вікна сканер й увімкнув його. Зображення ставало чіткішим, сканер клацнув. Зарухалися якісь форми, невиразні обриси, що тремтіли і розпливалися.

Кроу налаштував контрастність.

Двоє роботів стояли біля столу, рухаючись жваво і рвучко. Він сповільнив зображення. Роботи щось сортували. Кроу збільшив зображення, і предмети розрослися достатньо, щоб лінзи сканера могли зафіксувати і зберегти все у належній якості.

Роботи сортували Списки, Списки класу один. Оцінювали й розділяли на стоси. Кількасот стосів запитань і відповідей.

Перед столом стовбичив стривожений натовп, нетерплячі роботи чекали на свої результати. Кроу пришвидшив зображення. Двоє роботів забігали, перетасовуючи й відсортовуючи Списки, їхні силуети розпливалися. Аж ось один з них підняв Список класу один з відповідями.

Список. Кроу зафіксував його у Вікні, скинувши швидкість до нуля. Список можна було роздивитися, як експонат на виставці. Плівковий сканер загудів, записуючи питання і відповіді.

Кроу не страждав від почуття провини. Жодних докорів сумління за те, що використовував Часове вікно, аби підгледіти результати. Він робив це вже десять років поспіль, пробиваючись нагору із самого низу, від некласованого і до вершини Списків, класу один. Він ніколи себе не обманював: якби він не знав відповідей наперед, то нічого б не склав, а досі залишався б некласованим, внизу, разом з іншою людською масою.

Списки були пристосовані під розум роботів. Це було творіння роботів, породження їхньої культури. Чужої людям культури, до якої їм було важко пристосуватися. Не дивно, що Списки складали лише роботи.

Кроу видалив зображення у Вікні й відсунув сканер убік. Він спрямував Вікно назад у часі, промотуючи на кілька століть у минуле. Йому ніколи не набридало дивитися на давні часи, часи до Тотальної війни, що зруйнувала людське суспільство і знищила всі людські традиції. Часи, коли людина жила без роботів.

Він погрався з налаштуваннями, вловлюючи момент. Вікно показувало роботів, що відбудовували повоєнне суспільство, розтікаючись по зруйнованій планеті, розчищаючи її від уламків, зводячи величезні міста і споруди. Разом з рабами-людьми, громадянами-прислужниками другого сорту.

Він бачив Тотальну війну. Дощ смерті з неба, квітучі бліді пломені руйнування. Він бачив, як людське суспільство розчиняється в радіоактивних частинках. Усе людське знання і культура губляться в хаосі.

І знову він дивився на свою улюблену сцену. Сцену, яку він постійно переглядав, отримуючи неймовірне задоволення від такого унікального видовища: людські істоти в підземній лабораторії на початку війни конструюють і будують перших роботів, оригінальних роботів A-типу. Чотири століття тому.

Ед Паркз повільно плівся додому, тримаючи сина за руку. Донні мовчки дивився під ноги. Хлопець був блідим і нещасним, з червоними напухлими очима.

— Вибач, тату, — промимрив він.

Ед сильніше стиснув синову долоню.

— Нічого, хлопче, ти зробив, що міг, тож не хвилюйся про це. Може, наступного разу пощастить. Почнемо готуватися раніше. — Він стиха вилаявся. — Ці нікчемні металеві баки. Прокляті бездушні бляшанки!

Спадав вечір, сонце вже сідало. Вони удвох повільно піднялися сходами ґанку й увійшли до будинку. Ґрейс зустріла їх біля дверей.

— Не пощастило? — вона глянула на їхні обличчя. — Бачу. Та сама стара історія.

— Стара історія, — повторив гірко Ед. — У нього не було шансів. Безнадійно.

З їдальні долинули звуки чоловічих і жіночих голосів.

— Хто там? — дратівливо запитав Ед. — У нас гості? Заради Бога, тільки не сьогодні.

— Пішли, — Ґрейс потягнула його на кухню. — Є новини, може, хоч вони тебе підбадьорять. Донні, і ти йди з нами, тобі це теж буде цікаво.

Ед з Донні зайшли на кухню. Там було повно людей: Боб Макінтайр зі своєю дружиною Пет, Джон Голлістер, його дружина Джоан з двома доньками, Піт і Роуз Клейни, сусіди Нет Джонсон, Тім Дейвіс і Барбара Стенлі. Кімната гуділа від жвавої розмови. Усі гуртом оточили стіл, збуджені й нервові.

Стіл був заставлений бутербродами і пляшками з пивом. Чоловіки і жінки сміялися, щасливо усміхалися, їхні очі радісно блищали.

— Що трапилося? — пробурчав Ед. — Ми щось святкуємо?

Боб Макінтайр поплескав його по плечі.

— Привіт, Еде! Сталося дещо важливе. — Він помахав плівкою зі свіжим випуском новин. — Зберися, тебе це вразить.

— Зачитай йому, — радісно гукнув Піт Клейн.

— Ну ж бо! Читай! — усі оточили Макінтайра. — Послухаємо ще раз.

Обличчя Макінтайра було бадьорим.

— Отже, Еде, він нарешті зробив це. Він там.

— Хто? Що хто зробив?

— Кроу, Джим Кроу. Він склав Списки класу один, — котушка з плівкою тремтіла в руці Макінтайра. — Він потрапив до Вищої Ради. Розумієш? Він уже там. Людська істота! Член найвищого керівного органу планети.

— Боже! — вигукнув вражений Донні.

— А що далі? — запитав Ед. — Що він робитиме?

Макінтайр нервово усміхнувся.

— Скоро дізнаємося. Нам відомо, що він щось замислив, ми це відчуваємо. І ми ось-ось побачимо результат.

Кроу швидким кроком увійшов до Палати Ради, тримаючи портфель від пахвою. Сьогодні він одягнув новий модний костюм, зачесав волосся й начистив черевики.

— Добрий день, — ввічливо привітався він.

На нього розгублено дивилися п’ятеро роботів. Усі вони були старими, кожному було понад сто років. Потужні роботи N-типу, що запанували у сфері управління з моменту своєї появи. Неймовірно старий робот D-типу, якому було вже майже три століття. Коли Кроу рушив до свого місця, п’ятеро роботів розступилися, щоб дати йому дорогу.

— Ви… — звернувся до нього робот N-типу. — Ви новий член Ради?

— Саме так, — Кроу всівся на своє місце. — Хочете перевірити мої документи?

— Якщо можна.

Кроу передав картку, яку йому видали в комісії Списків. П’ятеро роботів уважно її вивчили й зрештою повернули.

— Здається, все в порядку, — неохоче визнав D.

— Звісно, — Кроу відкрив портфель. — Я одразу стаю до роботи. Є чимало матеріалів, які треба розібрати. У мене є кілька звітів і плівок, які вам варто переглянути.

Не зводячи очей з Джима Кроу, роботи розсілися по своїх місцях.

— Це нечувано, — сказав D. — Ви серйозно? Ви справді збираєтеся сидіти тут поруч з нами?

— Аякже, — відрізав Кроу. — Годі марнувати час, є важлива справа.

До нього схилився робот N-типу, масивний і зверхній, тьмяно поблискуючи своїм інкрустованим, вкритим патиною корпусом.

— Містере Кроу, — сказав він холодно. — Ви маєте розуміти, що це абсолютно неможливо. Хоча закон і дає вам — технічно — право сидіти в цій…

Кроу спокійно посміхнувся у відповідь.

— Раджу ознайомитися з моїми результатами Списків. Ви побачите, що я за весь час жодного разу не помилився. Мої результати бездоганні. Наскільки мені відомо, жоден з вас не має таких результатів, тому відповідно до урядових правил, затверджених офіційним указом комітету Списків, я ваш керівник.

Слова пролунали, як вибух бомби. П’ятеро роботів вражено застигли у своїх кріслах. Їхні очні лінзи схвильовано поблискували. Палата загуділа тривожним дзижчанням.

— Покажіть, — буркнув N, простягаючи затискач. Кроу кинув йому в’язку своїх Списків, і роботи жваво кинулися їх сканувати.

— Це правда, — підтвердив D. — Неймовірно. Жоден робот ніколи не мав бездоганних результатів. За нашими ж законами ця людина справді є нашим керівником.

— Тепер, — продовжив Кроу, — берімося до справи. — Він розклав плівки і звіти. — Я не гаятиму часу. У мене є до вас пропозиція, важлива пропозиція щодо найбільшої проблеми у нашому суспільстві.

— І що ж це за проблема? — з тривогою запитав X.

Кроу напружився.

— Проблема людей. Підкорених людей у світі роботів. Лакеїв при чужій культурі, обслуги роботів.

Тиша.

П’ятеро роботів сиділи цілковито нерухомо. Це сталося. Те, чого вони боялися. Кроу відкинувся в кріслі, закурюючи сигарету. Роботи спостерігали за кожним його рухом — руками, сигаретою, димом і сірником, який він роздушив ногою. Цей день настав.

— Що ви пропонуєте? — запитав зрештою D з металевою гідністю. — Яке ваше рішення?

— Я пропоную роботам негайно евакуюватися з Землі. Скласти речі й відлетіти, емігрувати в колонії на Ґанімед, Марс і Венеру. Залишити Землю нам, людям.

Роботи враз попідводилися.

— Нечувано! Ми збудували цей світ. Це наш світ! Земля належить нам. Вона завжди нам належала.

— Справді? — запитав похмуро Кроу.

Роботи з переляку заклякли. Надзвичайно стривожені, вони завагалися.

— Звичайно, — зрештою промимрив D.

Кроу потягнувся до стосу плівок і звітів. Роботи злякано спостерігали за ним.

— Що це? — нервово запитав N. — Що у вас там?

— Плівки, — відповів Кроу.

— Які плівки?

— Історичні, — Кроу покликав одягненого в сіре слугу — людину, — і той квапливо заніс до кімнати плівковий сканер. Кроу подякував, і чоловік рушив до виходу. — Стривай. Можливо, ти захочеш залишитися й подивитися на це, друже мій.

Слуга на нього перелякано подивився, але пройшов углиб кімнати і став там, тривожно роззираючись.

— Що відбувається? — запротестував D. — Що ви робите?

Для чого це все?

— Дивіться, — Кроу увімкнув сканер і заправив у нього першу плівку. У повітрі над центром столу Ради з’явилося тривимірне зображення. — Дивіться уважно. Ви надовго запам’ятаєте цю мить.

Зображення стало чіткішим. Вони дивилися крізь Часове вікно. З’явилися кадри Тотальної війни. Люди-техніки, що гарячково працюють у підземній лабораторії. Вони щось збирають. Збирають…

— Це ж А! — пронизливо вигукнув слуга. — Робот А-типу! І вони його збирають!

Усі п’ятеро роботів Ради з переляку загуділи.

— Виведіть звідси цього слугу! — наказав D.

Нові кадри. Перші роботи A-типу виходять на поверхню на свій перший бій. Далі інші ранні роботи, що рухаються поміж руїн і попелу, обережно просуваючись уперед. Бій роботів. Вибухи білого світла. Блискучі хмари частинок.

— Перші роботи були солдатами, — пояснив Кроу. — Згодом почали розробляти досконаліші типи, які працювали техніками, лаборантами, інженерами.

На сцені з’явилася підземна фабрика. Ряди роботів, що стоять біля пресів і штампувальних машин. Вони працюють швидко і ефективно — під керівництвом людини-наглядача.

— Ці плівки — підробка! — гнівно вигукнув N. — Ви сподіваєтеся, що ми в це повіримо?

З’явилася наступна сцена. Роботи, вдосконалені типи, складніші й витонченіші. На них покладається все більше економічних і виробничих функцій мірою того, як людей винищує Війна.

— Спочатку роботи були примітивними, — пояснив Кроу. — Вони забезпечували елементарні потреби людей. Війна тривала, набувала все більших масштабів, з’являлися новіші типи роботів. Під кінець люди почали виготовляти типи D та Е, які вже дорівнялися до людей — а в понятійних здібностях їх навіть перевершували.

— Це нісенітниця! — заперечив N. — Роботи еволюціонували. Ранні типи були простими, бо вони були первинними ланками, примітивними формами, з яких постали складніші. Закон еволюції цілком пояснює цей процес.

З’явилася нова сцена. Останні етапи Війни. Роботи воюють з людьми. Зрештою роботи перемагають. Повний хаос останніх років. Нескінченні пустки, над якими пролітають попіл і радіоактивні частинки. Суцільні руїни.

— Усі архіви були знищені, — вів далі Кроу. — Роботи стали панувати, не знаючи як і чому, не знаючи, звідки вони самі постали. Але тепер ви бачите факти: роботи були створені людьми як допоміжні інструменти, а під час Війни вони вийшли з-під контролю.

Він вимкнув сканер, і зображення згасло. Приголомшені роботи сиділи і мовчали.

Кроу схрестив руки на грудях.

— Отже, що ви скажете? — він вказав великим пальцем на слугу, що зіщулився у глибині кімнати, вражений і заціпенілий. — Тепер знаєте і ви, і він. Як гадаєте, про що він зараз думає? Я скажу вам. Він думає…

— Звідки ви дістали ці плівки? — урвав його D. — Вони не можуть бути справжніми, це підробка.

— Чому їх не знайшли наші археологи?! — надривно закричав N.

— Я відзняв їх власноруч, — відповів Кроу.

— Власноруч?! Як це?

— Крізь Часове вікно, — Кроу жбурнув на стіл грубий пакунок. — Ось схема. Якщо хочете — можете зібрати власне Часове вікно.

— Машина часу! — D схопив пакунок і проглянув вміст.

Старече обличчя скривилося від обурення. — Ви підглядали в минуле, а отже…

— Він підглядав і в майбутнє! — несамовито вигукнув N. — У майбутнє! Це пояснює його бездоганні Списки. Він сканував їх наперед.

Кроу нетерпляче помахав своїми паперами.

— Ви почули мою пропозицію. Ви бачили плівки. Якщо ви відхилите мою пропозицію, я опублікую ці записи і схеми. Кожна людина у світі дізнається правдиву історію і свого походження, і вашого.

— То й що? — нервово запитав N. — Ми можемо дати собі раду з людьми. Якщо буде повстання, ми його придушимо.

— Справді? — Кроу раптом звівся на ноги, він враз посуворішав. — Добре поміркуйте. Громадянська війна на всій планеті, де по один бік люди з накопиченою за століттями ненавистю, по другий — роботи, вмить позбавлені свого міфу, які щойно дізналися, що з’явилися як механічні інструменти. Ви впевнені, що знаєте, хто переможе? Справді впевнені?

Роботи мовчали.

— Якщо ви залишите Землю, я не оприлюднюватиму записів. Обидві раси зможуть існувати далі, кожна з власною культурою і суспільством. Люди тут, на Землі, роботи — в колоніях. Ніхто не володар, ніхто не раб.

П’ятеро розлючених та обурених роботів завагалися.

— Але ми століттями працювали, щоб підняти з руїн цю планету! Це безглуздя! Що ми скажемо? Як ми пояснимо наш відхід?

Кроу хижо вишкірився.

— Ви можете сказати, що вашій величній панівній расі не місце на Землі.

Запала тиша. Четверо роботів N-типу, ставши колом і стиха перешіптуючись, знервовано дивилися один на одного. Масивний D сидів мовчки, лінзи його архаїчних латунних очей пильно розглядали Кроу. На обличчі робота застиг спантеличений вираз переможеного.

Джим Кроу спокійно чекав.

— Можна потиснути твою руку? — запитав сором’язливо L-87t. — Я скоро відлітаю однією з перших хвиль.

Кроу стримано простягнув руку. L-87t, знітившись, потиснув її.

— Сподіваюся, це спрацює, — вів далі L-87t. — Виходь іноді з нами на зв’язок, тримай у курсі.

Ззовні будинку Ради долинули голоси вуличних мегафонів, стривоживши перші присмерки пізнього полудня. Всюди в місті мегафони повторювали своє послання — директиву Ради.

Люди, кваплячись додому з роботи, зупинялися послухати. В однотипних будинках людського кварталу зацікавлені й уважні чоловіки й жінки, виринувши із звичної життєвої рутини, піднімали голови. Всюди, в кожному місті на Землі, роботи й людські істоти полишали свої заняття й дослухалися до ревіння урядових мегафонів.

— Це повідомлення від Вищої Ради. Рада постановила, що багаті планети-колонії Венера, Марс і Ґанімед залишаються у виключному користуванні роботів. Жодній людині не дозволено перебувати поза межами Землі. Щоб повною мірою скористатися винятковими ресурсами й зручними умовами життя, усі роботи Землі мають переселитися в одну з цих колоній на власний вибір.

Верховна Рада вирішила, що Земля не є належним місцем для роботів. Її спустошеність і напівзруйнований стан роблять планету непридатною для раси роботів. Усі роботи будуть переміщені до їхніх нових осель у колоніях настільки швидко, наскільки вдасться організувати транспортування.

Людям за жодних обставин не можна з’являтися на території колоній. Колонії залишаються у виключному використанні роботів. Людському населенню буде дозволено залишитися на Землі.

— Це повідомлення від Вищої Ради, яка постановила, що багаті планети-колонії Венера…

Кроу відійшов від вікна, цілком задоволений.

Він повернувся до свого столу і продовжив розкладати папери зі звітами в акуратні стоси, побіжно переглядаючи кожен перед тим, як покласти на відповідну купку.

— Сподіваюся, люди зможуть самостійно впоратися, — повторив L-87t. Кроу продовжував перевіряти звіти, маркуючи кожен своєю письмовою паличкою. Він працював швидко, вдумливо, цілковито занурившись у роботу. Кроу заледве помічав робота, що затримався біля дверей. — Ти можеш коротко розповісти мені, яке врядування ви тут утворите?

Кроу нетерпляче підвів погляд.

— Що?

— Яка у вас буде форма правління? Як ваше суспільство буде облаштовано тепер, коли ти витурив нас із Землі? Яке у вас буде врядування замість нашої Вищої Ради і Конгресу?

Кроу не відповів. Він уже знову поринув у роботу. На його обличчі застиг дивний серйозний вираз, особлива твердість, якої L-87t раніше не помічав.

— Хто керуватиме справами? — перепитав L-87t. — Хто буде урядом тепер, коли нас немає? Ти сам казав, що люди не демонструють спроможності керувати складним сучасним суспільством. Ви зможете знайти людину, здатну із цим впоратися? Чи існує людська істота, спроможна вести за собою людство?

Кроу силувано посміхнувся і продовжив працювати.

Планета для тимчасових мешканців

Сонце пізнього полудня сліпило й немилосердно пекло — велетенське яскраве світило в небі. Трент на мить зупинився перевести подих. Під свинцевою прокладкою шолома з його обличчя краплина за краплиною стікав піт — липка волога, що, випаровуючись, затуманювала оглядове скло і заважала дихати.

Він пересунув аварійний комплект на інший бік, затягнув ремінь бластера, витяг з кисневого розподілювача кілька використаних балончиків і пожбурив у кущі. Балончики покотилися і щезли у безкрайому обширі багряно-зеленого листя і лози.

Трент глянув на лічильник: радіаційний фон був невисокий, тож на якусь довгождану мить він зсунув шолом на потилицю.

Йому в носа й рота миттю вдарило свіже повітря. Він зробив глибокий вдих, наповнивши легені. Повітря приємно пахло — густе й вологе, насичене ароматом живої флори. Він видихнув і знову вдихнув.

Праворуч, обплівши присадкуватий бетонний стовп, колоною здіймалися помаранчеві чагарі. Горбиста місцина довкола поросла деревами і травою. Здаля рослинний масив скидався на стіну — справжнісінькі джунглі з повзучим бур’яном, комахами, квітами і підліском, який доведеться випалити щоб пройти.

Тріпочучи тендітними барвистими крильцями, повз нього пролетіли два величезних метелики і подалися геть. Скрізь буяло життя: у траві роїлися комахи, в кущах шаруділи гризуни, джунглі гуділи життям. Трент зітхнув і поправив шолом. Два подихи — і годі. На більше він не зважився.

Він подав більше кисню, підніс до губ передавач й одразу його увімкнув.

— Трент викликає чергового Копальні. Чуєте мене?

Шум у навушниках, потім — тиша. Нарешті залунав ледве чутний глухий голос:

— Говори, Тренте. Де тебе, в біса, носить?

— Усе ще рухаюсь на північ. Попереду — руїни. Можливо, доведеться йти в обхід. Схоже, не пройти.

— Руїни?

— Мабуть, Нью-Йорк.

Голос став жвавішим:

— Знайшов щось цікаве?

— Нічого, принаймні на тепер. Буду обходити і десь за годину надішлю звіт. — Трент глянув на годинник. — Зараз пів на третю. До вечора вийду на зв’язок.

Голос завагався:

— Нехай щастить. Сподіваюся, ти щось знайдеш. Вистачає кисню?

— Нормально.

— Харчі?

— Ще досить. Зрештою, можу знайти їстівні рослини.

— Даремно не ризикуй!

— Не буду, — Трент клацнув передавачем і пристебнув його до пояса. «Не буду», — повторив він, підняв бластер, одягнув наплічник і рушив далі. Його важезні, зі свинцевою прокладкою черевики глибоко вгрузали в буйну живу зелень і багно.

Коли він їх побачив, було вже пів на п’яту. Вони вийшли до нього просто з хащів. Їх було двоє. Молоді чоловіки: високі, сухоребрі, попелясті, із синьо-сірою лускою. Вітаючись, один із них підняв руку. На ній було шість чи сім пальців, з додатковими фалангами.

— Добрий день, — пропищав він.

Трент ураз зупинився. Його серце закалатало.

— Добрий день.

Двоє юнаків повільно підійшли ближче. Один із них тримав сокиру для гілля. На другому теліпалися штани та залишки лляної сорочки. На зріст вони були близько двох з половиною метрів. Майже не мали м’язів: самі кістки та суглоби і великі, допитливі очі з важкими повіками. Відрізнялися вони і внутрішньою будовою: докорінно інший обмін речовин і клітинна будова, здатність засвоювати радіоактивні солі, відмінна травна система. Обидва витріщалися на Трента з усе більшою цікавістю.

— А скажіть, — сказав один із них, — ви — людина?

— Саме так, — відказав Трент.

— Мене звуть Джексон.

Він простяг суху лускату руку, і Трент незграбно її потиснув. Крізь грубу екрановану свинцем рукавицю долоня відчувалася дуже тендітною. Потім юнак додав:

— А це мій друг, Ерл Поттер.

Трент потиснув руку Поттеру.

— Вітання, — промовив той. — Його жорсткі губи посмикувалися. — А можна глянути на ваше спорядження?

— Моє спорядження? — перепитав Трент.

— Ваш бластер та обладнання. Що це у вас на поясі? А що це за бачок?

— То — передавач і кисневий розподілювач. — Трент показав їм передавач. — Працює на батареї. Радіус дії — сто шістдесят кілометрів.

— А ви з табору? — швидко запитав Джексон.

— Так, з Пенсильванії.

— І скільки вас?

Трент знизав плечима.

— Та з дві дюжини.

Попелясті велетні здивувалися.

— А як же вам вдалося вижити? Пенсі ж добряче дісталося. Хіба ні? Там глибочезні вирви.

— Копальні, — пояснив Трент. — Коли почалася війна, наші пращури оселились у вугільних копальнях. Це все записано у хроніках. Наразі нам досить непогано ведеться. Ми вирощуємо їжу у печерах. Маємо кілька машин, насосів, компресорів і електрогенераторів. А ще — токарні й ткацькі верстати.

Він не уточнив, що генератори треба заводити вручну і що лише половина аграрних цистерн досі працювала. Після трьох століть експлуатації не тільки пластикові, але й металеві інструменти зносилися — попри всі безкінечні ремонти і лагодження. Обладнання розвалювалося, виходило з ладу.

— Оце так, — не вгавав Поттер, — а Дейв Гантер, виходить, дурень.

— Дейв Гантер?

— Дейв стверджує, що людей більше немає, — пояснив Джексон. Він із цікавістю тицьнув у шолом Трента. — Ходімо з нами. Тут неподалік наше селище — близько години їзди на нашому мисливському тракторі. Ми з Ерлом тут полюємо на крилатих кроликів.

— Крилатих кроликів?

— Так, кроликів, що літають. У них чудове м’ясо і важать під тридцять фунтів, тільки їх непросто збити.

— А чим же ви їх збиваєте? Не сокирою ж?

Поттер і Джексон розсміялися.

— Гляньте-но сюди. — Поттер дістав з холоші штанів довгий латунний стрижень, який був щільно припасований до його кістлявої ноги.

Трент уважно оглянув стрижень. Ручна обробка. Довга рурка з м’якої латуні з акуратно висвердленим осереддям.

Один кінець — у формі сопла. Він зазирнув досередини. Там була тонка металева шпилька, закріплена у брусочку з прозорого металу.

— А як же воно працює?

— Запускається вручну, це щось на зразок пневматичної рушниці. Коли дротик вже у повітрі, то обов’язково наздожене ціль, але йому слід надати початкового поштовху. — Поттер розсміявся. — Це я й роблю. Сильно подути — і все.

— Цікаво. — Трент повернув йому стрижень.

— А я взагалі перша людина, яку ви зустріли? — запитав він, з удаваною байдужістю поглядаючи на попелясті обличчя.

— Ага, — відповів Джексон. — Старець радо вас прийме, — його пискливий голос переповнювало завзяття. — То що скажете? Ми потурбуємося про вас. Нагодуємо, принесемо чистих від радіації рослин і тварин. Зостаньтеся хоч на тиждень, га?

— Вибачайте, — сказав Трент, — але у мене невідкладні справи. Можливо, зазирну до вас на шляху назад…

На лускатих обличчях було розчарування.

— Навіть на годинку? Хоч би переночували! Ми забезпечимо вас їжею. Старець полагодив чудовий холодильник.

Трент постукав по кисневому резервуару.

— Кисень закінчується. У вас немає компресора?

— Та ні, він же нам не потрібен. Хоча Старець, мабуть…

— Вибачайте, — Трент рушив. — Мушу йти далі. А ви впевнені, що в цій місцевості точно немає людей?

— Ми думали, що їх уже взагалі ніде не лишилося. Ви — перший, кого ми побачили. Хоча інколи виникали чутки. — Поттер вказав рукою на захід. — Там живе плем’я вертунів, — потім нерішуче перевів погляд на південь, — а там кілька племен блощиць.

— І ще є бігуни.

— А ви їх бачили?

— Саме туди я прямую.

— На півночі ще є підземельники — сліпі копачі. — Поттер скорчив гримасу. — Я їх не бачив, але чув про їхні нори та черпаки. Хай йому чорт, — оскалився він, — у кожного свій шлях.

— А на сході, — додав Джексон, — там, де починається океан, багато дельфінів — тих, що під водою. Вони там плавають, живуть у повітряних куполах і цистернах. Іноді з’являються вночі. Ночами взагалі вилазить доволі всіляких різновидів. Ми ж досі віддаємо перевагу дню. — Він почухав свою попелясту лускату шкіру. — Менше радіації.

— Це я знаю, — сказав Трент. — Бувайте.

— Щасти вам.

Вони вражено дивилися йому услід своїми широко розплющеними очима з-під важких повік. Трент повільно віддалявся, ступаючи по м’якій зеленій траві, його костюм з металу і пластику тьмяно мерехтів у променях полудневого сонця. Земля буяла життям: рослини, тварини, безладно копошилися комахи. Нічні й денні, земні й водяні істоти, небачені раніше різновиди у неймовірних кількостях, що не потрапили до каталогів і, схоже, ніколи вже туди не потраплять.

Під кінець Війни кожен дюйм земної поверхні став радіоактивним. Радіацією зросили і забомбили всю планету. Усе живе зазнало бета- і гамма-опромінення. Більшість життєвих форм загинули — але не всі. Радіація викликала мутацію на всіх рівнях серед комах, рослин і тварин. Швидкість мутації і селекції прискорилася: зміни, що раніше тривали б мільйони років, тепер відбувалися за секунди.

Це видозмінене потомство заселило всю Землю — вона кишіла міріадами просякнутих радіацією істот. У цьому світі вижили лише форми, яким не шкодить радіоактивний ґрунт і насичене радіоактивними частинками повітря. Комахи, тварини і люди, що пристосувалися, тепер жили на поверхні, що світилася навіть вночі.

Трент тужливо розмірковував про це, продираючись крізь просякнуті випарами хащі. Вправно орудуючи бластером, він випалював плющ і лозу на своєму шляху. Більшість океанів випарувалися, просочивши сушу вихорами радіоактивної вологи. Ці хащі просякли вологою, радіоактивною вологою, а ще — життям. Навколо шаруділи і розбігалися якісь маленькі істоти.

Він міцніше стис бластер і рушив далі.

Сонце вже сідало, спадав вечір. На тлі бузкового неба вимальовувалося пасмо зубчастих пагорбів. Захід сонця був вражаючим: хмарки підвішених частинок — частинок, що кружляли, ще відколи кілька століть тому стався перший вибух.

Він ненадовго зупинився подивитися. Він уже пройшов чималу відстань. Він був утомлений і зневірений.

Недоладні велетні з попелястою шкірою були типовим плем’ям мутантів. Їх прозвали жабами. Через їхню шкіру — як у пустельної жабовидної ящірки. А також через їхні мутовані внутрішні органи, пристосовані до радіоактивних рослин і повітря: вони безтурботно жили у світі, де йому, щоб вижити, доводилося носити екранований свинцем одяг, поляризоване оглядове скло, кисневий балон та спеціальні харчові піґулки, виготовлені з урожаю, вирощеному в підземній Копальні.

Копальня. Час вийти з ними на зв’язок. Трент увімкнув передавач і пробурмотів:

— Трент знову на зв’язку.

Він облизав сухі губи. Хотілося їсти й пити. Хоч би знайти якесь відносно затишне місце, не заражене радіацією. Бодай на чверть години скинути одяг, умитися, змити із себе піт і бруд.

Він вже два тижні був у дорозі. В жаркому, прилиплому до тіла обтяженому свинцем одязі, як у водолазному костюмі. А тимчасом навколо нього, ігноруючи смертельні вогнища радіації, повзали і стрибали незліченні біологічні форми.

— Копальня, — нарешті відгукнувся далекий голос.

— Я вже геть видихся на сьогодні. Спиняюсь на вечерю і відпочинок. До завтра вже нічого не робитиму.

— Жодних успіхів? — у голосі чулося явне розчарування.

— Жодних.

Тиша. Потім знову голос:

— Ну що ж, тоді, може, завтра.

— Може. Зустрів кількох жаб. Такі гарні молоді бички! Під два з половиною метри. — Його голос віддавав гіркотою. — Валандаються тут у самих штанцях і сорочці. Босоніж.

Чергового Копальні це не зацікавило.

— Я знаю. Пощастило босоті! Гаразд, лягай спати, завтра вранці мене розбудиш. Говорив щойно з Лоурензом.

— Де він?

— На заході, поруч з Огайо. Просувається досить швидко.

— Щось знайшов?

— Бігунів, блощиць та копачів, що виходять на поверхню по ночах — бліді такі сліпі істоти.

— Хробаки.

— Так, хробаки. Більше нічого. Коли вийдеш на зв’язок?

— Завтра, — відказав Трент, вимкнув передавач і пристебнув його до пояса.

Завтра. Він вдивлявся у морок, що густішав удалечині над пасмом пагорбів. І так уже п’ять років поспіль. І завжди — «завтра». Він був останнім з довгої черги людей, яких посилали на розвідку. Кожен тягнув із собою дорогоцінні кисневі балони, харчові піґулки і бластери, витрачаючи останні запаси у марних вилазках до хащів.

Завтра? Невдовзі настане оте «завтра», коли забракне кисневих балонів і харчових піґулок. Компресори і насоси зовсім зупиняться. Назавжди вийдуть з ладу. Копальня замовкне і загине. Якщо тільки їм не вдасться вже найближчим часом вийти з кимось на контакт.

Він присів навпочіпки і провів лічильником над самим ґрунтом, шукаючи безпечного місця для відпочинку. Зрештою він заснув.

— Поглянь-но на нього, — промовив здаля ледь чутний голос. Трент вмить очуняв і скинув із себе рештки сну, намацуючи бластер. Був ранок. Сіруваті сонячні промені пробивалися крізь крони дерев. Навколо нього відчувався якийсь рух.

Бластер… зник!

Трент сів, випроставши спину і цілком прокинувшись. Рухомі примари нагадували людей, але лише віддалено. Блощиці.

— Де моя зброя? — запитав Трент.

— Не хвилюйся, — один з жуків підступив ближче, за ним — інші. Трент зіщулився і незграбно звівся на ноги, а жуки тимчасом його оточили.

— Ми тобі його віддамо.

— Тоді віддайте зразу, — Трент змерз, геть закоцюб. Він заклацнув на місце шолом і затягнув пасок. Він тремтів, трусився. З листя і лози спадали слизькі краплини. Ґрунт під ногами розмок.

Жуки радилися. Їх було всього десять чи дванадцять. Дивні істоти радше нагадували комах, аніж людей. У них був панцир — товстий лискучий хітин. Очі з кількома кришталиками. Збуджені тремтливі антени, чутливі до радіації.

Їхній захист був недосконалий: сильна доза — і їм гаплик. Вони виживали завдяки тому, що завчасно виявляли радіацію й уникали її, і лише частково — завдяки імунітету. Їжу вони споживали лише після попередньої обробки: спочатку її переварювали теплокровні тварини, а вже потім вони самі — у вигляді фекалій, очищених від радіоактивних часток.

— Ти — людина, — заявив один із жуків. Його голос звучав пронизливо і металічно. Жуки були асексуальними — принаймні присутні тут. Існували ще два типи: трутні чоловічої статі і Матка. Жуки, що схопили Трента, були безстатевими вояками, озброєними пістолетами та сікачами для гілля.

— Саме так, — відповів Трент.

— Що ти тут робиш? І скільки ще тут вас?

— Та чимало.

Жуки знову почали радитися, їхні антени жваво захиталися. Трент чекав. Хащі заворушилися, наповнюючись життям. Він побачив, як угору по стовбуру дерева і далі у віття здіймалася драглиста маса, а всередині виднівся напівперетравлений ссавець. Затріпотіли крильцями невизначеного кольору денні метелики. Заворушилося листя: то підземні істоти тихо заривалися подалі від денного світла.

— Ходімо з нами, — розпорядився жук і жестом вказав напрямок. — Уперед.

Трент неохоче рушив. Вони йшли вузькою стежкою, недавно прорубаною сікачами. Товсті мацаки і щупи джунглів вже тягнулися назад.

— Куди ми йдемо? — запитав Трент.

— До Пагорбу.

— Навіщо?

— Так треба.

Споглядаючи лискучих жуків, що рухалися поруч, Трент заледве вірив, що колись то були людські істоти. Принаймні, їхні пращури. Попри їхню неймовірно змінену фізіологію, розумом жуки не відрізнялися від людей. Їхній племінний устрій нагадував звичні людські спільноти — комунізм і фашизм.

— Можна дещо запитати? — мовив Трент.

— Про що?

— Я — перша людина, яку ви взагалі бачили? Чи є ще хто-небудь тут поблизу?

— Немає.

— А хтось бачив десь людські поселення?

— Навіщо тобі це знати?

— Просто цікаво, — скупо відказав Трент.

— Ти — єдиний, — задоволено сказав жук. — За тебе нам видадуть премію, за те, що ми тебе схопили. За це вже давно оголошено винагороду, але досі ніхто її не отримував.

Їм теж була потрібна людина. Людина — носій дорогоцінного знання, залишків традиції, потрібної мутантам, щоб зміцнити свою хистку соціальну структур. Мутантська культура була все ще нестійка. Їм був потрібен зв’язок з минулим. Людина — то знахар і мудрець, що міг би навчати і наставляти. Він може розповісти, яким було життя раніше, як жили їхні пращури, як поводилися, як виглядали.

Цінне надбання для будь-якого племені — надто тоді, коли в регіоні немає інших людей.

Трент люто вилаявся. Нікого?! Більше нікого? Таки мають бути інші люди — бодай десь. Якщо не на півночі, то на сході. У Європі, в Азії, в Австралії. Хоча б десь на земній кулі. Люди зі знаряддям, машинами та обладнанням. Копальня не може бути єдиним поселенням, останнім прихистком справжньої людини. Цінна дивина, приречена на загибель, коли згорять компресори, а агроцистерни висохнуть. Якщо йому не пощастить вже найближчим часом… Раптом жуки зупинилися, їхні антени підозріливо заворушилися.

— Що сталося? — запитав Трент.

— Нічого. — Жуки рушили далі. — На хвилину…

Сліпучий спалах. Жуків попереду як вітром звіяло, прокотився глухий гуркіт.

Трент упав на землю, а потім силкувався вирватися з плетива лози і цупкого бур’яну. Навколо копошилися жуки і люто з кимось билися. Вони сплелися з малими волохатими створіннями, які швидко і вправно стріляли з ручної зброї, а при наближенні хвицалися своїми довжелезними ногами. Бігуни.

Жукам було сутужно. Вони відступили назад по стежці і розсіялися по хащах. Бігуни стрибали за ними на своїх міцних задніх ногах, мов ті кенгуру. Останній з жуків зник, і стало тихо.

— Ну досить, — наказав один з бігунів. Він зробив глибокий вдих і випростався. — Де людина?

Трент неквапом підвівся.

— Я тут.

Бігуни допомогли йому звестися на ноги. Вони були невисокі на зріст — десь метр двадцять, товсті і округлі, покриті грубою шкірою. Дрібні доброзичливі личка розглядали його із цікавістю. Очі — як намистинки, тремтливі носи і довжелезні, як у кенгуру, ноги.

— У вас все в порядку? — запитав один із них. Він простяг Трентові свою флягу з водою.

— Усе гаразд, — Трент відмовився від фляги. — Але вони забрали мій бластер.

Бігуни обдивилися все довкола, але бластера не знайшли.

— То й біс з ним, — Трент понуро струснув головою, намагаючись зосередитися. — Що сталося? Що то був за спалах?

— Граната. — Бігуни аж понадувалися з гордощів. — Ми поставили розтяжку поперек стежки, причепили до чеки.

— Жуки контролюють більшу частину цієї території, — втрутився інший бігун. — Ми мусили прориватися з боєм.

На шиї у нього висів бінокль. Бігуни мали зброю: гладкоствольні пістолети і ножі.

— А ви справді людина? — не втерпів котрийсь із бігунів. — Зі справжніх людей?

— Саме так, — затинаючись, пробурмотів Трент.

На обличчях бігунів був трепет. Намистинкові очі вибалушилися. Вони торкалися його металевого костюма, скла шолому, кисневого балону і наплічника. Один із них присів навпочіпки і з виглядом фахівця оглянув передавач.

— А самі ви звідки? — муркотливо запитав їхній вожак. — Ви — перша людина, яку ми зустріли за багато місяців.

Трент крутнувся на місці, закашлявшись.

— Місяців, кажете? То виходить, що…

— Поблизу людей немає, а ми з Канади. З-під Монреаля. Там теж є людське поселення.

Трент розхвилювався.

— Це далеко? Можна дійти пішки?

— Ну, нам для цього було досить кількох днів. Але ми швидко рухаємося. — Бігун із сумнівом глянув на Трентові ноги у металізованих холошах. — Навіть не знаю. Вам доведеться довше йти.

Люди! Людське поселення!

— А скільки їх? Селище велике? Розвинене?

— Важко сказати, я лише одного разу бачив їхнє поселення. Живуть під землею. Яруси, відсіки. Ми у них міняли незаражені рослини на сіль. Але це було давно.

— Але як вони там живуть? Непогано? Мають інструменти — машини, компресори? Їхні агроцистерни працюють? Бігун ніяково засовався.

— Річ у тім, що їх там, мабуть, уже й немає.

Трент закляк.

— Як, вже немає? Що ви маєте на увазі?

— Вони могли піти звідти.

— Піти? — голос Трента був спохмурнів. — Куди?

— Хтозна, — відказав бігун. — Я не знаю, що з ними сталося. Ніхто не знає.

Трент рушив далі, на північ, поспішаючи, немов у лихоманці. Хащі поволі перейшли у ліс з дерев, схожих на папороть. Зусібіч — височенні мовчазні стовбури. Від усього несло пекучим холодом. Повітря було розрідженим і морозним.

Він був вкрай виснаженим. У розподілювачі залишався лише один балон кисню. Опісля йому доведеться відкрити шолом. Скільки він тоді протягне? Перший же дощ осипле його смертоносними частками, що потраплять у легені. Або ж це зробить перший сильний вітер з океану.

Трент зупинився, хапаючи повітря. Зійшов на гребінь видовженого пагорба. Унизу простяглася покрита рослинністю рівнина — темно-зелена, майже брунатна широчінь. Подекуди ясніли білі плями. Якесь руйновище. Три століття тому там було людське місто.

Жодного руху, жодної ознаки життя. Аніде.

Трент почав спускатися схилом. Ліс навколо німував. У всьому відчувалися пригніченість і зневіра. Не чути було навіть звичного шарудіння дрібних тварин. Звірі, комахи, люди — пощезали геть. Більшість бігунів подалося на південь. Дрібна звірина, схоже, вимерла. А що ж з людьми?

Він вийшов до руїн. Колись тут було велике місто. Потім, вочевидь, люди заховалися у бомбосховищах, шахтах і тунелях метро. Згодом вони розбудували свої підземні штреки. Упродовж трьох століть люди — справжні люди — виживали, перебуваючи під землею. Коли ж виходили нагору, то надягали спеціальні костюми, вирощували врожаї в агроцистернах, фільтрували воду, очищали компресорами повітря від радіонуклідів, захищали склом очі від яскравого сонця.

А тепер тут не було взагалі нічого.

Він зняв свій передавач.

— Копальня, Трент на зв’язку! — гаркнув він.

Передавач кволо зашипів. Йому не одразу відповіли. Голос звучав приглушено, здалека. Майже губився у перешкодах.

— Ну що? Ти знайшов їх?

— Вони зникли.

— Але ж…

— Нічогісінько. Нікогісінько. Закинуте поселення. — Трент усівся на уламку бетонної плити. Його тіло заніміло, життєва сила покидала його. — Вони були тут зовсім нещодавно. Руїни ще не покрилися пилом. Минуло щонайбільше два тижні, відколи вони звідси пішли.

— Це вже не має значення. Мейсон і Даґлас продовжують пошуки. Даґлас знайшов колісний трактор, він може дістатися до тебе за кілька днів. Скільки у тебе залишилося кисню?

— На добу.

— Ми скажемо йому, щоб поквапився.

— На жаль, мені нічого додати. Тобто нічого втішного. — В його голосі була гіркота. — Увесь цей час вони були на місці, всі ці роки. А тепер, коли ми нарешті змогли сюди дістатися…

— Хоч якісь сліди залишилися? Що з ними сталося? Може, у тебе є якийсь здогад?

— Я ще тут усе роздивлюся. — Трент з натугою звівся на ноги. — Якщо знайду щось, то повідомлю.

— Щасти! — перешкоди заглушали все слабший голос. — Ми чекатимемо.

Трент пристебнув передавач до пояса і поглянув на сіре небо. Був пізній вечір, насувалася ніч. Ліс стояв похмурий, лиховісний. Благенька снігова оболонка безгучно вкривала брунасту рослинну масу, наче брудно-білою ковдрою. Радіоактивний сніг.

Убивчий пил — він усе падав і падав, уже триста років поспіль.

Він увімкнув ліхтар на шоломі. Промінь світла вихопив бліду смугу, що простяглася перед ним, між деревами, і далі, до розбитих бетонних колон та безладних завалів шлаку. Він підійшов до руїн.

Посеред руйновища виднілися вежі з устаткуванням, обплетені мереживом дротів опори, — усе досі не заіржавіло. Відкриті тунелі, які вели до підземелля, скидалися на чорні калюжі. Мовчазні, покинуті штольні. Він зазирнув в одну з них, скерувавши промінь свого ліхтаря вниз. Тунель вів прямовисно вниз, аж до серця Землі. Втім, був порожній.

Куди ж вони поділися? Що з ними трапилося? Трент повільно плівся серед руїн. Тут були люди, працювали, виживали. Потім вони вийшли на поверхню. Він бачив машини з бурильними приладами на капотах, що стояли поміж вежами. Їх вже встигло замести снігом. Отже, вони вийшли на поверхню — і щезли. Куди?!

Він присів у затишку під колоною і ввімкнув обігрівач. Костюм розігрівся, і поволі червонясте світіння оповило його відчуттям полегкості. Трент поглянув на лічильник. Рівень радіації був високий. Щоб поїсти і вгамувати спрагу, треба змінити місце.

Він був втомлений. Надто втомлений, щоб рухатися далі. Він сидів і, прихилившись, відпочивав. Ліхтар шолома виписував перед ним кола на сірій пелені. Навколо німотно падав сніг, який вкрив і його — сірий клубок посеред уламків бетону. Так само занімілий і нерухомий, як колони і каркаси навколо.

Трент задрімав. М’яко гудів обігрівач. Довкола здійнявся вітер, закручуючи сніг, обвіваючи чоловіка. Він осунувся вперед і завмер, впершись шоломом у бетон.

Опівночі він прокинувся і випростався, відчувши тривогу. Його розбудив якийсь шум, Трент прислухався.

Десь далеко щось глухо гуркотіло.

Може, це Даґлас на тракторі? Та ні, ще зарано. Він буде днів за два. Трент підвівся, струснувши із себе сніг. Гуркіт усе посилювався. Його серце закалатало. Він роззирнувся довкола, промінь ліхтаря прорізав пітьму.

Земля задвигтіла, усе Трентове тіло затремтіло, аж закалатав порожній кисневий балон. Він підвів погляд до неба і охнув.

Оживляючи досвітню темряву, небо прокреслив іскристий слід. Багряна свічка щосекунди збільшувалась у розмірах. Розкривши рота, він спостерігав за нею.

Щось падало з неба, приземлялося.

Ракета.

Довгастий металевий фюзеляж виблискував у променях вранішнього сонця. Люди злагоджено працювали, завантажуючи припаси й обладнання. Тунельні підйомники гасали вгору-вниз, вивозячи на поверхню з підземних галерей вантажі на корабель.

Люди працювали обережно і вправно, усі були в костюмах з металу і пластику, з ретельно припасованим свинцевим покриттям.

— Скільки там у вас в Копальні людей? — тихо запитав Норріс.

— Десь біля тридцяти. — Трент не зводив погляду з ракети. — Точніше, тридцять три, включно з тими, що назовні.

— Назовні?

— В розвідці, як я. Ще двоє добираються сюди. Вони незабаром будуть тут. Сьогодні увечері або завтра вранці.

Норріс щось відмітив у себе на схемі.

— Зараз ми можемо взяти з собою до п’ятнадцяти осіб.

Решту заберемо наступного разу. Вони протримаються ще тиждень?

— Так.

Норріс з цікавістю його розглядав.

— Як ви нас знайшли? Звідси далеко до Пенсильванії. Ми якраз прилетіли забрати останнє. Якби ви з’явилися на декілька днів пізніше…

— Мені показали дорогу бігуни. Вони сказали, що ви зникли, але невідомо куди.

Норріс розсміявся.

— Ми теж тоді не знали.

— Але ж ви маєте усе це добро кудись відправити. А цей корабель? Він старий, правда? Відремонтований?

— Спочатку це був носій ядерної зброї. Ми його знайшли і полагодили. Потроху вдосконалювали. Ми ще не знали, що будемо з ним робити. Навіть тепер у нас лишаються сумніви.

Утім, ми чітко усвідомлюємо, що настав час забиратися звідси.

— Забиратися? Із Землі?

— Звісно. Ходімо. — Норріс повів його до корабля. Вони піднялися на рівень одного з люків. Норріс зазирнув униз.

— Погляньте-но сюди. На людей, що заносять вантаж.

Робота майже завершилася. Останні навантажувачі їхали вже напівпорожні. З підземних галерей повивозили майже все, що лишилося: книги, плівки, картини, археологічні пам’ятки — усе, що залишилося від колишньої цивілізації. В трюмах готової покинути Землю ракети лежала купами сила-силенна речей.

— То куди далі? — запитав Трент.

— Перша зупинка на Марсі. Але ми там не залишимося. Можливо, рушимо далі, на супутники Юпітера і Сатурна. Ймовірно, нам підійде Ґанімед, а якщо не Ґанімед, то якийсь інший. А раптом і там не пощастить, то доведеться залишатися на Марсі. Там занадто сухо і безплідний ґрунт, зате немає радіації.

— А що, тут немає жодного шансу? Жодної можливості очистити заражені райони? От якби ми змогли знезаразити Землю, нейтралізувати радіоактивні хмари і…

— Якщо ми це зробимо, — відповів Норріс, — вони всі загинуть.

— Хто вони?

— Вертуни, бігуни, хробаки, жаби, блощиці — геть усі мутанти. Незліченне розмаїття життєвих форм, що вже пристосувалися до цієї Землі — до радіоактивної Землі. Цим рослинам і тваринам потрібні радіоактивні елементи. По суті, новою основою життя тут стало засвоєння радіоактивних металевих солей — того, що для нас є стовідсотково смертоносним.

— Навіть якщо так…

— Це вже не наш світ.

— Але ж ми — справжні люди, — зауважив Трент.

— Уже ні. Земля живе, кишить життям. І воно невпинно поширюється — в усіх напрямках. А ми є лише однією з форм, старих форм. Щоб залишитися тут, нам довелося б відновити попередні умови життя, давнішні чинники, той природний баланс, що був тут триста п’ятдесят років тому. Це колосальна робота. І якби нам це вдалося, тобто якби ми знезаразили Землю, то не залишилося б жодної із цих нових форм життя.

Тут Норріс вказав на величний брунатний ліс і далі на південь, де починалися хащі у випарах. Вони тяглися без кінця-краю, аж до Магелланової протоки.

— Певного мірою це те, на що ми заслуговуємо. Це ми почали Війну. Ми змінили Землю. Не знищили — змінили. Тепер вона настільки інша, що ми тут вже не можемо жити.

Норріс кивнув у бік людей в шоломах і важких захисних костюмах зі свинцевими підбивками, на людей, обвішаних дротами, лічильниками, кисневими балонами, захисними екранами, коробками з харчовими піґулками, флягами з очищеною водою. Люди працювали, пітніли у своїх громіздких скафандрах.

— Подивіться на них. Кого вони вам нагадують?

До них підійшов робітник, відсапуючись. На мить він підняв забрало шолома, поспішно хапнув повітря, а потім знервовано опустив його назад.

— Ми готові до старту, сер. Все повантажили.

— Плани змінилися, — відповів Норріс. — Ми почекаємо на товаришів цього чоловіка. Їхнє поселення занепадає, а нам не проблема затриматися на один день.

— Зрозумів, сер. — Робітник повернувся і почав спускатися на поверхню — чудернацька постать у важкому, зі свинцевими підбивками костюмі з кулястим шоломом, обвішана чудернацькими пристроями.

— Ми тут гості, — раптом сказав Норріс.

Трент нервово здригнувся.

— Що?!

— Гості на чужій планеті. Подивіться на нас: захисні костюми, шоломи, космічні скафандри — просто щоб пройтися. Ми корабель, що приземлився в чужому світі, де нам не вижити.

Коротка зупинка завантажити припаси — і знову старт.

— Герметичні шоломи, — дивним голосом промовив Трент.

— Герметичні шоломи, свинцеві екрани. Лічильники радіації та спеціально оброблені вода і їжа. Невеличкий гурт бігунів з благоговійним острахом роздивлявся велетенський корабель, що виблискував на сонці. Неподалік, праворуч за деревами, виднілося селище бігунів: ретельно висаджені, як на шаховій дошці, городні культури, загороди для тварин і дощаті будинки.

— Аборигени, — сказав Норріс. — Мешканці цієї планети. Вони можуть дихати цим повітрям, пити цю воду, споживати місцеві рослини. А ми не можемо. Це вже їхня планета. Не наша. Вони можуть тут жити, будувати суспільство.

— Сподіваюся, ми зможемо сюди повернутись.

— Повернутися?

— В гості, з часом.

Норріс сумно всміхнувся.

— Я теж сподіваюся на це. Але тоді нам треба буде запитати дозволу у місцевих — дозволу на посадку. — У нього в очах спалахнув вогник надії і, раптом, — болю. Несподівана агонія, що витіснила усе інше. — Нам доведеться запитати у них дозволу, і вони можуть відмовити. Може, вони не хотітимуть нашого товариства.

Містечко

Верн Гескел сумно піднімався сходами свого будинку, його І плащ волочився по землі. Чоловік почувався втомленим, втомленим і пригніченим. Його ноги гуділи.

— Боже мій! — вигукнула Медж. Він зачинив двері, зняв плащ і капелюх. — Ти вже вдома?

Гескел кинув портфель додолу і взявся розшнуровувати взуття. Його тіло було виснаженим, обличчя — сірим і змарнілим.

— Скажи щось!

— Вечеря вже готова?

— Ні, вечеря ще не готова. Що тобі не так? Знову посварився з Ларсоном?

Гескел зайшов на кухню й налив собі склянку теплої шипучки.

— Давай переїдемо звідси, — сказав він.

— Переїдемо?

— Подалі з Вудленда. До Сан-Франциско, та куди-завгодно. — Гескел випив шипучку, сперши своє заморене мляве тіло на блискучу раковину. — Я паскудно почуваюся, мабуть, треба знов навідатися до дока Барнза. Якби ж сьогодні вже була п’ятниця, а завтра — субота.

— Що ти хочеш на вечерю?

— Я не знаю. Нічого. — Гескел втомлено похитав головою і вмостився за кухонний стіл. — Що завгодно. Усе, чого я хочу, — це відпочити. Відкрий якусь консерву, може, свинину з бобами чи щось таке.

— Давай сходимо в «Донз стейкгауз». У них смачні стейки по понеділках.

— Ні, мені на сьогодні досить цих людських пик.

— І до всього, ти, мабуть, ще й надто втомлений, щоб відвезти мене до «Гелен Ґрантз».

— Машина в ремонті, знову зламалася.

— Може, тобі варто краще про неї дбати?

— Чого ти, в біса, хочеш від мене? Носити її в целофановому пакеті?

— Не кричи на мене, Верне Гескел! — Медж почервоніла від гніву. — Може, ти сам зготуєш вечерю?

Гескел втомлено підвівся і почимчикував до дверей у підвал.

— Побачимося пізніше.

— Куди ти зібрався?

— У підвал.

— О Господи! — розпачливо скрикнула Медж. — Ці поїзди, ці іграшки! Хіба так можна? Ти ж доросла людина, вже за сорок!

Гескел нічого не відповів. Він уже здолав половину сходинок і намагався намацати вимикач.

Підвал був прохолодним і вологим. Гескел зняв з гачка кепку залізничника й натягнув на голову. Його втомлене тіло збадьорили радість і слабкий приплив енергії. Він жвавою ходою рушив до великого фанерного столу.

Повсюди були залізничні колії: на підлозі, під ящиком з вугіллям, поміж опалювальними трубами котла. Вони сходилися на столі, прокладені по ретельно сконструйованих підйомах.

Сам стіл був завалений трансформаторами, індикаторами і перемикачами, купами обладнання і дротів. І…

І ще там було місто.

Детальна, дуже точна модель Вудленда. Кожне дерево і будинок, кожна крамниця, будівля, вулиця і пожежний гідрант.

Місто в мініатюрі, до найдрібніших деталей витворене за роки кропіткої роботи. Скільки він себе пам’ятав, ще з дитинства, Верн будував його і клеїв, працюючи після уроків.

Гескел увімкнув головний трансформатор, і на всіх коліях увімкнулися світлофори. Він подав струм на важкий електровоз «Ліонель», запаркований зі своїми вантажними вагонами. Електровоз повільно рушив, ковзнувши колією. Стрімка темна ракета, від вигляду якої Верну перехоплювало подих. Він натиснув на перемикач, і електровоз попрямував схилом униз, крізь тунель і за межі столу, а потім промчав під верстат.

Його поїзди. Його місто. Гескел схилився над мініатюрними будинками і вулицями, його серце розпирало від гордості. Він збудував його сам. Кожен дюйм, кожен бездоганний дюйм. Усе-усе місто. Гескел доторкнувся до куточка «Продуктової крамниці Фреда». Не бракувало жодної деталі. Вікна, вітрини з їжею, цінники, прилавки.

Готель «Аптаун». Він провів пальцем по його пласкому даху. Крізь вікно було видно дивани і крісла у вестибюлі.

Аптека «Ґрінз» — вітрини з подушками від бурситу і часописи. «Автозапчастини Фрейзера». Мексиканський ресторан. «Одяг Шарпстейна». «Спиртні напої Боба». Більярдний зал «Ейс».

Ціле місто. Верн простягнув над ним руки. Це він збудував його, це було його місто.

Поїзд повернувся з-під верстака. Його колеса наїхали на автоматичний перемикач, і розвідний міст слухняно опустився. Поїзд пролетів по ньому й помчав далі, тягнучи за собою вагони.

Гескел збільшив потужність. Поїзд розігнався і засвистів, скрегочучи на крутому повороті. Швидше! Пальці Гескела знов нервово смикнулися на трансформаторі. Потяг сіпнувся і помчав стрілою. Він похитувався й надривався, пролітаючи по дузі, трансформатор працював на повну потужність. Поїзд мчав на максимальній швидкості по колії, через мости й перемикачі, за великі труби опалювального котла.

Він зник за ящиком з вугіллям і вже за мить з божевільним гуркотом виринув по другий бік.

Гескел вимкнув трансформатор. Груди болісно здіймалися, було важко дихати. Верн всівся на стілець поруч з верстаком і прикурив тремтливими пальцями сигарету.

Поїзд і модель міста викликали в ньому дивні відчуття, які важко було пояснити. Відколи Верн був ще зовсім малим, років шести чи семи, він завжди любив поїзди, моделі електровозів, світлофорів, будівель. Перший поїзд йому подарував батько — старий завідний електровоз і кілька секцій колії. Коли Верну було дев’ять, у нього з’явився справжній електровоз і два перемикачі колій.

Він збирав їх усе більше, рік за роком. Колії, тягачі, перемикачі, вагони, світлофори. Потужніші трансформатори. І він почав працювати над моделлю міста.

Верн відтворював його дуже ретельно, деталь за деталлю. Спочатку, в середніх класах, він збудував модель Південно-Тихоокеанської військової частини. Тоді зупинку таксі поруч і кафетерій, де їли водії. Броад-стріт.

Далі все більше й більше. Будинки, крамниці, інші споруди. Усе місто, що з плином років росло під його руками. Щополудня він повертався додому зі школи і працював. Клеїв, різав, розмальовував, пиляв.

Тепер воно було майже готове. Майже. Йому було вже сорок три, і місто було майже готове.

Гескел обійшов великий фанерний стіл і шанобливо простягнув руки. Він торкався дахів мініатюрних будиночків.

Квіткова крамниця. Театр. Телефонна компанія. «Помпи і клапани Ларсона».

Воно теж було тут, так. Його місце роботи, місце, де він працював. Бездоганна мініатюра заводу, аж до останньої деталі.

Гескел розізлився. Клятий Джим Ларсон! Двадцять років роботи, день у день. І заради чого? Щоб дивитися, як інші отримують підвищення через його голову? Молодші, улюбленці боса. Підлабузники в яскравих краватках, які з усім погоджуються, у випрасуваних штанях і з широкими, тупими посмішками.

У Гескелі кипіли образа й ненависть. Усе життя він пропрацював заради Вудленда, але це так і не зробило його щасливим. Місто завжди було налаштоване проти нього. Міс Мьорфі у старших класах, мажори в коледжі, пихаті касири в супермаркетах, сусіди, копи і поштарі, водії автобусів і хлопчики-посильні. Навіть його дружина. Навіть Медж.

Він ніколи не почувався у місті своїм. Це була невелика, багата і дорога околиця Сан-Франциско, розташована нижче на півострові, за поясом туману[12]. Вудленд був надто буржуазним. Забагато маєтків, газонів, хромованих авто і шезлонгів, надто нудний і випещений. Так було завжди, скільки Верн себе пам’ятав, ще зі школи. А ще його робота.

Ларсон. «Помпи і клапани Ларсона». Двадцять років важкої праці.

Пальці Гескела стиснули мініатюрну модель «Помп і клапанів Ларсона». Він розлючено вирвав її, жбурнув на підлогу і розтрощив ногою, розкришивши шматки скла, металу й картону в безформну масу.

Боже, як його трусило! Верн витріщився на рештки під ногами, його серце шалено калатало. Гескела охопили дивні, божевільні відчуття. Думки, яких досі в нього ніколи не було. Він довго розглядав розчавлену ногою модель. Те, що залишилося від «Помп і клапанів Ларсона».

Нараз він відсахнувся, сновидою повернувся до верстака й всівся на стілець. Верн розклав свої інструменти і матеріали й увімкнув електричне свердло.

Це забрало кілька хвилин. Швидко працюючи, Гескел вправними пальцями зібрав нову модель, розмалював її, припасував усе докупи і склеїв. Почепив мікроскопічну вивіску й розбризкав фарбу на місці, де мав бути зелений газон.

Тоді Верн акуратно відніс нову модель до столу й приклеїв її на тому самому місці. На місці, де були «Помпи і клапани» Ларсона. Нова будівля виблискувала у світлі лампи, досі волога і блискуча.

«ПОХОРОННЕ БЮРО ВУДЛЕНДА»

Гескел задоволено потер руки. «Помпи і клапани» зникли. Він їх знищив, стер на порох, витурив з міста. Перед ним був Вудленд — без «Помп», зате з похоронним бюро натомість.

Очі Верна блищали, губи посмикувалися, його переповнювали почуття. Він позбувся «Помп» одним помахом руки, миттєво. Це було так легко — вражаюче легко.

Дивно, чому він раніше не додумався до цього?

Медж Гескел задумливо потягувала холодне пиво з високого бокала.

— З Верном щось коїться, — сказала вона. — Особливо помітно це було минулого вечора, коли він повернувся з роботи.

— Він дуже невротичний, ще й з комплексом неповноцінності, — байдуже відповів доктор Пол Тайлер. — Відсторонений, зосереджений на власних переживаннях.

— Але йому стає гірше. Він і ці його поїзди, ці кляті іграшкові поїзди. Боже, Поле, ти знаєш, що у нього там в підвалі модель цілого міста?!

Тайлер зацікавився.

— Справді? Я не знав.

— Вона була там ще до того, як ми познайомилися, він почав будувати її ще дитиною. Уяви дорослого чоловіка, що грається поїздами! Це… це жалюгідно. Щовечора те саме.

— Цікаво, — Тайлер потер підборіддя. — Він весь час до них повертається? Це його звична поведінка?

— Щовечора. Вчора він навіть не поїв: щойно зайшов, одразу спустився в підвал.

Доглянуте обличчя Пола Тайлера тривожно насупилося.

Медж сиділа навпроти, мляво потягуючи пиво. Була друга пополудні, день видався теплий і світлий, атмосфера у вітальні була розслабленою і спокійною. Раптом Тайлер звівся на ноги.

— Давай подивимося на них. На моделі. Я не знав, що все настільки серйозно.

— Ти справді цього хочеш? — Медж підсмикнула рукав своєї класичної зеленої шовкової піжами, глянула на годинник, поставила склянку на стіл і скочила на ноги. — Гаразд, у нас є час. Він не повернеться до п’ятої.

— Чудово. Тоді давай спустимося. — Тайлер з Медж поквапилися в підвал, тримаючись за руки, обоє незвично схвильовані. Медж увімкнула світло, і вони підійшли до великого фанерного столу, хихочучи й нервуючи, як бешкетні діти.

— Бачиш? — сказала Медж, стискаючи долоню Тайлера. — Тільки поглянь на це! На це пішли роки, усе його життя.

Тайлер повільно кивнув.

— Так і є, — його голос тремтів. — Я ще такого не бачив, стільки деталей… У нього талант.

— Так, Верн справжній майстер. — Медж вказала на верстак. — Постійно купує якісь інструменти.

Тайлер повільно обійшов великий стіл і нахилився, щоб роздивитися ближче.

— Вражаюче, тут є кожна будівля, все місто. Поглянь! Ось мій дім.

Він вказав на розкішний будинок за кілька кварталів від помешкання Гескелів.

— Так, мабуть, тут є все, — відказала Медж. — Але уяви дорослого чоловіка, який спускається сюди і грається з моделями поїздів!

— Влада, — Тайлер штовхнув тягач по колії. — Ось що подобається хлопцям. Поїзди великі, великі й гуркітливі. Символ влади і сексуальності. Хлопчик бачить, як поїзд мчить колією, він такий великий і безжальний, що це лякає хлопчика. Тоді йому дарують іграшковий поїзд, модель, як оці. Він може її контролювати. Запускати і зупиняти, сповільнювати і прискорювати. Він керує нею, вона йому кориться.

Медж затремтіла.

— Ходімо нагору, там тепліше. Тут так холодно.

— Але коли хлопчик виростає, він стає більшим і сильнішим. Він уже може забути про символічну модель і підкорити реальну річ, справжній поїзд. Отримати повноцінний контроль над речами, підкорити їх по-справжньому, — Тайлер похитав головою. — Але не над цим сурогатом, це вкрай незвичайно для дорослої людини. — Він насупився. — Я ніколи не помічав похоронного бюро на Стейт-стріт.

— Похоронного бюро?

— І ось — «Зоомагазин Стюбена» поруч з радіоремонтом. Там немає зоомагазину. — Тайлер був спантеличений. — А що там насправді? Поруч з радіоремонтом?

— «Паризьке хутро», — Медж стиснула долоні. — Бррр. Поле, ходімо, ходімо нагору, доки я геть не закоцюбла.

Тайлер розсміявся.

— Гаразд, боягузко. — Він попрямував до сходів, знов насупившись. — Мені цікаво, звідки взявся «Зоомагазин Стюбена», ніколи про нього не чув. А це ж точна копія, Верн мав би знати все місто напам’ять, і ось раптом крамниця, якої не існує. — Пол вимкнув світло у підвалі. — І це похоронне бюро. Що насправді на тому місці? Хіба не…

— Забудь, — урвала його Медж і перебігла до теплої вітальні. — Ти майже такий самий божевільний, як і він. Ви, чоловіки, немов діти.

Глибоко замислившись, Тайлер не відповів, його показна самовпевненість розвіялася. Він виглядав нервовим і стривоженим.

Медж опустила жалюзі, і вітальня потонула в бурштиновій напівтемряві. Вона сіла на диван і притягнула Тайлера до себе.

— Годі супитися, — попросила вона. — Я ніколи тебе таким не бачила. — Її тонкі руки обвили його шию, а губи притулилися до вуха. — Я б не впустила тебе, якби знала, що ти почнеш хвилюватися через Верна.

— То навіщо ж ти тоді мене впустила? — буркнув досі задуманий Тайлер.

Медж пригорнулася до нього і обійняла міцніше, її шовкова піжама зашелестіла.

— Дурко.

— Про що ти? Що з тобою сталося? — здивувався рудоволосий здоровань Джим Ларсон.

— Я звільняюся, — Гескел почав змітати свої речі зі столу в портфель. — Чек надішлеш поштою.

— Але ж…

— Геть з дороги! — Гескел пройшов повз нього до вестибюля. Ларсон приголомшено закляк, обличчя Гескела було незворушним, а погляд — скляним. Це був суворий погляд, якого Ларсон ніколи раніше не бачив.

— З тобою все гаразд? — перепитав Ларсон.

— Звичайно, — Гескел відчинив вхідні двері й залишив завод, двері за ним гучно грюкнули. — О так, звичайно, зі мною все гаразд, — бурмотів він до себе. Був пізній полудень Верн скривившись продирався крізь натовп. — Ще й як гаразд.

— Дивися, куди преш, дядьку, — недоброзичливо буркнув якийсь чоловік, коли Гескел мимохідь зачепив його.

— Вибачте, — Гескел поквапився далі, стискаючи свій портфель.

На вершині схилу він зупинився хвильку перепочити. Завод «Помпи і клапани Ларсона» залишився позаду. Гескел пронизливо розсміявся: двадцять років відрізало за секунду. Кінець, жодного тобі більше Ларсона, ніякої тупої виснажливої щоденної роботи без підвищення і майбутнього. Більше ніякої рутини і місяців нудження. Усе пройдено й забуто. Нове життя, новий початок.

Він поквапився додому. Сонце вже сідало. Повз Гескела пролітали машини — все місто поверталося з роботи. Завтра вони знову будуть там, але не Гескел. Ніколи знову.

Гескел дістався до своєї вулиці, поруч уже височів будинок Еда Тілдона, масивна велична споруда з бетону і скла. Загавкав пес Тілдона. Гескел пройшов повз, не зупиняючись. Тілдоновий собака. Він божевільно розсміявся.

— Тримайся подалі від мене! — крикнув він до пса.

Верн дійшов до будинку, перестрибуючи через дві сходинки піднявся на ґанок і розчахнув двері. У вітальні, де було темно і тихо, враз почався якийсь метушливий рух. Кілька невиразних силуетів хутко розплелися й підвелися з дивана.

— Верне! — зойкнула Медж. — Чому ти сьогодні так рано?

Верн Гескел поставив портфель долі й кинув на крісло піджак з капелюхом. Його зморшкувате обличчя перекосилося від суперечливих почуттів, що кипіли в ньому.

— Якого біса! — сполошилася Медж, нервово підбігаючи до нього і розгладжуючи на собі піжаму. — Щось трапилося? Я не чекала на тебе так… — вона затнулася, зашарівшись. — Я хотіла сказати…

Пол Тайлер повільно підійшов до Гескела.

— Привіт, Верне, — промимрив він зніяковіло. — Заходив привітатися і повернути твоїй дружині книжку.

Гескел коротко кивнув.

— Вітаю, — він розвернувся й попрямував до дверей підвалу, ігноруючи обох. — Я буду внизу.

— Але ж Верне! — запротестувала Медж. — Що трапилося?

Верн на мить затримався біля дверей.

— Я звільнився.

— Що?!!

— Я звільнився. Я з ним розпрощався, більше жодного Ларсона. — Грюкнули двері в підвал.

— Господи! — заверещала Медж, істерично хапаючись за Тайлера. — Він збожеволів!

У підвалі Верн Гескел нетерпляче увімкнув світло. Він натягнув свою кепку залізничника й пересунув стілець до великого фанерного столу.

Хто далі на черзі?

«Домашні меблі Морріса». Великий стильний салон, де весь персонал дивився на нього зневажливо.

Він радісно потер руки. Більше їх не буде. Жодних зарозумілих консультантів, що зводять брови, коли він заходить. Лише стрічки для волосся, метелики й складені хусточки.

Верн схопив модель «Домашніх меблів Морріса» й розібрав її. Він працював гарячково, у страшенному поспіху. Тепер не можна було гаяти часу, коли він всерйоз узявся до справи. За мить два невеликі будиночки вже були приклеєні на звільненому місці. «Чистка взуття Рітца» і «Кегельбан Піта».

Гескел схвильовано захихотів. Логічний кінець для дорогого ексклюзивного салону меблів. Чистка взуття і боулінг. Саме те, на що він заслужив.

«Державний банк Каліфорнії». Він завжди ненавидів цей банк, якось вони не дали йому кредит. Верн вирвав модель.

Маєток Еда Тілдона і його клятий пес. Колись цей пес вкусив Верна за ногу. Модель полетіла геть. В голові Верна запаморочилося: він міг робити все, що заманеться.

«Побутова техніка Гаррісона». Якось вони продали йому бракований радіоприймач. Геть Гаррісона.

«Сигари-сигарети Джо». У травні 1949-го Джо дав йому свинцевий четвертак. Геть Джо.

Друкарня. Він ненавидів запах друкарської фарби. Нехай натомість буде пекарня, Гескел любив свіжоспечений хліб. Геть друкарню.

Елм-стріт була надто темною вночі, кілька разів він там перечепився. Треба більше вуличних ліхтарів.

На Гай-стріт замало барів, зате багато ательє, крамниць дорогих капелюхів, хутра і жіночого одягу. Він навиривав їх цілу жменю й відніс до верстака.

Хтось повільно прочинив двері нагорі біля сходів. Медж зазирнула в підвал, бліда й перелякана.

— Верне?

— Що? — нетерпляче гаркнув на неї Верн.

Медж нерішуче спустилася сходами, за нею йшов доктор Тайлер, елегантний і вродливий у своєму сірому костюмі.

— Верне, усе гаразд?

— Звичайно.

— Ти… Ти справді звільнився з роботи?

Гескел кивнув. Він почав розбирати друкарню, ігноруючи дружину з доктором Тайлером.

— Але чому?!

— Нема коли пояснювати, — роздратовано пробурмотів Гескел.

Доктор Тайлер занервував.

— Я правильно розумію, що в тебе є важливіші справи, ніж робота?

— Так.

— А що саме ти робиш? — голос Тайлера зірвався, доктора трусило від хвилювання. — Працюєш над цим своїм містом? Змінюєш щось?

— Забирайтеся геть, — буркнув Гескел. Його вправні руки збирали невеличку милу «Пекарню Ланґендорфа». Він з любовною ніжністю склав її, побризкав білою фарбою, намалював перед входом стежку із жорстви і кущі. Верн відклав модель убік і взявся за парк. Великий зелений парк, якого Вудленду завжди бракувало. Він буде на місці готелю на Стейт-стріт. Тайлер потягнув Медж геть від столу, в куток підвалу.

— Боже праведний, — він тремтячими руками запалив сигарету, але та випала йому з руки й покотилася по долівці. Він не став її підбирати й дістав іншу. — Бачиш? Ти бачиш, що він робить?

Медж похитала головою.

— Що? Я не…

— Скільки він працював над цим? Усе життя?

Медж кивнула, збліднувши.

— Так, усе своє життя.

Обличчя Тайлера скривилося.

— Боже мій, Медж, ти ж тут збожеволієш. Мені самому заледве віриться. Ми маємо щось зробити.

— Що відбувається? — простогнала Медж. — Що…

— Він губиться в цьому, все більше й більше, — на обличчі приголомшеного Тайлера застиг вираз подиву і недовіри.

— Але ж він завжди сюди спускається, — невпевнено сказала Медж. — Хіба це новина? Він завжди хотів сюди втекти.

— Так, утекти, — Тайлер здригнувся, стиснув кулаки й опанував себе. Він пройшов через підвал до Верна і зупинився біля нього.

— Чого тобі? — буркнув Гескел, помітивши доктора. Тайлер облизав губи.

— Ти додаєш щось своє, нове, чи не так? Нові будівлі. Гескел кивнув.

Тайлер тремтячими пальцями доторкнувся до маленької пекарні.

— Що це? Пекарня? Де вона буде? — він обвів поглядом стіл. — Я не пам’ятаю жодної пекарні у Вудленді. — Він різко розвернувся до Верна. — Ти часом не намагаєшся покращити місто? Може, щось удосконалити?

— Геть звідси, — зловісно-спокійно відповів Гескел. — Під три чорти, обидва.

— Верне! — пискнула Медж.

— У мене багато роботи. Можеш принести бутербродів близько одинадцятої? Я сподіваюся доробити все сьогодні.

— Доробити? — перепитав Тайлер.

— Доробити, — підтвердив Гескел, повертаючись до свого міста.

— Ходімо, Медж, — Тайлер вхопив її за руку й потягнув до сходів. — Ходімо геть. — Він поперед неї піднявся сходами в коридор. — Ходи! — Щойно вони опинилися нагорі, він зачинив двері.

Медж витирала істеричні сльози.

— Він збожеволів, Поле! Що нам робити?

Тайлер задумався.

— Тихо. Я маю це обміркувати. — Він походжав туди-сюди з похмурим обличчям. — Уже скоро, це не триватиме довго, не за цих обставин. Сьогодні щось відбудеться.

— Що відбудеться?! Про що ти говориш?

— Його відхід у цей сурогатний світ, у покращену модель, яку він контролює. В яку він може втекти.

— Хіба ми нічого не можемо вдіяти?

— А якщо й можемо, — кволо посміхнувся Тайлер, — чи справді варто втручатися?

Медж охнула.

— Але ж ми не можемо просто…

— А що як це вирішить нашу проблему? Може, це саме те, на що ми чекали. — Тайлер задумливо подивився на місіс Гескел. — Можливо, це і є рішення.

Було вже за північ, майже друга ночі, коли Верн доробляв задумане. Він був втомлений, але зосереджений. Робота йшла напрочуд швидко, він практично її завершив.

Усе було вже майже бездоганним.

Гескел на хвилину зупинився, оглядаючи результат. Місто докорінно змінилося. Близько десятої він узявся змінювати планування вулиць, забрав більшість громадських будівель, адміністративний центр і фінансовий квартал, що його оточував.

Звів нові ратушу, поліцейський відділок і величезний парк з фонтанами і дзеркальними ліхтарями. Розчистив район нетрів, старі недобудови крамниць і будинків. Вулиці стали ширшими і яскраво освітленими, будинки — невеличкими і охайними, крамниці — сучасними, привабливими і без недоречного пафосу.

Жодних рекламних щитів. Зникли також більшість заправок і величезна промзона. Замість неї з’явився зелений район — дерева, пагорби і трава.

Багатий район теж змінився. Там залишилися тільки кілька маєтків — маєтки людей, які подобалися Верну. Усі інші він позрізав, перетворивши на звичайні двоспальні помешкання, одноповерхові, лише з одним гаражем біля кожного.

Ратуша більше не була вишуканою спорудою у стилі рококо. Тепер вона перетворилася на невисоку просту будівлю за зразком його улюбленого Парфенону.

Будинки тих десяти чи дванадцяти людей, які особливо йому дошкулили, Верн змінив суттєво. Він розселив їх по шестиквартирних будинках довоєнних часів на далекій околиці міста, куди вітер із затоки доносив гнилий сморід.

Будинок Джима Ларсона зник цілком, він повністю стер Ларсона. Його більше не існувало — не в цьому новому Вудленді, який уже був майже завершений.

Майже. Гескел уважно оглянув результати своєї роботи. Усі зміни треба зробити зараз, не зволікаючи. Це був час творіння. Пізніше, коли все буде закінчено, його не можна буде змінити. Він має змінити все, що потрібно, зараз — або ж забути про це.

Новий Вудленд виглядав пречудово. Чистий, охайний і простий. Багатий район тепер був скромнішим, бідні квартали стали ошатнішими. Яскрава реклама, вивіски, вітрини — все або змінилося, або зникло. Комерційний квартал поменшав. Парки й зелені пагорби зайняли місце фабрик. Адміністративний центр здавався доволі симпатичним.

Верн додав кілька ігрових майданчиків для дітей. Маленький театр замість гігантського «Аптауна» з його мерехтливою неоновою вивіскою. Після певних роздумів він забрав більшість барів, які перед тим додав. Новий Вудленд буде добропорядним, дуже добропорядним. Лише кілька барів і жодних більярдів чи кварталу червоних ліхтарів. А для небажаних громадян буде пречудова в’язниця.

Найважчою частиною був мікроскопічний напис на вхідних дверях ратуші. Він залишав його наостанок, і ось нарешті дуже старанно вивів табличку:

МЕР

ВЕРНОН Р. ГЕСКЕЛ

Ще кілька останніх штрихів. Едвардзам замість нового «кадилака» він поставив «Плімут» 39-го року. Додав трохи дерев у центрі, ще одну пожежну станцію, забрав зайве ательє. Він ніколи не любив таксі, тож наостанок прибрав стоянку таксі й поставив натомість квіткову крамницю.

Гескел потер руки. Може, щось забув? Чи це вже кінець? Ідеально. Він уважно ще раз усе оглянув. Може щось прогледів?

Школа для дітей старших класів. Він забрав її і поставив дві менші, по одній на протилежних кінцях міста. Ще одну лікарню. Це забрало майже півгодини. Він втомився, його руки були вже не такі вправні. Верн витер з чола піт. Щось іще? Він втомлено сидів на стільці, відпочивав і думав.

Кінець. Справу зроблено. Верна сповнювала радість, йому хотілося плакати від щастя, він нарешті все закінчив.

— Нарешті! — прокричав Верн Гескел.

Хитаючись, він звівся на ноги, заплющив очі, простягнув руки вперед і рушив до фанерного столу. Верн ішов до нього з виразом променистого захвату на зморшкуватому немолодому обличчі — виструнчившись, тягнучись до міста, виставивши пальці перед собою.

Нагорі Тайлер і Медж почули його лемент, далекий крик, що прокотився хвилями по будинку. Медж здригнулася, нажахана.

— Що це було?

Тайлер уважно вслухався. Він чув, як Гескел рухається у підвалі під ними. Раптом він загасив сигарету.

— Гадаю, це вже сталося. Раніше, ніж я очікував.

— Це? Ти маєш на увазі, він…

Тайлер швидко скочив на ноги.

— Його більше немає, Медж, він в іншому світі, і ми нарешті вільні.

Медж вхопила його за руку.

— Може, ми робимо помилку? Це так жахливо, хіба ми не повинні спробувати щось вдіяти? Витягнути його звідти, спробувати його повернути?

— Повернути його? — Тайлер нервово розсміявся. — Не думаю, що нам це вдасться, навіть якби ми хотіли. Запізно, — він поквапився до дверей підвалу. — Ходімо.

— Який жах, — Медж затремтіла й неохоче рушила слідом. — Краще б ми з тобою ніколи нічого й не починали.

Тайлер на мить зупинився біля дверей.

— Жах? Він щасливіший там, де він тепер, і ти щасливіша. До того щасливим не був ніхто, тому це найкраще з можливих рішень.

Він відчинив двері, Медж підійшла за ним. Вони обережно спустилися сходами у темний тихий підвал, вологий від ледь помітної нічної паволоки.

Тут уже нікого не було.

Тайлер видихнув, відчуваючи дивовижне полегшення.

— Його немає. Усе чудово, все спрацювало, як належить.

— Я не розумію, — у розпачі повторювала Медж, доки Тайлеровий «б’юїк» фуркотів уздовж темних спорожнілих вулиць. — Куди він подівся?

— Ти знаєш, куди він подівся, — відповів Тайлер. — У свій сурогатний світ, звичайно. — На різкому повороті авто зі скреготом піднялося на два колеса. — Далі все має бути порівняно просто. Підпишеш кілька папірців, тепер лишилося зробити зовсім небагато.

Ніч була холодна й вітряна. Горіли лише кілька самотніх вуличних ліхтарів, вдалині похмуро свистів поїзд. Обабіч пролітали ряди мовчазних будинків.

— Куди ми їдемо? — запитала Медж. Вона сиділа з блідим від шоку й переляку обличчям, притулившись до дверей, і тремтіла у своєму пальті.

— До поліцейського відділку.

— Навіщо?

— Повідомити про його зникнення, щоб вони знали. Нам доведеться почекати, звичайно, і мине кілька років, доки його офіційно визнають мертвим. — Тайлер прихилився до неї й легенько її обійняв. — Але я певен, що ми це переживемо.

— А що як вони його знайдуть?

Тайлер сердито похитав головою. Він досі був напружений, майже на межі.

— Хіба ти не розумієш? Вони ніколи його не знайдуть, бо його більше не існує. Принаймні, не в нашому світі. Він тепер у своєму власному: ти ж сама бачила ту модель, той вдосконалений сурогат.

— Він там?

— Гескел все життя працював над нею. Будував її, зробив реальною. Він породив той світ — і тепер він там. Це те, до чого він прагнув, ось чому він його збудував. Він не хотів просто мріяти про світ для втечі, він буквально сконструював його — кожну деталь. Тепер він перемістився з нашого світу туди. Геть з нашого життя.

Медж нарешті починала усвідомлювати.

— Тобто він справді загублений у власному сурогатному світі. Це ти й мав на увазі, коли казав, що він… Що він втече.

— Я теж не одразу зрозумів. Свідомість конструює реальність, ставить її в рамки, творить її. Ми всі маємо спільну реальність, спільний сон, але Гескел відвернувся від спільної реальності й створив власну. У нього була особлива здатність — дуже незвичайна. Він присвятив цьому все своє життя, всі свої здібності, щоб її збудувати. І тепер він там.

Тайлер раптом затнувся й насупився. Він міцніше стиснув кермо й втопив педаль газу, «б’юїк» зі свистом мчав темними вулицями крізь тихе, нерухоме і холодне місто.

— Я не можу лише одного збагнути, — вів далі він. — Не бачу жодного можливого пояснення.

— Про що ти?

— Модель. Вона теж зникла. Я думав, що він зменшиться чи щось таке, зіллється з нею. Але модель теж зникла. Тайлер знизав плечима. — А втім, неважливо. — Він вдивлявся в темряву. — Ми майже на місці, це вже Елм-стріт.

— Глянь!!! — зненацька заверещала Медж.

Праворуч від машини була невелика охайна будівля з вивіскою. Вивіскою, яку було легко прочитати в темряві.

«ПОХОРОННЕ БЮРО ВУДЛЕНДА»

Нажахана Медж розридалася. Машина ревіла, руки Тайлера механічно й оніміло далі трималися за кермо. На мить промайнула інша вивіска, коли вони під’їжджали до ратуші.

«ЗООМАГАЗИН СТЮБЕНА»

Ратуша підсвічувалася відбитим тьмяним світлом. Невисока проста будівля, прямокутник білого світла, як мармуровий грецький храм.

Тайлер зупинив машину, а потім раптом закричав і знову завів двигун. Але було вже запізно.

Два блискучі чорні поліцейські авто тихо затиснули «б’юїк» з обох боків. Звідти вийшли чотири суворі копи і вже насувалися на них, навчено й вороже.

Сувенір

— Приземляємося, сер, — повідомив робот-пілот. Почувши це, Роджерз сіпнувся й миттю підвів погляд. Він випростався й припасував гальмівні ремені. Корабель почав швидке й тихе зниження до поверхні планети.

Це був — серце Роджерза затріпотіло — світ Вільямсона. Легендарна загублена планета, яку знайшли лише через три століття. Знайшли цілковито випадково, звичайно. Ця блакитно-зелена планета, святий Грааль Галактичної системи, була майже дивом відкрита звичайною розвідувальною місією.

Френк Вільямсон був першим терраном, що винайшов міжсистемний двигун — першим, хто вистрибнув із Сонячної системи у всесвіт за її межами. Він так і не повернувся. Його, як і його світ, його колонію, не знайшли. Було безліч чуток, хибних слідів, вигаданих історій — і все.

— Отримую дозвіл на посадку, — оголосив робот-пілот, збільшивши гучність контрольного динаміка і перемкнувшись на прийом.

— Майданчик вільний, — долинув примарний голос з поверхні. — Пам’ятайте, ми нічого не знаємо про ваші посадкові механізми. Якої довжини має бути смуга? Бар’єри безпеки для екстреного гальмування увімкнені.

Роджерз усміхнувся. Він чув, як пілот повідомляє, що жодних смуг не потрібно. Не для цього корабля. Бар’єри безпеки можна спокійно опустити.

Три сотні років! Щоб знайти світ Вільямсона, знадобилося чимало часу. Багато вчених визнали справу марною. Хтось вважав, що він так нікуди й не долетів і помер у космосі. Тож, може, світу Вільямсона взагалі не існувало. Бо й справді не було жодних певних підказок чи зачіпок, де його шукати. Френк Вільямсон з ще трьома родинами зник у порожнечі, і більше про них не чули.

Дотепер…

На полі його зустрів молодий чоловік. Він був худий, рудий і одягнений у кольоровий костюм з яскравої тканини.

— Ти з Галактичного Центру Трансляції?

— Так, Едвард Роджерз, — хрипко відповів він.

Чоловік простягнув йому руку. Роджерз незграбно її потиснув.

— Мене звати Вільямсон, — сказав молодик. — Джин Вільямсон.

Ім’я оглушило Роджерза, наче грім.

— То ти…

Чоловік кивнув, його погляд був загадковим.

— Я його прапрапраправнук. Тут є його могила. Можеш навідати її, якщо забажаєш.

— Я ледь не його самого очікував побачити. Він… Він для нас майже божество. Перша людина, що покинула межі Сонячної системи.

— Для нас він теж багато означає, — відповів Джин. — Він привів нас сюди. Вони довго блукали, доки знайшли придатну для життя планету. — Вільямсон махнув у бік міста, що лежало за посадковим майданчиком. — Ця виявилася прийнятною, десята планета цієї системи.

Очі Роджерза сяяли. Світ Вільямсона! У нього під ногами.

Він важко гупав по сходинках трапу, яким вони спускалися з майданчика. Скільки людей у Галактиці мріяли зійти трапом до світу Вільямсона пліч-о-пліч з молодим нащадком Френка Вільямсона!

— Кожен захоче тут побувати, — сказав Вільямсон, неначе прочитавши його думки. — Насмітити тут і нарвати квітів, забрати із собою жменю землі. — Він дещо нервово розсміявся. — Але Трансляція проконтролює їх, звичайно.

— Авжеж, — запевнив його Роджерз.

На останніх сходинках трапу Роджерз раптом зупинився. Він вперше поглянув на місто.

— Щось не так? — запитав Джин Вільямсон з ледь помітним здивуванням.

Вони, звісно, були відрізані, ізольовані, тож, мабуть, це була не така вже й несподіванка. Диво, що вони взагалі не жили в печерах, поїдаючи сире м’ясо. Але Вільямсон завжди символізував прогрес і розвиток, він був людиною, яка йшла попереду інших.

Його космічний двигун за сучасними стандартами був примітивним і архаїчним, але це не вплинуло на легенду: Вільямсон лишався піонером, винахідником. Людиною, яка творила.

Та все ж місто було не більш ніж поселенням, з кількома десятками будинків і кількома адміністративними й промисловими будівлями на околицях. За містом простягалися зелені поля, схили й широкий степ. Наземний транспорт повільно їхав вузькими вуличками, а більшість мешканців міста ходили пішки. Це виглядало неймовірним анахронізмом, пережитком минулого.

— Я звик до єдиної галактичної культури, — сказав Роджерз. — Трансляція всюди підтримує єдиний технологічний та ідеологічний рівень. Важко одразу пристосуватися до такої радикально іншої соціальної стадії, але ж ви були відрізані.

— Відрізані? — перепитав Вільямсон.

— Від Трансляції. Ви були змушені розвиватися без сторонньої допомоги.

Перед ними зупинився наземний транспортник. Його водій вручну відчинив двері.

— Я знайомий з цими технологіями, тож зможу пристосуватися, — запевнив його Роджерз.

— Насправді ми вже понад століття отримуємо координати Трансляції, — відповів Вільямсон, сідаючи в машину і знаком запрошуючи Роджерза сісти поруч.

— Не розумію, — здивувався Роджерз. — Ти хочеш сказати, що ви підключилися до мережі, але навіть не спробували…

— Ми отримуємо ваші координати, — відказав Джин Вільямсон, — але наші громадяни не зацікавлені в тому, щоб їх використовувати.

Наземний транспортник мчав по шосе уздовж підніжжя велетенського червоного схилу. І вже незабаром місто залишилося позаду у тьмяних відблисках сонячного проміння. Обабіч дороги росли кущі і ще якісь рослини. Прямовисний бік схилу здіймався, вивищуючись стіною з насичено-червоного піщаника — шорсткуватий, незайманий.

— Гарний вечір, — сказав Вільямсон.

Роджерз кивнув, але здавався стривоженим.

Вільямсон опустив вікно, і в транспортник війнуло холодним повітрям. Залетіло кілька комароподібних комах. Десь далеко два крихітні силуети орали поле — чоловік і величезний незграбний звір.

— Коли ми будемо на місці? — запитав Роджерз.

— Невдовзі. Більшість із нас мешкає за містом. Ми живемо в сільській місцевості — в ізольованих самодостатніх фермерських поселеннях. Вони побудовані за зразком феодальних маєтків Середньовіччя.

— Тоді ви підтримуєте лише дуже елементарний рівень життя. Скільки людей живе на кожній фермі?

— Близько сотні чоловіків і жінок.

— Сто людей не спроможні впоратися з чимось складнішим за ткацтво, промислове фарбування чи виробництво паперу.

— У нас є спеціальні промислові підрозділи — виробничі системи. Це транспортник — показовий приклад того, що там виробляють. У нас є зв’язок, каналізація, медичні заклади.

Наші технологічні розробки відповідають рівню Терри.

— Терри двадцять першого століття, — уточнив Роджерз. — Тобто Терри три століття тому. Ви навмисне підтримуєте архаїчну культуру всупереч координатам Трансляції. Який у цьому сенс?

— Це наш вибір.

— Але ж ви не можете надавати перевагу нижчій культурній стадії. Кожна культура має рухатися разом з усіма, і Трансляція підтримує єдиний рівень розвитку. Вона інтегрує перевірені технології й відкидає решту.

Вони наближалися до ферми — «маєтку» Джина Вільямсона. Вона складалася з кількох простих будиночків, що тулилися один до одного в долині, збоку від шосе, оточені полями й пасовищами. Наземний транспортник звернув на вузьку бічну дорогу й обережно запетляв долиною вниз. Опускалися сутінки. Холодний вітер задував у вікно, водій увімкнув фари.

— Ви використовуєте роботів? — запитав Роджерз.

— Ні, — відповів Вільямсон. — Ми виконуємо всю роботу власноруч.

— Це абсолютно довільне розрізнення, — зауважив Роджерз. — Робот — це та сама машина. Ви ж не відмовляєтеся від машин як таких, цей транспортник — теж машина.

— Так і є, — визнав Вільямсон.

— Машина — це вдосконалений інструмент, — вів далі Роджерз. — Сокира — це проста машина. Палиця стає інструментом, простою машиною в руках людини, яка намагається нею до чогось дотягнутися. Машина — це лише багатоелементний інструмент, який дає доступ до більших потужностей. Людина — це тварина, що виробляє інструменти, й людська історія — це історія перетворення інструментів на машини з більшими й ефективнішими функціональними елементами. Якщо ви відмовляєтеся від машин — ви відмовляєтеся від суті людської природи.

— Ми приїхали, — сказав Вільямсон. Транспортник зупинився, й водій відчинив перед ними двері.

У темряві височіли три чи чотири будинки. Кілька розмитих силуетів рухалися довкола — людських силуетів.

— Вечеря готова, — сказав Вільямсон, принюхуючись. — Я чую її запах.

Вони зайшли до головної будівлі. Кілька чоловіків і жінок сиділи за довгим грубим столом, перед ними були розставлені тарілки й таці. Вони чекали на Вільямсона.

— Це Едвард Роджерз, — оголосив Вільямсон. Люди з цікавістю поглянули на Роджерза, а тоді повернулися до їжі.

— Сідай поруч зі мною, — запросила його темноока дівчина.

Вони звільнили місце для нього край столу, але Вільямсон їх зупинив.

— Ні, ти мій гість, тому маєш сидіти поруч зі мною.

Дівчина і її сусід розсміялися, Роджерз ніяково всівся поруч з Вільямсоном. Лавка під ним була грубою і твердою. Він оглянув дерев’яну чашку ручної роботи. Їжа була накладена у великі дерев’яні горщики. Рагу, салат і великі буханці хліба.

— Ми неначе повернулися у чотирнадцяте століття, — сказав Роджерз.

— Так, — погодився Вільямсон. — Наш спосіб життя походить ще з римських часів, класичного світу. Від галлів, бриттів.

— Ці люди тут. Вони…

Вільямсон кивнув.

— Моя сім’я. Ми розділені на невеликі об’єднання, що живуть відповідно до традиційних патріархальних уявлень. Я найстарший чоловік і законний голова родини.

Люди їли швидко, зосереджені на їжі — вареному м’ясі з овочами, загрібаючи його окрайцем намащеного маслом хліба і запиваючи молоком. Кімнату освітлювали флуоресцентні лампи.

— Неймовірно, — пробурмотів Роджерз. — Ви досі використовуєте електрику.

— О так. На цій планеті чимало водоспадів. Транспортник також електричний, працює на батареї.

— А чому тут немає старих чоловіків? — Роджерз бачив кількох висхлих старих жінок, але серед чоловіків Вільямсон був найстаршим. Йому було не більше тридцяти.

— Битви, — відповів Вільямсон з промовистим жестом.

— Битви?

— Кланові війни між сім’ями є важливою частиною нашої культури, — Вільямсон кивнув у бік столу. — Ми довго не живемо.

Роджерз був вражений.

— Кланові війни? Але ж…

— У нас є прапори і герби — як у давніх шотландських племен.

Він торкнувся яскравої стрічки на своєму рукаві, що зображала птаха.

— У кожної родини є свої емблеми і кольори, і ми б’ємося за них. Родина Вільямсонів більше не контролює планету, в нас взагалі більше немає централізованого управління. З приводу важливих речей ми влаштовуємо плебісцит — голосування всіх кланів. Кожна родина на планеті має голос.

— Як американські індіанці.

Вільямсон кивнув.

— Це племінна система. З часом, гадаю, ми остаточно розділимося на окремі племена. Зараз ми ще зберігаємо спільну мову, але вже розпадаємося — децентралізуємося. У кожної родини є власні уявлення, власні традиції і звичаї.

— А за що ви б’єтеся?

Вільямсон знизав плечима.

— Іноді за якісь реальні речі на зразок земель чи жінок.

Іноді за уявні. Престиж, наприклад. Коли йдеться про питання честі, ми щопівроку влаштовуємо офіційні публічні битви. Від кожної родини по чоловікові, найкращий воїн і його зброя.

— Як середньовічні турніри.

— Ми все брали з традицій, людської традиції як цілого.

— У кожної сім’ї є також власне божество?

Вільямсон розсміявся.

— Ні. Загалом ми, мабуть, якісь анімісти. Це про відчуття певної позитивної життєвості у всьому, що відбувається. — Він підняв буханець хліба. — Дякуємо за все це.

— За те, що самі ж і вирощуєте.

— На планеті, даній нам, — Вільямсон задумливо надкусив хліб. — Старі записи свідчать, що корабель заледве сюди дотягнув. Палива майже не лишалося, один член екіпажу помер, інші були на черзі. Якби не трапилася ця планета, загинула б уся експедиція.

— Сигару? — запропонував Вільямсон, коли відставили порожні горщики.

— Дякую, — Роджерз мимохіть взяв сигару. Вільямсон закурив свою і сперся на стіну.

— Скільки ти тут пробудеш? — невдовзі запитав він.

— Недовго, — відповів Роджерз.

— Для тебе приготували ліжко, — сказав Вільямсон. — Ми засинаємо рано, але ще будуть якісь танці, співи, театр. Ми присвячуємо чимало часу постановкам, пишемо п’єси.

— Це для психологічної розрядки?

— Нам подобається рухатися і працювати руками, якщо ти про це.

Роджерз роззирнувся. Стіни були розписані фресками, намальованими просто на грубому дереві.

— Розумію, — сказав він. — А фарби ви виготовляєте з глини і ягід?

— Насправді ні, — відповів Вільямсон. — Виробництво фарби у нас розвинене, завтра я покажу тобі нашу піч для просушування. Вироби з тканин і захисні покриття — це одні з тих речей, які нам найкраще вдаються.

— Цікаво. Децентралізоване суспільство, що поступово рухається назад до примітивного племінного устрою. Суспільство, яке навмисне відмовляється від технологічних і культурних здобутків Галактики і, таким чином, свідомо ухиляється від контакту з рештою людства.

— Лише з єдиним, контрольованим Трансляцією суспільством, — виправив Вільямсон.

— Ти знаєш, чому Трансляція підтримує єдиний рівень для всіх світів? — запитав Роджерз. — Я поясню тобі. Є дві причини. Перша полягає в тому, що та кількість знання, яке людство накопичило, не дозволяє витрачати зусилля на повторення тих самих експериментів. Це марнування часу.

Якщо відкриття вже було зроблене, його безглуздо повторювати знову на незліченних планетах по всьому всесвіту. Інформація, отримана кожним із тисяч світів, відсвічується до Центру Трансляції, а звідти — до всіх у Галактиці. Трансляція вивчає досвід, відбирає важливе і скоординовує все у раціональну, робочу систему. Трансляція впорядковує весь людський досвід у несуперечливу структуру.

— А друга причина?

— Коли є уніфікована культура, яка контролюється з єдиного центру, тоді немає воєн.

— Це правда, — погодився Вільямсон.

— Цим простим рецептом ми знищили війну. Ми маємо гомогенну культуру на подобу тієї, що була у Давньому Римі, — спільну культуру для всього людства, яка підтримується по всій Галактиці. Кожна планета є такою ж її частиною, як і будь-яка інша. Немає відсталих культур, в яких проростають заздрість і ненависть.

— Таких, як наша.

Роджерз повільно видихнув.

— Так. З вами ми опинилися у дивній ситуації. Ми шукали світ Вільямсона три століття, ми прагнули його, мріяли знайти. Він був для нас як Імперія Пресвітера Йоана[13] — чарівним світом, відрізаним від решти людства. Можливо, навіть неіснуючим, адже Френк Вільямсон міг розбитися.

— Але він не розбився.

— Так, і світ Вільямсона досі живий, з власною культурою.

Свідомо відокремлений, з власним способом життя і власними стандартами. Тепер ми встановили контакт, і наша мрія здійснилася. Людям Галактики скоро повідомлять, що світ Вільямсона знайшовся, що ми можемо повернути першу колонію за межами Сонячної системи на її законне місце в Галактичній культурі.

Роджерз потягнувся до кишені й дістав металевий пакунок. Він відкрив його і поклав на стіл охайний новий документ.

— Що це? — запитав Вільямсон.

— Статут приєднання. Підпиши його, щоб світ Вільямсона міг стати частиною Галактичної культури.

Вільямсон і решта людей у кімнаті затихли і мовчки дивилися на документ.

— То як? — запитав знервовано Роджерз і підсунув документ ближче до Вільямсона. — Прошу.

Вільямсон похитав головою.

— Вибач, — він посунув документ назад до Роджерза. — Ми вже проголосували. Не хочу тебе засмучувати, але ми вже вирішили не приєднуватися. Це наше остаточне рішення.

Бойовий корабель першого класу вийшов на орбіту за межею гравітаційного поясу світу Вільямсона.

Командор Ферріз з’єднався з Центром Трансляції.

— Ми прибули. Що далі?

— Десантуйте команду зв’язківців, повідомте, щойно буде контакт з поверхнею.

За десять хвилин полковник Піт Метсон вже падав за бортом у герметичному гравітаційному костюмі. Він повільно дрейфував до блакитно-зеленої кулі внизу, перекручуючись у повітрі. Поверхня планети була вже близько.

Метсон приземлився, кілька разів підскочивши, а тоді, хитаючись, звівся на ноги. Він опинився поруч із лісом. У затінку велетенських дерев зняв захисний шолом. Міцно стискаючи бластер, Метсон рушив вперед, обережно пересуваючись поміж дерев.

Клацнули навушники.

— Є якась активність?

— Жодної, командоре, — відповів він.

— Праворуч від тебе поселення, можеш випадково на когось наштовхнутися. Продовжуй рухатися й спостерігай, решта команди вже десантується. Подальші інструкції надійдуть через мережу Трансляції.

— Чекатиму, — пообіцяв Метсон, тримаючи напоготові бластер. Він для проби націлився в далекий схил і натиснув на гашетку. Схил розсипався на порох, здійнявшись стовпом дрібних скалок.

Метсон видерся на довгий кряж і роззирнувся довкола, прикривши очі рукою.

Він побачив поселення. Воно було невеликим, десь як провінційне містечко на Террі, і виглядало цікаво. Метсон мить повагався, а тоді спритно спустився з кряжа й попрямував до будинків. Він рухався швидко і був насторожі.

Над ним з бойового корабля першого класу вже спускалися ще троє членів його команди, стискаючи рушниці і м’яко приземляючись на поверхню планети.

Роджерз згорнув Статут приєднання і повільно запхав назад до кишені.

— Ви усвідомлюєте, що робите? — запитав він.

У кімнаті запала мертва тиша. Вільямсон кивнув.

— Звичайно. Ми відмовляємося ставати частиною вашої системи Трансляції.

Пальці Роджерза непомітно натиснули на передавач мережі. Мережа ожила.

— Шкода це чути, — відповів він.

— Ти здивований?

— Не зовсім. Трансляція передавала цифровий звіт наших скаутів. Завжди була імовірність, що ви відмовитеся, і в мене є інструкції на цей випадок.

— І які в тебе інструкції?

Роджерз глянув на годинник.

— Поінформувати, що у вас є шість годин, щоб приєднатися до нас — або ж бути знищеними. — Він раптом звівся на ноги. — Мені шкода, що так склалося. Світ Вільямсона — одна з наших найцінніших легенд, але ніщо не має зруйнувати єдність Галактики.

Вільямсон теж підвівся. Його обличчя було попелясто-білим, кольору смерті. Вони з викликом дивилися один на одного.

— Ми будемо битися, — тихо сказав Вільямсон, судомно І стискаючи й розтискаючи кулаки.

— Це неважливо. Ви отримували координати Трансляції щодо розробки озброєння, ви знаєте, що є у нашого військового флоту.

Інші люди тихо сиділи на своїх місцях, заціпеніло витріщаючись у свої порожні тарілки. Ніхто не ворушився.

— Це справді необхідно? — різко запитав Вільямсон.

— Різноманіття культур треба уникнути, щоб Галактика могла залишатися мирною, — твердо відповів Роджерз.

— Ви знищите нас, щоб уникнути війни?

— Ми знищимо що завгодно, щоб уникнути війни. Ми не можемо дозволити нашому суспільству виродитися на непокірні провінції, що постійно сперечаються між собою і воюють — як ваші клани. Ми стабільні, бо не маємо навіть поняття різноманіття. Однаковість має бути збережена, а відмінності слід запобігти. Сама ідея має залишатися невідомою.

Вільямсон обміркував це.

— Ви думаєте, що зможете зберегти ідею різноманіття невідомою? Існує стільки семантичних відповідників, підказок, словесних слідів. Навіть якщо ви нас підірвете, це може повторитися десь іще.

— Ми ризикнемо, — Роджерз рушив до дверей. — Я повернуся на корабель і чекатиму там. Раджу вам переголосувати. Знаючи, як далеко ми готові зайти, можливо, результат буде іншим.

— Навряд чи.

Тієї ж миті мережа зашепотіла до Роджерза.

— На Трансляції Північ.

Роджерз пальцем підтвердив готовність слухати.

— У вашій зоні бойовий корабель першого класу, команда вже висадилася. Не відлітайте, доки вона не відступить. Ми наказали закласти міни з ядерними зарядами.

Роджерз не відповів. Його пальці судомно стиснули передавач.

— Що трапилося? — запитав Вільямсон.

— Нічого, — Роджерз прочинив двері. — Я маю терміново повернутися на корабель. Ходімо.

Щойно корабель Роджерза залишив світ Вільямсона, командор Ферріз вийшов з ним на зв’язок.

— Північ каже, що ти їх уже попередив, — сказав Ферріз.

— Так і є. Вона також безпосередньо сконтактувала з вашою командою, наказала готуватися атакувати.

— Мені доповіли. Скільки часу ти їм запропонував?

— Шість годин.

— Думаєш, вони поступляться?

— Не знаю, — відповів Роджерз. — Сподіваюся, але навряд чи.

Світ Вільямсона повільно обертався на оглядовому екрані зі своїми зеленими лісами, блакитними річками й океанами. Можливо, Терра колись теж так виглядала. Роджерз бачив бойовий корабель першого класу, велику сріблясту кулю, що повільно оберталася довкола планети.

Легендарний світ відшукали і вийшли з ним на зв’язок. Тепер його належало знищити. Він намагався цьому запобігти, але безуспішно, він не міг відвернути неминучого.

Якщо світ Вільямсона відмовляється приєднуватися до Галактичної культури, його знищення ставало необхідністю — похмурою і очевидною. Це був вибір між світом Вільямсона і Галактикою: щоб зберегти більше, слід пожертвувати меншим.

Він як міг зручно вмостився біля оглядового екрана і чекав.

Коли сплинули шість годин, з планети здійнявся ряд чорних цяток і повільно полетів у бік бойового корабля першого класу. Він упізнав їх — старомодні реактивні космічні кораблі.

Стрій антикварних військових суден, що піднімався у бій.

Планета не поступилася, вони збиралися битися. Вони були готові радше загинути, ніж відмовитися від свого способу життя.

Чорні цятки швидко збільшувалися і вже перетворилися на ревучі яскраві металеві диски, що летіли недоладним строєм. Жалюгідне видовище. Роджерз почувався дивно зворушеним, спостерігаючи, як реактивні кораблі розділяються на групи для контакту. Бойовий корабель Трансляції скоригував орбіту на безпечнішу й летів ледачою, ефективною дугою. Батареї енергетичних трубок висовувалися, шикучись зустріти атаку.

Раптом стрій старезних кораблів пірнув. Вони загуркотіли над крейсером і почали хаотично стріляти. Трубки крейсера взяли їх на приціл. Кораблі почали незграбно перешиковуватися, наближаючись для другої спроби, нового обстрілу.

Безбарвне енергетичне полум’я огорнуло їх, і вони зникли.

Командор Ферріз зв’язався з Роджерзом.

— Бідолашні дурні, — його важке обличчя було сірим. — Атакувати нас на цих бляшанках!

— Пошкодження?

— Взагалі жодних, — Ферріз тремтячою рукою витер чоло. — У нас немає пошкоджень.

— Що далі? — холодно запитав Роджерз.

— Я не буду керувати операцією мінування, передав це Трансляції. Вони самі мають цим зайнятися. Удар має бути вже за…

Зелено-блакитна планета під ними судомно здригнулася. Тихо і легко вона розвалилася на шматки. Полетіли уламки, дрібні фрагменти, і планета розчинилися хмарою білого полум’я — блискучою масою розпеченого вогню. На мить вона перетворилася на мініатюрне сонце, освітлюючи порожнечу, а тоді згасла, лишивши по собі лише попіл.

Захисні щити корабля Роджерза ожили. Уламки, що полилися на них дощем, миттю були розщеплені.

— Що ж, — сказав Ферріз. — Це кінець. Північ доповість, що скаути помилилися, і світ Вільямсона так і не знайшли. Легенда залишиться легендою.

Роджерз спостерігав, аж доки останні уламки остаточно не розлетілися й лишилася тільки невиразна, вицвіла тінь. Захисні щити автоматично вимкнулися. Праворуч від нього бойовий корабель першого класу прискорився і попрямував у систему Риґи.

Світу Вільямсона більше не існувало, галактична культура була в безпеці. Ідеї, поняття про відокремлену культуру з власними уявленнями і звичаями позбулися у найефективніший з можливих способів.

— Чудова робота, — прошепотіла відстежувальна система Трансляції. Північ була задоволена. — Міни з ядерними зарядами були розставлені бездоганно. Нічого не лишилося.

— Нічого, — погодився Роджерз. — Геть нічого.

Полковник Піт Метсон штовхнув вхідні двері, усміхаючись від вуха до вуха.

— Привіт, люба! Сюрприз!

— Піте! — Глорія Метсон підбігла й кинулася чоловікові на шию. — Чому ти вдома? Піте…

— Дали відгул на сорок вісім годин. — Піт з переможним виглядом кинув додолу свою дорожню сумку. — Привіт, малий.

— Привіт, — сором’язливо озвався до нього син.

Піт присів і відкрив сумку.

— Як ваші справи? Як школа?

— Він знову хворів, — відповіла Глорія. — Але вже майже одужав. Але що сталося? Чому вони…

— Військова таємниця, — Піт порпався у сумці. — Дивися, — він щось дістав і протягнув синові. — Я тобі привіз сувенір.

Він віддав синові дерев’яну чашку ручної роботи. Хлопець боязко взяв її і почав крутити у руках, здивований і зачудований.

— А що таке сувенір?

Метсон спробував пояснити це складне поняття.

— Ну, це щось, що лишається тобі на згадку про інше місце.

Щось, чого ти не маєш там, де є зараз. Розумієш? — Метсон постукав по чашці. — З цього можна пити. Воно зовсім не схоже на наші пластикові чашки, правда ж?

— Правда, — відповів хлопчик.

— Поглянь на це, Глоріє. — Піт витрусив із сумки великий згорток тканини з барвистим візерунком. — Купив задешево, ти зможеш зробити з цього сорочку. Що скажеш? Колись бачила таке?

— Ні, не бачила, — відповіла вражена Глорія. Вона взяла тканину і вражено мацала її пальцями.

Піт Метсон сяяв, дивлячись на дружину й сина, що стояли із сувенірами, які він їм привіз, і мали нагадувати про його подорож у віддалені місця, чужі землі.

— Оце так, — прошепотів його син, розглядаючи чашку з усіх боків. У його очах спалахнуло якесь дивне світло. — Дякую дуже, тату, за… за сувенір!

Дивне світло в його очах розгоралося.

Розвідувальна команда

Гелловей продерся крізь шість миль попелу, щоб побачити, як і приземляється ракета. Він виліз з екранованого свинцем буру і приєднався до Янґа, що заліг тут з невеликою групою піхоти.

Поверхня планети була темною і тихою. Стояв жахливий сморід, повітря обпікало йому ніздрі. Гелловей нервово здригнувся.

— Де це ми, в чорта?

Солдат показав у темряву.

— Гори он там. Бачите? То Скелясті гори, а ми в Колорадо.

Колорадо… Призабута назва розбудила в Гелловеї дивне відчуття. Його пальці стиснули бластер.

— Коли вона сюди прибуде? — запитав він. Удалині на горизонті Гелловей побачив зелені й жовті сигнальні вогні Ворога, а тоді — поодинокі білі ядерні спалахи.

— Будь-якої миті. Вона повністю автоматична, керована роботом-пілотом. Чекати вже недовго.

За кілька десятків миль від них розірвалася ворожа міна. На коротку мить усе довкола освітив зиґзаґ спалаху. Гелловей і солдати мимоволі припали до землі, він відчув мертвий горілий запах поверхні, запах, якого вона набула за тридцять років війни.

Усе це дуже відрізнялося від того, що він пам’ятав, коли ще дитиною жив у Каліфорнії. Він пам’ятав її країною долин, виноградників, арахісу й цитрин. Відра для обкурювання під апельсиновими деревами, зелені гори й небо кольору жіночих очей, свіжий запах ґрунту.

Цього більше не було. Не лишилося нічого, крім сірого попелу, змішаного зі стертим на порох білим камінням будівель. Колись тут було місто: він бачив зяючі западини підвалів, тепер засипаних шлаком, висохлі річки іржі, що колись були будинками. Безладно розкидане зусібіч сміття.

Міна догоріла, й знову запала темрява. Вони обережно звелися на ноги.

— Ще те видовище, — пробурмотів солдат.

— Колись усе було інакше, — сказав Гелловей.

— Справді? Я народився вже внизу.

— У ті дні ми вирощували їжу просто на землі, на поверхні.

У ґрунті, а не в підземних контейнерах. Ми…

Гелловей затнувся від гучного гуркоту, що сповнив повітря, перекривши його слова. Повз них у темряві проревіла велетенська тінь і впала десь неподалік, струснувши землю.

— Ракета! — крикнув солдат. Усі кинулися бігти, Гелловей намагався не відставати.

— Сподіваюся на гарні новини, — сказав Янґ, що біг поруч.

— Я теж сподіваюся, — видихнув Гелловей. — Марс — наш останній шанс. Якщо це не спрацює, нам кінець. Звіт з Венери негативний, там немає нічого, крім лави й випарів.

Уже невдовзі вони оглядали ракету з Марса.

— Згодиться, — сказав Янґ.

— Ви впевнені? — занепокоєно перепитав директор Дейвідсон. — Діставшись туди, ми вже не зможемо повернутися.

— Ми впевнені, — Гелловей через стіл кинув Дейвідсону котушки. — Погляньте самі. Повітря Марса розріджене й сухе, гравітація значно слабша за нашу, але ми зможемо там жити, чого не скажеш про цю забуту богом Землю.

Дейвідсон узяв котушки. Рівне світло від ламп на стелі падало на металевий стіл, металеві стіни й підлогу кабінету. Сховані механізми гуділи у стінах, закачуючи повітря й підтримуючи потрібну температуру.

— Мені, звичайно, доведеться покладатися на вас, фахівців.

Якщо якийсь життєво важливий показник не було враховано…

— Звісно, це ризик, — відповів Янґ. — Ми не можемо бути впевненими щодо всіх показників, перебуваючи на такій відстані. — Він постукав по котушках. — Тут механічні зразки і фотографії. Роботи зробили, що змогли, усе там розвідали, і нам взагалі пощастило, що є бодай такий варіант.

— Принаймні там немає радіації, — сказав Гелловей. — На це ми можемо розраховувати. Але Марс буде сухим, запиленим і холодним. Він далеко, сонячне світло там слабке, скрізь пустелі й посічені схили.

— Марс старий, — погодився Янґ.

— Він дуже давно охолов. Погляньте на це так: окрім Землі ми маємо вісім планет. Від Плутона до Юпітера — не варіант. Жодних шансів там вижити. Меркурій — суцільний рідкий метал. На Венері досі лише вулкани і випари — докембрійська стадія. Це сім з восьми. Так чи так, а Марс наш єдиний варіант.

— Іншими словами, — сказав повільно Дейвідсон, — Марс має підійти, тому що нам більше немає куди податися.

— Ми можемо лишитися тут і жити у підземних тунелях, як ховрахи.

— Ми протримаємося так ще, може, з рік. Ви ж бачили останні психографіки.

Усі справді їх бачили. Напруга зростала. Люди не були пристосовані до того, щоб жити в металевих тунелях, споживати вирощену в контейнерах їжу, працювати, спати і вмирати позбавленими сонячного світла.

Насправді їх передусім хвилювали діти. Діти, які жодного разу не піднімалися на поверхню. Блідолиці псевдомутанти з очима, як у сліпих риб. Покоління, народжене у підземному світі. Індекс напруги зростав, бо люди бачили, як їхні діти змінюються і пристосовуються до світу тунелів, липкої темряви й вогкого блискучого каміння.

— То ви даєте дозвіл? — запитав Янґ.

Дейвідсон роздивлявся обличчя обох інженерів.

— А ми можемо повернутися на поверхню, очистити землю, відновити ґрунти? Усе ж не настільки погано, хіба ні?

— Жодних шансів, — відрубав Янґ. — Навіть якщо ми зможемо домовитися з Ворогом, радіоактивні частинки залишатимуться там ще наступні п’ятдесят років. Земля буде надто зараженою для проживання до кінця цього століття, а ми не маємо часу чекати.

— Гаразд, — відповів Дейвідсон. — Я даю дозвіл відрядити місію розвідки, це, принаймні, прийнятний ризик. Хочете полетіти? Бути першими людьми, які приземляться на Марсі?

— Ще б пак, — похмуро відповів Гелловей. — У моєму контракті написано, що я лечу.

Червона куля Марса поволі розросталася. Янґ і штурман ван Еккер уважно роздивлялися її з кабіни керування.

— Нам доведеться вистрибувати на льоту, — сказав ван Еккер. — Жодних шансів приземлитися на такій швидкості.

Янґ напружився.

— Нас це влаштовує, але як бути з першою хвилею поселенців? Жінки і діти не зможуть просто стрибати.

— До того часу ми знатимемо більше, — ван Еккер кивнув, і капітан Мейсон увімкнув сигнал тривоги. Звідусіль залунав зловісне деренчання попереджувального сигналу. Корабель сколихнуло гупання черевиків членів екіпажу, що попідхоплювали свої парашути й бігли до шлюзів.

— Марс, — пробурмотів капітан Мейсон, досі прикутий поглядом до спостережного екрана. — Це вам не Місяць, це справжній світ.

Янґ і Гелловей пішли до шлюзу.

— Нам час рухатися.

Марс швидко наближався потворною і похмурою блідо-червоною кулею. Гелловей припасував свій десантний шолом, ван Еккер став позаду.

Мейсон залишався в кабіні керування.

— Я приєднаюся, — сказав він, — коли весь екіпаж уже буде за бортом.

Двері шлюзу ковзнули вбік, і чоловіки перейшли до майданчика для стрибків. Екіпаж уже почав висадку.

— Шкода корабля, — сказав Янґ.

— Нічого не вдієш, — ван Еккер застібнув шолом і вистрибнув. Гальмівні компенсатори розкрутили його обличчям вгору й кулею зависли над ним у темряві. Янґ і Гелловей стрибнули слідом. Корабель під ними продовжував падати вниз на поверхню Марса. Небом пропливали крихітні яскраві цятки — інші члени екіпажу.

— Я от подумав… — сказав Гелловей у мікрофон шолома.

— Про що? — долинув з навушників голос Янґа.

— Дейвідсон казав, що ми могли випустити з уваги щось життєво важливе. Дещо ми таки справді не врахували.

— Що саме?

— Марсіан.

— Боже мій! — приєднався до розмови ван Еккер. Гелловей побачив, як той праворуч теж плавно опускається на планету. — Ти що, справді думаєш, що марсіани існують?

— Це можливо, адже Марс придатний до життя. Якщо тут можемо вижити ми, то так само можуть й інші складні форми життя.

— Досить скоро ми про це дізнаємося, — сказав Янґ.

Ван Еккер розсміявся.

— Може, вони відібрали у нашого робота одну з ракет і вже чекають на нас.

Гелловей не відповів. Це здавалося надто реальним, щоб бути смішним. Червона планета стрімко розросталася, він уже бачив білі шапки на полюсах і кілька розмитих блакитно-зелених стрічок, які колись називали каналами[14]. Чи існувала тут цивілізація, організована культура? Чи чекав на них хтось, доки вони повільно дрейфували до поверхні? Він потягнувся до рюкзака, його пальці зімкнулися на руків’ї пістолета.

— Краще приготуйте зброю, — сказав він.

— Якщо на нас чекає якась система захисту марсіан, у нас не буде шансів, — відповів Янґ. — Марс охолов на мільйони років раніше за Землю, тому вони гарантовано будуть настільки розвиненішими, що ми не встигнемо навіть…

— Тепер запізно, — долинув тихий голос Мейсона. — Ви як експерти мали подумати про це раніше.

— Де ти? — запитав Гелловей.

— Дрейфую під вами. Корабель порожній, впаде будь-якої миті. Зі мною все спорядження, яке було готове до автоматичної евакуації.

На мить внизу щось спалахнуло і згасло. Корабель розбився об поверхню.

— Я майже приземлився, — сказав знервовано Мейсон. — Я буду першим.

Марс уже не був кулею. Тепер це була велетенська червона таця, широка рівнина тьмяної іржі, що простягалася під ними. Вони падали на неї повільно, тихо. Вже можна було вирізнити гори. Вузькі смужки води, що були річками. Шахоподібний візерунок, що міг бути полями й пасовищами.

Гелловей міцніше стиснув пістолет. Коли повітря стало менш розрідженим, його гальмівні компенсатори пронизливо засвистіли, він майже приземлився. Раптом у навушниках пролунало придушене «хрусь».

— Мейсоне! — скрикнув Янґ.

— Я на поверхні, — долинув тихий голос Мейсона.

— Ти в нормі?

— З мене трохи вибило дух, але я в порядку.

— Що ти бачиш? — запитав Гелловей.

На мить запала тиша, а тоді…

— Господи! — видихнув Мейсон. — Тут місто!

— Місто?! — вигукнув Янґ. — Яке? На що воно схоже?

— Ти їх бачиш? — прокричав ван Еккер. — На що вони схожі? Їх багато?

У відповідь вони почули тільки Мейсонове дихання. Хрипке дихання в навушниках.

— Ні, — озвався він нарешті. — Жодних ознак життя, жодного руху. Місто виглядає покинутим.

— Покинутим?!

— Руїни, довкола самі лише руїни. Розбиті колони, стіни й заіржавіле риштування, що тягнуться на милі.

— Дякувати Богу, — видихнув Янґ. — Вони, мабуть, вимерли. Ми в безпеці. Очевидно, вони еволюціонували й вже давно завершили свій життєвий цикл.

— Для нас там щось після них залишилося? — Гелловея охопив страх. — Вони щось для нас залишили? — Він несамовито смикав за шворки гальмівних компенсаторів, відчайдушно намагаючись прискорити свій спуск. — Там більше нічого немає?

— Ти думаєш, вони все тут використали? — запитав Янґ. — Думаєш, вони вичерпали всі…

— Не знаю, — долинув слабкий занепокоєний голос Мейсона. — Назагал виглядає погано. Великі западини, шахти. Важко точно сказати, але виглядає погано.

Гелловей далі відчайдушно боровся зі своїми гальмівними компенсаторами.

Планета була руїною.

— О Господи, — пробурмотів Янґ. Він сидів на зламаній колоні і витирав обличчя. — Не лишилося взагалі нічого. Нічогісінько.

Довкола них екіпаж встановлював аварійні модулі безпеки. Комунікаційна команда збирала передавач на батареї. Команда бурильників намагалася докопатися до води. Інші оглядали місцевість у пошуках їжі.

— Ми не знайдемо тут нічого живого, — сказав Гелловей. Він вказав рукою на нескінченне поле з уламків й іржі. — Вони зникли, вимерли багато років тому.

— Я не розумію, — протягнув Мейсон. — Як вони могли використати цілу планету?

— Ми спустошили Землю за тридцять років.

— Але ж не так! Вони використали Марс. Викопали все, що тут було, не лишилося нічогісінько, взагалі нічого. Це велетенська купа суцільного сміття.

Знервований Гелловей спробував запалити сигарету. Сірник заледве розгорівся й одразу згас. Чоловік почувався паморочливо і сонно, його серце важко калатало. Далеке сонце сідало, бліде й крихітне. Марс був холодним, самотнім і мертвим світом.

— Веселі, мабуть, були у них часи — дивитися, як вмирають їхні міста, — сказав Гелловей. — Ні води, ні корисних копалин, не лишилося навіть ґрунту. — Він підібрав жменю сухого піску й пропустив його крізь пальці.

— Передавач уже працює, — повідомив хтось із членів екіпажу.

Мейсон звівся на ноги й незграбно поплівся до передавача.

— Я доповім Дейвідсону про те, що ми тут знайшли. — Він схилився до мікрофона.

Янґ глянув на Гелловея.

— Що ж, гадаю, ми застрягли. На скільки вистачить припасів?

— На кілька місяців.

— А тоді — як марсіани, — Янґ клацнув пальцями і сперся на довгу вицвілу стіну зруйнованого будинку. — Цікаво, як вони виглядали.

— Семантична команда оглядає руїни. Може, вони щось і знайдуть.

За зруйнованим містом простягалися руїни, що колись були промисловою зоною. Поля покрученого устаткування — вежі, труби і машинерія. Засипані піском і частково заіржавілі. Поверхня землі була всіяна велетенськими зяючими виразками, роззявленими ямами на місцях, що колись були котлованами. Всюди виднілися входи до підземних шахт. Марс був весь подірявлений, поточений термітами. Ціла раса вкопалася в нього і не припиняла копати, намагаючись вижити. Марсіани висмоктали Марс до останньої краплі, а тоді пішли геть.

— Кладовище, — сказав Янґ. — Що ж, вони отримали те, на що заслуговували.

— Думаєш, це вони винні? А що їм було робити? Зникнути на кілька тисяч років раніше й залишити планету в кращій формі?

— Могли б залишити для нас бодай що-небудь, — вперто сказав Янґ. — Може, ми могли б викопати їхні кістки і зварити.

Хотів би я дотягнутися до когось із них, щоб…

Кілька членів екіпажу поспішали до них по піску.

— Гляньте на це! — вони несли купу металевих тубусів, цілі батареї блискучих циліндрів. — Гляньте, що ми викопали!

Гелловей звівся на ноги.

— Що це?

— Записи. Письмові документи. Віднесіть це семантичній команді! — Кармайкл вивалив свій оберемок під ноги Гелловею. — І це не все. Ми знайшли ще дещо — пускові майданчики.

— Пускові майданчики? Які?

— Для ракет. Старі вежі, жахливо іржаві. На іншому боці міста їх цілі поля. — Кармайкл витер піт з червоного обличчя. — Вони не вимерли, Гелловею, вони відлетіли. Вони все тут використали, а тоді покинули це місце.

Доктор Джад і Янґ схилилися над блискучими тубусами.

— Дайте мені хвилину, — повідомив схвильовано Джад, прикутий поглядом до дивного візерунку, який саме пропускали крізь сканер.

— Ти можеш це перекласти? — запитав нервово Гелловей.

— Вони справді полетіли. Знялися й відлетіли геть.

Янґ повернувся до Гелловея.

— Що ти про це думаєш? Виходить, зрештою вони не вимерли.

— Ти можеш сказати, куди вони поділися?

Джад похитав головою.

— На якусь планету, яку виявили їхні розвідувальні кораблі. Ідеальні клімат і температура. — Він відсунув сканер. — Під кінець марсіанська цивілізація переорієнтувалася на цю планету для втечі. Грандіозний проект, на який працювало все суспільство, геть усі. Вони три чи чотири століття витратили на те, щоб забрати з Марса все цінне й перевезти на іншу планету.

— І який був результат?

— Не такий уже й добрий. Планета була чудова, але їм довелося призвичаюватися. Очевидно, вони не були готові до всіх проблем, які поставали в процесі колонізації. — Джад вказав на циліндр. — Колонії швидко вироджувалися, неспроможні зберегти свої традиції й підтримувати належний технологічний рівень. Суспільство розкололося, потім почалася війна, варварство.

— Тож їхня міграція була провалом, — задумливо протягнув Гелловей. — Може, це взагалі неможливо здійснити.

— Це не був провал, — виправив його Джад. — Принаймні вони вижили. Це місце вже ні до чого не було придатним, тож краще вижити дикунами в чужому світі, ніж лишитися тут і померти. Вони так і пишуть на цих циліндрах.

— Ходімо, — сказав Янґ до Гелловея. Двоє чоловіків вийшли з модуля семантиків. Була ніч, небо всіяли блискучі зорі, зійшло два місяці. Вони холодно виблискували — два мертві ока в холодному небі.

— Це місце не годиться, — оголосив Янґ. — Ми не зможемо сюди переселитися, це виключено.

Гелловей подивися на нього.

— І що ти придумав?

— Це була остання з дев’яти планет, ми перевірили всі інші. — На обличчі Янґа було хвилювання. — На жодній з них неможливо вижити. Усі або смертоносні, або непридатні до життя, як ця купа сміття. Вся ця клята Сонячна система нам не підходить.

— То що робити?

— Доведеться залишити Сонячну систему.

— І куди ми полетимо?

Янґ вказав на марсіанські руїни, на місто й іржаві, погнуті ряди веж.

— За ними. Вони знайшли, куди піти, незайманий світ поза межами Сонячної системи. І вони винайшли якийсь двигун, який дозволив їм вийти за межі системи й дістатися туди.

— Ти пропонуєш…

— Піти за ними. Сонячна система мертва. Але далі, десь в іншій системі, вони знайшли світ для втечі, і вони змогли туди дістатися.

— Нам доведеться битися з ними, якщо ми висадимося на їхній планеті. Вони не схочуть її ділити.

Янґ сердито плюнув у пісок.

— Їхні колонії занепали, пам’ятаєш? Впали у варварство.

Ми їх здолаємо. Нам треба зібрати всю зброю — зброю, якою ми зможемо очистити від них планету.

— Не хотілося б до цього вдаватися.

— А що тоді нам робити? Сказати Дейвідсону, що ми застрягли на Террі? Дозволити людській расі перетворитися на підземних кротів? На сліпих повзунів?

— Якщо ми полетимо за марсіанами, то конкуруватимемо за їхній світ. Це вони його знайшли, тож він належить їм, а не нам. І можливо, що нам узагалі не вдасться відтворити їхнього двигуна, схеми могли загубилися.

Джад вийшов із семантичного модуля.

— У мене є ще трохи інформації. Тут вся історія: деталі про планету для втечі, її фауну і флору, дослідження тяжіння, густини повітря, корисних копалин, ґрунтів, клімату, температури — все.

— А як щодо їхнього двигуна?

— Це теж. Тут є все. — Джада трусило від захвату. — У мене є ідея. Покажемо схеми двигуна інженерній команді, і нехай спробують збудувати такий самий. Якщо це можливо, ми полетимо за марсіанами. Ми могли б якось ділити з ними планету.

— Бачиш? — сказав Янґ до Гелловея. — Дейвідсон скаже те саме. Це ж очевидно.

Гелловей відвернувся й попрямував геть.

— Що з ним? — запитав Джад.

— Нічого, він змириться. — Янґ нашкрябав коротке повідомлення на папірці. — Перешліть це Дейвідсону на Терру.

Джад проглянув повідомлення.

— Ти написав про міграцію марсіан і їхню планету для втечі?

— Треба братися до роботи. Це забере чимало часу, щоб усе встигнути.

— Гелловей оговтається?

— Оговтається, — запевнив Янґ. — Не хвилюйся за нього.

Гелловей дивився на вежі. Видовжені, погнуті вежі, з яких тисячі років тому запускали марсіанські транспорти.

Жодного руху, тут не було нічого живого. Уся висушена планета була мертвою.

Гелловей блукав поміж веж. Промінь ліхтаря на його шоломі прорізав перед ним стежку зі світла. Руїни, купи іржавого металу, вузли дротів і будівельних матеріалів. Частини недозібраного обладнання. Напівпоховані недобудови, що стирчали з піску.

Він дійшов до високої платформи й обережно піднявся драбиною. Там був оглядовий майданчик з купою поламаних циферблатів й індикаторів та заіржавілим, навіки закам’янілим телескопом.

— Гей, — пролунав голос знизу. — Хто там?

— Гелловей.

— Боже, ти мене налякав! — Кармайкл опустив бластер і піднявся драбиною. — Що ти тут робиш?

— Оглядаю місцевість.

Кармайкл став поруч, захеканий і з почервонілим обличчям.

— Цікаві вежі. Це була станція автоматичних запусків. Створена, щоб запускати вантажні транспортники, бо населення тоді вже евакуювалося. — Кармайкл поплескав по зруйнованій контрольній панелі. — Ці вантажні транспортники продовжували злітати, їх завантажували й відправляли машини вже після того, як усі марсіани відлетіли.

— Їм пощастило, що було куди летіти.

— Звичайно. Геологи запевняють, що тут нічого не лишилося. Нічого, крім мертвого піску, каміння й уламків. Навіть вода негодяща. Вони забрали все цінне.

— Джад каже, що їхній світ для втечі дуже гарний.

— Незайманий, — Кармайкл прицмокнув своїми товстими губами. — Там ніколи нікого не було. Дерева, луки й блакитні океани. Він показував мені переклад зісканованого циліндра.

— Дуже шкода, що для нас немає місця, куди можна податися. Власного незайманого світу.

Кармайкл схилився над телескопом.

— Це їхній маячок. Коли планета для втечі опинялася в фокусі, реле посилало тригерний розряд на контрольну вежу, і вежа запускала транспортники. Щойно кораблі відлітали, нова партія готувалася до пуску. — Кармайкл протер брудні лінзи телескопа, зчистивши іржу й дрібні уламки. — Може, нам вдасться побачити їхню планету.

У стародавній лінзі пливла невиразна блискуча куля. Гелловей ледве розгледів її, затуманену пилом століть, сховану за завісою металевих часточок і бруду.

Кармайкл став навкарачки й взявся за механізм фокусування.

— Так краще видно? — запитав він.

Гелловей кивнув.

— Так.

Кармайкл відштовхнув його.

— Дай і мені подивитися. — Він схилився над лінзою. — О, заради Бога!

— Що таке? Ти її не бачиш?

— Я бачу її, — відповів Кармайкл, знов ставши навкарачки. — Ця штука, мабуть, збилася. Або ж минуло забагато часу, хоча автоматика мала б це відрегулювати. Хоча коліщатка, звичайно, давно заклинило.

— А що не так? — поцікавився Гелловей.

— Це Земля. Ти її не впізнав?

— Земля?!

— Ця дурна штука, мабуть, зламалася, — роздратовано пирхнув Кармайкл. — Я хотів подивитися на цю дивовижну планету, а тут лише наша стара Терра, з якої ми прилетіли. Я тут рачкував, щоб полагодити цей мотлох, і що ми побачили?

— Земля! — вигукнув Гелловей. Він щойно розповів Янґові про телескоп.

— Це неймовірно, — відповів Янґ, — але їхній опис відповідає тому, що було на Землі тисячі років тому.

— Як давно вони відлетіли? — запитав Гелловей.

— Десь шістсот тисяч років тому, — відповів Джад.

— І їхні колонії виродилися до дикунського стану на цій новій планеті.

Усі четверо мовчали. Вони дивилися один на одного, стиснувши губи.

— Ми знищили два світи, навіть не один, — сказав нарешті Гелловей. — Спочатку Марс, де ми все використали, а потім відлетіли на Терру. І ми знищили Терру так само систематично, як до того Марс.

— Коло замкнулося, — сказав Мейсон. — Ми повернулися до того, з чого почали. Повернулися збирати врожай, який висадили наші предки. Вони залишили Марс у непридатному для життя стані, і тепер ми знову тут, копаємося на кладовищі, як вурдалаки.

— Стули рота, — огризнувся Янґ. Він сердито походжав туди-сюди. — Я в це не вірю.

— Ми марсіани. Нащадки тих, хто звідси полетів. Ми повернулися з колоній додому, — істерично проревів Мейсон. — Ми знову вдома, там, де нам і місце!

Джад відсунув сканер і звівся на ноги.

— Жодних сумнівів. Я порівняв їхній аналіз з нашими археологічними записами, усе збігається. Їхнім світом для втечі була Терра, шістсот тисяч років тому.

— Що ми скажемо Дейвідсону? — запитав Мейсон і божевільно захихотів. — Скажемо, що ми знайшли ідеальне місце. Місце, якого не торкалася людська рука. Досі в оригінальній целофановій упаковці.

Гелловей вийшов з модуля і став, вдивляючись у далечінь. До нього вийшов Джад.

— Це катастрофа. Ми справді застрягли. На що ти, в біса, вирячився?

Над ними блищало холодне небо. У тьмяному світлі безплідні рівнини Марса розтяглися милями порожньої, спустошеної руїни.

— На це, — відповів Гелловей. — Знаєш, що воно мені нагадує?

— Ніби хтось влаштував тут пікнік.

— Розбиті пляшки, бляшанки і пластикові тарілки. Те, що бездумно вирішили не прибирати. Та ось ми повернулися — і маємо жити на цьому звалищі, яке самі ж і створили.

— Що ми скажемо Дейвідсону? — знову запитав Мейсон.

— Я вже відправив йому повідомлення, — втомлено відповів Янґ. — Сказав, що є планета поза Сонячною системою. Місце, куди ми можемо вирушити, що в марсіан був двигун.

— Двигун, — протягнув замислено Джад. — Подивись на ці вежі. — Його губи скривилися. — Може, в них справді був двигун, спроможний вийти за межі системи. Може, нам варто перекласти більше.

Вони перезирнулися.

— Скажи Дейвідсону, що ми шукаємо далі, — наказав Гелловей. — Ми будемо продовжувати, доки не знайдемо. Ми не залишимося на цьому забутому Богом звалищі. — Його сірі очі загорілися. — Ми ще знайдемо його. Незайманий світ, незіпсований світ.

— Незіпсований, — повторив Янґ. — Де ніхто до нас ще не був.

— Ми будемо першими, — пробурмотів жадібно Янґ.

— Так не можна! — закричав Мейсон. — Двох світів досить! Давайте не знищувати ще й третій!

Та його ніхто не слухав. Джад, Янґ і Гелловей дивилися вгору з жадібним виразом, стиснувши кулаки, неначе вони вже були там. Неначе вони вже тримали цей новий світ у своїх руках, щосили стискали його, розриваючи атом за атомом на частини.

Популярний автор

— У мене дуже пунктуальний чоловік, — похвалилася Мері Елліс. — Він за двадцять п’ять років жодного разу не спізнився на роботу, і при цьому зараз він досі десь у будинку. — Вона попивала свій запашний вуглеводно-гормональний напій. — Більше того, він буде тут ще щонайменше десять хвилин.

— Це неймовірно! — відповіла Дороті Лоуренз, яка свій уже допила і тепер насолоджувалася зволожуючим спреєм для шкіри, що розбризкувався на її майже голе тіло автоматичним інжектором над диваном. — Цікаво, що вони ще понавинаходять!

Місіс Елліс світилася гордістю, неначе це вона працювала на «Терран девелопмент».

— Так, це неймовірно. Як казав хтось в офісі, всю історію людської цивілізації можна описати в термінах розвитку транспорту. Звісно, я нічого не тямлю в історії — хай цим займаються люди з Урядових досліджень, — але з того, що цей чоловік розповів Генрі…

— Де мій портфель? — почувся нервовий голос зі спальні. — Боже, Мері! Я знаю, що вчора ввечері залишив його на чистці.

— Ти залишив його нагорі! — гукнула у відповідь Мері. — Глянь у шафі.

— Чому б йому бути у шафі? — згори долинули метушливі звуки. — Здавалося б, принаймні про портфель можна не хвилюватися. — Генрі Елліс зазирнув у вітальню. — Знайшов. Вітаю, місіс Лоуренз.

— Доброго ранку, — відповіла Дороті. — Мері казала мені, що ви досі тут.

— Так, я справді досі тут, — дивлячись у дзеркало, що повільно оберталося довкола нього, Елліс поправив краватку. — Люба, тобі щось треба в центрі?

— Ні, — відповіла Мері. — Нічого не спадає на думку. У разі чого, наберу на офісний відеофон.

— А ви справді опиняєтесь в центрі в один крок? — запитала місіс Лоуренз.

— Принаймні дуже близько до нього.

— Сто шістдесят миль! У це неможливо повірити. Мій чоловік дістається туди дві з половиною години — моноджетом по комерційних маршрутах і до паркінгу, а звідти ще треба дійти до офісу.

— Я знаю, — відказав Елліс, підхоплюючи свої капелюх і куртку. — Раніше я робив так само, але зараз уже ні. — Він поцілував на прощання дружину. — Бувай, побачимося ввечері.

Був радий вас бачити, місіс Лоуренз.

— А чи можна мені подивитися? — з надією в голосі запитала місіс Лоуренз.

— Подивитися? Авжеж. — Елліс поквапився через будинок, крізь задні двері й сходами на подвір’я. — Гайда за мною! — вигукнув він нетерпляче. — Не хочу спізнюватися. Уже дев’ята п’ятдесят дев’ять, а я маю бути на місці о десятій.

Місіс Лоуренз енергійно поквапилася за Еллісом. На подвір’ї стояв великий круглий обруч, що яскраво блищав під ранковим сонцем. Елліс клацнув перемикачами біля опори, і обруч зі сріблястого став мерехтливо-червоним.

— Я пішов! — гукнув Елліс і жваво ступив усередину. Обруч довкола нього затремтів, почулося тихе «хлоп» — і світло згасло.

— Боже мій! — видихнула місіс Лоуренз. — Він зник!

— Генрі в комерційному кварталі Нью-Йорка, — виправила її Мері Елліс.

— Якби ж то і в мого чоловіка був люк Джиффі. Може, у мене вистачить грошей купити йому такий, коли вони з’являться на ринку.

— О так, вони дуже зручні, — погодилася Мері. — Генрі, мабуть, уже просто зараз вітається з хлопцями.

Генрі Елліс опинився у своєрідному тунелі. Довкола нього в обидва боки тягнулася сіра безформна труба, що нагадувала оповитий туманом каналізаційний колектор.

У вхідному отворі позаду виднілися нечіткі обриси його будинку. Задній ґанок і подвір’я, Мері, що стояла у своєму червоному топі й широких штанях. Поруч з нею — місіс Лоуренз у зелених картатих шортах. Кедрове дерево і рядки петуній. Схил. Маленькі акуратні будинки Цедар-Ґроувз, Пенсильванія. А на виході перед Генрі…

Місто Нью-Йорк. Миготливі обриси вулиці перед його офісом і сама велетенська будівля — монумент з бетону, скла і сталі. Людський потік. Хмарочоси позаду, зграї моноджетів, що заходять на посадку, повітряні дорожні знаки. Незліченні офісні працівники, що квапилися вчасно добігти до своїх робочих місць.

Елліс спокійно рушив у бік Нью-Йорка. Він уже достатньо довго користувався люком Джиффі, щоб запам’ятати, скільки до нього кроків. П’ять. П’ять кроків крізь мерехтливий сірий тунель — і він уже був за сто шістдесят миль. Елліс зупинився і озирнувся. Досі він зробив лише три. Дев’яносто шість миль, більш як половина шляху.

Четвертий вимір був дивовижною штукою.

Елліс притулив портфель до ноги, дістав люльку й заходився шукати в кишені тютюн. У нього досі було тридцять секунд, щоб дійти до роботи. Ціла купа часу. Спалахнула запальничка, і Генрі вміло затягнувся. Він закрив запальничку й запхав назад до кишені.

Направду дивовижа. Люк Джиффі став революційним винаходом. Тепер можна було дістатися будь-куди миттєво, не гаючи часу і не стояти в безкінечних заторах з іншими моноджетами, що теж кудись прямували. Транспортна проблема гостро стояла ще із середини двадцятого століття. Щороку все більше родин переїжджало з міст у сільську місцевість, закорковуючи й без того переповнені потоки транспорту на дорогах й повітряні маршрути моноджетів.

І ось нарешті знайшлося рішення. Люків Джиффі можна встановлювати скільки завгодно, вони не перетиналися. Люк Джиффі поєднував місця не в просторі, а через якийсь інший вимір — вони до пуття не пояснили йому, як саме. Тепер кожна терранська сім’я зможе встановити собі такий рівно за тисячу кредитів: одні ворота в себе на подвір’ї, інші — в Берліні, на Бермудах, у Сан-Франциско чи Порт-Саїді. Будь-де у світі. Був, звичайно, один недолік: стаціонарні ворота. Ти можеш вибирати лише один маршрут — і все.

Але для офісних працівників це було ідеально. Заходиш з одного боку, виходиш з другого. П’ять кроків — і сто шістдесят миль. Сто шістдесят миль, які до цього були жахіттям у дві з половиною години: скрегіт машин, несподівані зупинки, моноджети, що тебе підрізають, любителі поганяти, неуважні пілоти, копи в засідках, виразка і кепський настрій. Тепер це в минулому — принаймні для нього як працівника «Терран девелопмент», що виробляло люки Джиффі. А незабаром — для всіх, коли вони з’являться на ринку.

Елліс зітхнув. Час працювати. Він уже бачив Еда Голла, що мчав до будинку ТД, перестрибуючи по дві сходинки за раз, за ним біг Тоні Френклін. Пора ставати до роботи. Елліс нахилився за портфелем.

Аж раптом він побачив їх.

Мерехтлива паволока в цьому місці була тонкою. Наче якийсь перехід, де мерехтіння було слабшим. Трохи збоку від його черевика, просто за краєм портфеля.

За переходом, одразу за сірим мерехтінням, виднілися три крихітні силуети. Дуже маленькі чоловічки, не більші за комах.

Вони дивилися на нього з неймовірним здивуванням.

Елліс вирячився на них, забувши про портфель. Три крихітні чоловічки були вражені не менше. Жоден з них не ворушився, крихітні постаті заціпеніли від жаху. Роззявивши рота, Генрі нахилився роздивитися їх, його очі округлилися.

З’явилася четверта маленька постать. Усі вони стояли, прикуті до своїх місць, з виряченими очима. На них були якісь мантії, коричневі мантії і сандалі. Дивне, нетерранське вбрання. Загалом чоловічки виглядали зовсім не по-терранському. Їхній розмір, їхні дивного кольору темні обличчя, їхній одяг — і їхні голоси.

Раптом крихітні чоловічки почали пронизливо кричати один на одного, попискуючи дивною тарабарщиною, і забігали метушливими, схвильованими колами. Вони бігали з неймовірною швидкістю, носилися, як мурахи на розпеченій сковороді, безупинно попискуючи пронизливими голосами.

Елліс намацав ручку портфеля і повільно його підняв. Маленькі постаті із захопленням і жахом дивилися, як величезна сумка здіймається над ними. В Елліса промайнула ідея. Боже мій, а що як вони пройдуть в люк Джиффі крізь цей сірий туман?

Але він не мав часу це з’ясовувати — він уже спізнився. Елліс випростався й поквапився до виходу з тунелю в Нью-Йорк. Миттю він вийшов під сліпуче сонце, раптом опинившись на жвавому розі вулиці перед офісом.

— Привіт, Генрі! — крикнув Дональд Поттер, що біг до входу до будівлі ТД. — Гайда!

— Біжу-біжу, — Елліс мимохіть поквапився за ним. Позаду круглі ворота люка Джиффі світилися над тротуаром, як привид у мильній бульбашці.

Елліс піднявся нагору сходами в офіс «Терран девелопмент», уже зосереджений на важкому дні попереду.

Коли кабінети почали замикати і всі готувалися розходитися по домівках, Елліс зайшов до координатора Патрика Міллера.

— Містере Міллер, скажіть, а ви ж відповідаєте і за змістовну частину досліджень?

— Так, а що?

— Дозвольте вас дещо запитати. Де саме проходить люк Джиффі? Він же має десь проходити.

— Він проходить цілковито поза нашим континуумом, — Міллерові вже хотілося додому. — Крізь інший вимір.

— Це я знаю. Але де саме?

Міллер дістав з нагрудної кишені хустинку і розгорнув її на столі.

— Мабуть, краще я поясню тобі це так. Припустимо, що я двовимірна істота, а ця хустинка відповідає твоєму…

— Це я бачив мільйон разів, — розчаровано сказав Елліс. — Це лише аналогія, а мені не цікаві аналогії, я хочу змістовну відповідь. Де проходить мій люк Джиффі між входом тут і виходом у Цедар-Ґроувз?

Міллер розсміявся.

— А чого ти взагалі питаєш?

Елліс нараз став обережнішим і байдуже знизав плечима.

— Просто цікаво. Має ж він десь проходити.

Міллер поклав руку Еллісу на плече у дружній, братерській манері.

— Генрі, старий, залиш це нам. Добре? Ми — розробники, ти — покупець. Твоя робота — користуватися люком, допомогти нам його перевірити, повідомляти про несправності чи дефекти, щоб ми могли вийти з ним на ринок наступного року й бути певними, що все гаразд.

— Насправді… — почав було Елліс.

— Що таке?

Елліс затнувся на півслові.

— Нічого, — він узяв до рук свого портфеля. — Справді нічого. До завтра. Дякую, містере Міллер, гарного вечора.

Він поквапився вниз, геть з будівлі ТД. Тьмяні обриси люка Джиффі виднілися у згасаючому світлі пізнього полудня. У небі вже було повно моноджетів, стомлені робітники і клерки розпочинали свою довгу мандрівку додому, за місто. Безкінечний переліт. Елліс підійшов до воріт і ступив усередину. Яскраве світло довкола нараз потьмяніло і згасло.

Він знову опинився у мерехтливому сірому тунелі. У дальшому кінці світилося коло із зеленого і білого. Круті зелені схили і його будинок, його подвір’я, кедр і клумби. Цедар-Ґроувз.

Два кроки по тунелю. Елліс зупинився, сів навпочіпки і уважно оглянув підлогу тунелю, сіру миготливу стіну туману, в яку вона переходила, — і сам перехід. Перехід, який він помітив уранці.

Вони досі були там. Але чи справді вони? Це була вже інша група. Цього разу їх зібралося вже десять чи одинадцять. Чоловіки, жінки і діти, що стояли разом і дивилися на нього з побожністю і зачудуванням. Кожен не більш як пів дюйма заввишки. Маленькі перекошені постаті, що дивно переміщувалися і змінювали форму, мінливі кольори і відтінки.

Елліс поквапився далі. Крихітні постаті дивилися йому вслід. Він на мить озирнувся поглянути на їхнє мікроскопічне зачудування, — і ступив на своє подвір’я.

Він вимкнув люк Джиффі й піднявся сходами ґанку. До будинку Елліс увійшов замислений.

— Привіт, — гукнула з кухні Мері. Вона прошурхотіла до нього у своїй короткій прозорій сорочці й обвила руками. — Як сьогодні робота?

— Добре.

— Усе гаразд? У тебе дивний вигляд.

— Так, усе добре, — Елліс механічно поцілував дружину в чоло. — Що на вечерю?

— Дещо вишукане. Сіріусанський кротячий стейк, одна з твоїх улюблених страв. Згодиться?

— Звичайно, — Елліс кинув капелюх і пальто на крісло.

Крісло згорнуло їх і відклало вбік. Генрі досі виглядав задумливим і відстороненим. — Усе чудово, мила.

— Справді нічого не трапилося? Ти ж не посварився знову з Літом Тейлором?

— Ні, звісно ж ні, — Елліс невдоволено похитав головою. — Усе гаразд, люба, годі мене шпиняти.

— Ну добре. Сподіваюся, що це правда, — зітхнула Мері.

Наступного ранку вони знову чекали на нього.

Він побачив їх, щойно ступив у люк Джиффі. Невеличка група, що чекала на нього у мерехтливій сірості, як жуки, впіймані у шматок желе. Вони рухалися рвучко, так швидко, що руки й ноги розпливалися. Чоловічки намагалися привернути його увагу, божевільно попискуючи своїми зворушливо тоненькими голосами.

Елліс зупинився і присів навпочіпки. Вони щось просунули крізь стіну тунелю, крізь перехід у сірості. Воно було маленьке, настільки маленьке, що він заледве його бачив. Білий прямокутник на кінці мікроскопічної жердинки. Вони дивилися на нього вичікувально, зі страхом і надією на обличчях. Відчайдушною, благальною надією.

Він узяв прямокутник, і той відламався, наче маленький тендітний пелюсток троянди з бутона. Елліс незграбно впустив його і спробував підібрати. Маленькі постаті з жахом спостерігали, як величезні руки сліпо обмацують підлогу тунелю.

Нарешті він знайшов квадратик і обережно його підняв.

Той був замалим, щоб щось розібрати. Що це? Літери? Якісь тонесенькі лінії, але він не міг їх прочитати, надто вже були дрібні. Елліс дістав гаманець, обережно поклав прямокутник між двома картками і запхав гаманець назад до кишені.

— Прочитаю пізніше, — сказав він.

Його голос прогуркотів, відлунюючи по тунелю. Від цього звуку маленькі істоти кинулися навтьоки, геть від сірого мерехтіння в темряву позаду, пронизливо кричучи тоненькими голосами. За мить їх не стало — повтікали, як перелякані миші. Він залишився сам.

Елліс став на коліна й спробувати зазирнути за сіре мерехтіння крізь перехід, де вони стояли, чекаючи на нього. Він побачив щось невиразне і покручене, сховане в розмитій паволоці. Якийсь ландшафт, який було важко розгледіти.

Схили, дерева і поля, але дуже-дуже маленькі й нечіткі.

Він глянув на годинник. Боже, вже десята! Він квапливо звівся на ноги й поспішив з тунелю на гарячий тротуар Нью-Йорка. Спізнився. Він вибіг сходами будівлі «Терран девелопмент» і вниз коридором до свого кабінету.

В обід він зазирнув до дослідницьких лабораторій.

— Привіт, — гукнув він до Джима Ендрюза, що проходив повз, навантажений звітами й обладнанням. — Маєш хвилинку?

— Чого тобі, Генрі?

— Хочу позичити дещо. Збільшувальне скло. — Він замислився. — Мабуть, краще навіть фотонний мікроскоп, потужності десь сто-двісті.

— Дитячі забавки, — Джим знайшов йому мікроскоп. — Слайди потрібні?

— Так, і кілька порожніх слайдів.

Елліс повернувся з мікроскопом до свого кабінету і поставив його на стіл, посунувши папери. Перед тим він обачно відправив свою секретарку міс Нельсон геть з кімнати на обід.

Генрі обережно і дбайливо дістав крихітну річ зі свого гаманця й поклав між двома скельцями.

Це справді були літери, але він нічого не зміг прочитати, бо це було щось цілковито незнайоме. Складні переплетені маленькі літери.

Якийсь час він роздумував, а тоді потягнувся до відеофона внутрішнього зв’язку.

— З’єднайте мене з Лінгвістичним відділом.

За мить з’явилося доброзичливе обличчя Ерла Пітерсона.

— Привіт, Еллісе. Чим можу допомогти?

Елліс завагався. Тут треба було бути обережним.

— Привіт, Ерле, старий. Хочу попросити тебе про послугу.

— Послугу? З радістю допоможу давньому другові.

— У вас же є там внизу та Машина? Яка перекладає, коли вам доводиться працювати з документами позатерранських культур.

— Звичайно. А що?

— Можна мені нею скористатися? — заторохтів Генрі. — Це дещо делікатна справа, Ерле. У мене є один знайомий на… е-е-е… Центавра VI, і він написав мені… е-е-е… використовуючи місцеву семантичну систему центавріанців, а я…

— Ти хочеш скористатися Машиною, щоб перекласти листа? Звичайно. Думаю, це можна зробити. Принаймні цього разу. Неси його сюди.

Елліс спустився до нього. Ерл показав, як працювати з Машиною, і щойно той відійшов, Елліс згодував їй маленький прямокутник. Лінгвістична машина клацала і дзижчала, а Елліс тихо молився, щоб папірець не виявився замалим і не застряг десь між зчитувачами Машини.

Але вже за кілька секунд стрічка вислизнула зі слота, її автоматично обрізало, і вона впала до кошика. Лінгвістична Машина одразу повернулася до обробки інших запитів — важливіших матеріалів з різних експортних філій ТД.

Елліс розгорнув плівку тремтячими пальцями. Слова затанцювали перед його очима.

Якісь запитання. Вони щось у нього запитували. Боже, це вже було серйозно. Він уважно все прочитав, ворушачи губами. У що він втелепався? Вони ж чекатимуть на відповіді, він узяв їхній папірець із собою. Мабуть, вони чекатимуть його на шляху додому.

Елліс повернувся до свого кабінету й потягнувся до відеофона.

— Дайте зовнішній дзвінок, — попросив він.

З’явився відеомонітор зовнішнього зв’язку.

— Слухаю, сер.

— З’єднайте мене з Федеральною інформаційною бібліотекою, — попросив Елліс. — З Відділом культурних досліджень.

Ввечері його, звісно, знову чекали. Але вже не ті самі постаті. Це було дивно: щоразу там стояла інша група. Їхній одяг теж дещо змінився, став іншого відтінку. Як і ландшафт позаду. Дерев, які він бачив раніше, вже не було. Схили залишилися, але змінили колір, ставши сіро-білими, затуманеними. Може, це сніг?

Елліс присів навпочіпки. Йому вдалося їм допомогти: відповіді з Федеральної інформаційної бібліотеки були завантажені до Лінгвістичної машини для зворотного перекладу. Відповіді тепер були тією ж мовою, що й запитання, але на втричі більшому шматку паперу.

Елліс поклав папірець на ніготь великого пальця й вкинув крізь сіре мерехтіння, наче граючи в марблз. Той перелетів через шість чи сім маленьких фігурок і скотився схилом, на якому вони стояли. За мить перестрашені нерухомі постаті несамовито кинулися за ним. Вони зникли у розмитих невидимих глибинах свого світу, й Елліс важко звівся на ноги.

— Що ж, — пробурмотів він до себе. — От і все.

Але він помилився. Наступного ранку на нього знов чекала нова група — з новими запитаннями. Крихітні чоловічки просунули свій мікроскопічний прямокутний папірець крізь перехід у стіні тунелю і перелякано стояли, чекаючи. Елліс присів і почав його шукати.

Зрештою йому це вдалося. Він поклав прямокутник у гаманець і вийшов, похмурий, у Нью-Йорк. Це вже були не забавки.

Йому що, доведеться тепер постійно їм допомагати?

Аж раптом він усміхнувся. Це була найдивніша річ, про яку він коли-небудь чув. Крихітні пройдисвіти були по-своєму милі. Маленькі серйозні обличчя зі стурбованим виразом, перелякані, вони боялися його, по-справжньому боялися. Та і як не боятися? Порівняно з ними він був велетнем.

Елліс задумався про їхній світ. Що це була за планета? Дивно, що вона така крихітна, але ж розмір відносний. Маленька, звичайно, порівняно з ним. Маленька й шаноблива. Він бачив їхні страх і спраглу, розпачливу надію, коли вони підсовували йому свої папірці. Вони залежали від нього, молилися, щоб він дав їм відповіді.

Елліс усміхнувся.

— Дуже незвична робота, — сказав він до себе.

— Ти знову тут? — здивувався Пітерсон, коли він ополудні з’явився у Лінгвістичній лабораторії.

— Розумієш, я отримав нового листа від мого друга з Центавра VI.

— Справді? — на обличчі Пітерсона з’явилася підозра. — Ти ж не розводиш мене, Генрі? У цієї Машини купа роботи, сам знаєш. Постійно щось приходить. Ми не можемо дозволити марнувати її час на…

— Це справді серйозна справа, Ерле, — Елліс поплескав по гаманцю. — Дуже серйозна справа. Це не порожні балачки.

— Ну гаразд. Якщо це справді так… — Пітерсон кивнув команді операторів Машини. — Томмі, пусти цього хлопця до Перекладача.

— Дякую, — прошепотів Елліс.

Він отримав переклад, знову відеофоном з’єднався з дослідницьким відділом Бібліотеки і передав їм запитання. Ввечері перекладені відповіді вже лежали обережно складеними в його гаманці, й Елліс рушив з будівлі «Терран девелопмент» до свого люка Джиффі.

Як завжди, на нього чекала нова група.

— Хлопці, дивіться, що я приніс, — прогримів Елліс, вкидаючи папірець крізь перехід у мерехтінні. Відповіді скотилися у мікроскопічний світ, підстрибуючи зі схилу на схил, а маленькі чоловічки бігли за ними, смішно перебираючи своїми коротенькими ніжками. Елліс з цікавістю спостерігав, як вони мчали, й гордо усміхався.

Вони справді поспішали, жодних сумнівів. Він бачив їх уже невиразно. Вони шалено мчали геть від мерехтливої стіни. Вочевидь, лише невеличка частина їхнього світу дотикалася до люка Джиффі — лише в одному місці, де мерехтіння було тоншим. Він пильно дивився на той бік.

Просто зараз чоловічки розгортали папірець, троє чи четверо. Вони розігнули сторінку й читали відповіді.

Елліс рушив тунелем до власного подвір’я, його розпирало від гордості. Сам він не міг прочитати їхніх запитань, а коли отримав переклад, то не міг відповісти. За нього працював спочатку Лінгвістичний відділ, решту робив відділ досліджень Бібліотеки, але Елліс почувався гордо. Зігрітим зсередини глибоким і світлим теплом. Вираз їхніх облич, те, як вони дивилися на нього з відповідями в руці. Момент, коли вони усвідомили, що він відповість на їхні запитання. Те, як вони мчали за ними. Це була своєрідна насолода, і це було надзвичайно приємно.

— Непогано, — пробурмотів він, відчиняючи двері чорного входу й заходячи до будинку. — Дуже непогано.

— Що непогано, любий? — запитала з-за столу Мері, швидко підвівши погляд. Вона відклала журнал і звелася на ноги. — Слухай, ти здаєшся таким щасливим! Що трапилося?

— Нічого. Справді нічого! — він гаряче поцілував її в губи. — Ти й сама маєш сьогодні чудовий вигляд, мала.

— О, Генрі, — Мері привабливо зашарілася. — Як мило.

Він подивився на дружину, на ній був світлий синтетичний халат.

— І вбрана гарно.

— Генрі! Та що це з тобою? Ти виглядаєш таким натхненним! Елліс усміхнувся.

— О, думаю, мені подобається моя робота. Знаєш, це найвища насолода — пишатися добре виконаною роботою, як то кажуть. Робота, якою ти можеш пишатися.

— А хто завжди говорить, що ти просто коліщатко у великій безликій машині, повний нуль і ніхто?

— Усе змінилося, — твердо сказав Елліс. — Я працюю над… е-е-е… над новим проектом. Новим завданням.

— Новим завданням?

— Збираю інформацію. Своєрідне, так би мовити, творче завдання.

До кінця тижня він передав їм чимало інформації.

Він почав виходити на роботу близько дев’ятої тридцять.

Так він мав цілих тридцять хвилин, щоб, спершись на коліна й долоні, заглядати крізь перехід у мерехтінні. Він навчився вже досить добре розрізняти і самих чоловічків, і те, що вони робили у своєму мікроскопічному світі.

Їхня цивілізація була примітивною, поза жодними сумнівами. За терранськими стандартами це взагалі заледве була цивілізація. Наскільки він розумів, у них фактично не було науки, якась аграрна культура, сільські комуни, монолітна племінна організація і невелика кількість мешканців.

Принаймні кожного разу, коли він дивився, їх було небагато. Цього він ніяк не міг збагнути. Щоразу, коли він приходив, його зустрічали нові люди. Жодних знайомих облич. Так само змінювався і світ. Дерева, поля, фауна і, очевидно, погода.

Може, їхній час плинув інакше? Вони рухалися жваво і рвучко, як пришвидшена відеоплівка, їхні голоси були пронизливими. Може, в цьому була справа? Може, це був цілком інший всесвіт, у якому часова структура була докорінно іншою?

Що ж до їхнього ставлення до нього, то тут не було жодних сумнівів. Після кількох зустрічей вони почали приносити йому жертви, неймовірно маленькі шматки копченої їжі, зготованої в печах і на відкритих цегляних вогнищах. Якщо він опускав ніс достатньо близько до сірого мерехтіння, то вловлював ледь відчутний аромат їжі. Запах був чудовий, різкий і сильний, з прянощами. Здається, це було м’ясо.

У п’ятницю він приніс збільшувальне скло і розглядав їх крізь нього. Це справді було м’ясо. Вони приводили тварин розміром з мурах, щоб забити й приготувати, підводили їх до печей. У збільшувальне скло він міг краще роздивитися їхні обличчя. Обличчя були дивні, суворі й засмаглі, з особливим, рішучим поглядом.

На нього, звичайно, вони дивилися завжди однаково — з виразом, в якому поєднувалися страх, пошана й надія. Від цього погляду він почувався дуже добре. Так вони дивилися на нього, і тільки на нього. Між собою вони сварилися й сперечалися — іноді навіть люто гамселили одне одного, билися, качаючись по землі клубком коричневих мантій. Вони були запальним і сильним видом, він починав ними захоплюватися.

І це було добре, бо Елліс почував гордість за те, що робив. Йому подобалося, що йому поклоняється ця горда, сильна раса. Вони були сміливими.

Десь на п’яту зустріч за мерехтінням стояла дуже красива споруда. Якийсь храм, місце релігійного поклоніння.

Поклоніння йому! Вони створили справжню релігію навколо нього. Він почав виходити на роботу о дев’ятій, щоб мати можливість пробути з ними цілу годину. На середину другого тижня у них вже з’явився справжній ритуал. Процесії, палаючі смолоскипи, якісь пісні чи гімни, жерці у довгих мантіях і гостро приправлені підношення.

Утім, жодних ідолів. Очевидно, він був настільки великий, що вони не могли осягнути його зовнішності. Він спробував уявити, як це мало виглядати з їхнього боку мерехтіння. Велетенський силует, що вивищувався над ними, за стіною сірої паволоки. Невиразна істота, чимось подібна на них, але водночас абсолютно від них відмінна. Інший вид істоти, очевидно. Більша — але відмінна і в інших аспектах, коли він говорив, відлуння гриміло по всьому люку Джиффі. Від цього вони досі панічно кидалися навтьоки.

Релігія розвивалася. Він змінював їх. Своєю присутністю і своїми відповідями — точними, правильними відповідями, які він отримував у Федеральній інформаційній бібліотеці й перекладав Лінгвістичною машиною на їхню мову. Звичайно, з їхнім часовим плином на відповіді їм доводилося чекати поколіннями, але вони вже звикли до цього. Вони чекали і сподівалися, вони передавали запитання, й через кілька століть він давав відповіді, відповіді, які вони, певна річ, використовували.

— Що відбувається? — запитала Мері, коли він якось повернувся додому на годину пізніше. — Де ти був?

— Працював, — байдуже відповів Елліс, знімаючи капелюх і пальто. Він впав на диван. — Я втомився, по-справжньому втомився, — зітхнув Елліс з полегшенням і жестом наказав сенсору дивана принести віскі з цитриною.

Мері підійшла до нього.

— Генрі, я трохи хвилююся.

— Хвилюєшся?

— Ти не маєш так тяжко працювати, тобі треба більше відпочивати. Коли ти востаннє був у справжній відпустці? Подорожував за межі Терри, за межі системи? Ти знаєш, мені хочеться зателефонувати тому Міллеру й запитати в нього, чи справді варто чоловікові твого віку давати стільки…

— Чоловікові мого віку! — розгнівано пирхнув Елліс. — Не такий я вже й старий.

— Звичайно, ні, — Мері сіла біля нього й лагідно оповила руками. — Але ти не повинен стільки працювати, ти заслуговуєш на відпочинок. Тобі так не здається?

— Це інше. Ти не зрозумієш, це не та попередня робота, де лише звіти, статистика і кляті папери. Це…

— Що це?

— Це інше, я вже не просто коліщатко, це щось мені дає. Я не можу тобі пояснити, мабуть, але я мушу це робити.

— Якби ти розповів детальніше…

— Я не можу розповісти тобі більше, — відповів Елліс, — але у світі більше немає нічого подібного. Я пропрацював на «Терран девелопмент» двадцять п’ять років, двадцять п’ять років однаковісіньких звітів, день у день. І за ці двадцять п’ять років я ніколи так добре не почувався.

— О, справді? — проревів Міллер. — Годі прикидатися! Зізнавайся, Еллісе!

Елліс розтулив рота й одразу стулив.

— Про що ви говорите? — запитав він перелякано. — Що трапилося?

— Не викручуйся! — обличчя Міллера на відеоекрані почервоніло. — Хутко до мого кабінету.

Екран згас.

Елліс приголомшено сидів за столом. Поступово він опанував себе й звівся на тремтячі ноги.

— Боже мій! — напівпритомний від шоку, він кволо витер холодний піт з чола. Отак вмить усе пішло шкереберть.

— Якісь проблеми? — запитала співчутливо міс Нельсон.

— Ні, — Елліс заціпеніло рушив до дверей, він був геть розбитий. Що такого дізнався Міллер? Боже! Що ж такого…

— Містер Міллер, здається, розлючений.

— Так, — Елліс сліпо плівся коридором, його думки кружляли колами. Міллер здавався дуже розлюченим, він, мабуть, якось про все дізнався. Але чому він так розгнівався? Хіба йому не байдуже? На Елліса ніби дмухнуло крижаним холодом, ситуація була небезпечною. Міллер був його керівником, з правом наймати і звільняти. Може, він вчинив щось неправильне чи порушив закон, скоїв злочин? Але який?

Яке діло Міллеру до них?! Як це обходило «Терран девелопмент»?

Він відчинив двері до офісу Міллера.

— Ось і я, містере Міллер, — промимрив він. — У чому річ? Міллер дивився на нього розлючено.

— Ця твоя дурнувата історія про двоюрідного брата з Проксими.

— Тобто… е-е-е… ви маєте на увазі приятеля з Центавра VI?

— Ти… ти брехун! — Міллер підстрибнув. — Після всього, що компанія для тебе зробила!

— Я не розумію, — промимрив Елліс. — Що я…

— Як гадаєш, для чого взагалі ми дали тобі люк Джиффі?

— Для чого?

— Для перевірки! Щоб ти його випробовував, ти, банькатий смердючий венеріанський цвіркун! Компанія великодушно дозволила тобі користуватися люком Джиффі до його виходу на ринок, а що ти зробив натомість? Ти ж, ти…

Елліс теж почав закипати. Зрештою, він працював на ТД двадцять п’ять років.

— Вам не здається, що не слід бути таким грубим? Я виклав за нього тисячу золотих кредитів.

— Що ж, сходи до бухгалтерії, і тобі повернуть гроші. Я вже дав вказівку команді конструювання спакувати і опечатати твій люк Джиффі.

Елліс був приголомшений.

— Але чому?!

— А й справді, чому?! Тому що він бракований! Тому що він не працює! Ось чому. — Очі Міллера горіли технологічним гнівом. — Інспекційна команда виявила там витік завширшки в милю. — Він скривив губи. — Ніби ти того не знаєш!

Серце Елліса завмерло.

— Витік? — прохрипів він налякано.

— Витік. І добре, що я завбачливо санкціонував періодичні перевірки. Якби ми покладалися на таких людей, як ти…

— Ви впевнені? Мені здавалося, що все гаразд. Тобто що я діставався куди треба без проблем, — не здавався Елліс. — Жодних претензій з мого боку.

— Жодних. Жодних претензій з твого боку. Саме з цієї причини ти не отримаєш люка на заміну, саме тому ти сьогодні повертаєшся додому моноджетом. Тому що ти не доповів про витік! І якщо ти ще колись спробуєш утнути щось таке в цьому офісі знову…

— Чому ви вважаєте, що я знав про… про дефект?

Міллер осів у кріслі, охоплений люттю.

— Завдяки твоєму щоденному паломництву до Лінгвістичної машини, — сказав він стримано. — З листом начебто від твоєї бабусі на Бетельґейзе II. Хоча ніякого листа не було, це був цілковитий обман. Ти отримував листи через витік у своєму люку Джиффі!

— Як ви можете знати? — нахабно пискнув Елліс, припертий до стіни. — Можливо, там і був дефект, але ви не можете довести жодного зв’язку між вашим недоладно сконструйованим люком Джиффі і моїми…

— Твої повідомлення, — відрізав Міллер, — які ти всучував нашій Лінгвістичній машині, не були написані позатерранським шрифтом. Вони не з Центавра VI чи якоїсь іншої системи поза Террою. Це староєврейська. І є лише одне місце, де ти міг їх дістати, Еллісе. Тож не намагайся викручуватися.

— Староєврейська! — розгублено вигукнув Елліс і зблід, як полотно. — Боже, то інший континуум — це ж четвертий вимір. Очевидно, що це час. — Він затремтів. — І розширення Всесвіту. Це пояснює їхній розмір, чому кожного разу нова група, нове покоління…

— Ми й так достатньо ризикуємо з цими люками Джиффі, прокладаючи тунелі крізь інші часопросторові континууми. — Міллер втомлено похитав головою. — Ти безвідповідальний, ти знав, що мав доповісти про дефект.

— Я ж нікому не заподіяв шкоди, правда? — Елліс раптом дуже занервував. — Вони здавалися задоволеними, навіть вдячними. Боже, я справді не хотів нікому зашкодити.

Міллер гнівно і пронизливо заревів. Якийсь час він кружляв по кімнаті, а потім зрештою дістав щось і кинув на стіл, просто перед Еллісом.

— Не зашкодив. О так, звичайно, ти нікому не зашкодив. Подивися на це, я взяв її в Архіві античних артефактів.

— Що це?

— Дивися сам! Я звірив це з одним із твоїх списків запитань. Слово в слово, точнісінько те саме. Усі твої списки, запитання й відповіді — усе тут. Ти, багатоногий ґанімедіанський коростяний жук!

Елліс узяв книгу й розгорнув її. Після кількох сторінок на його обличчі з’явився дивний вираз.

— Господи! Вони записали все, що я їм передав, звели це у книгу. Кожне слово. І додали коментарі. Це все тут — кожне слово. Отже, я справді вплинув на них. Вони передали все далі, записали все це.

— Повертайся до свого кабінету. Годі з мене, не хочу більше тебе сьогодні бачити, не хочу взагалі ніколи тебе більше бачити. Чек з компенсацією за звільнення прийде як звичайно.

Шокований, з дивним схвильованим виразом Елліс схопив книгу й похитуючись пішов до дверей.

— Містере Міллер, а я можу забрати її? Взяти з собою?

— Звичайно, — втомлено відповів Міллер. — Звичайно, ти можеш її забрати. Почитаєш дорогою додому — в громадському моноджетному транспорті.

— Генрі дещо тобі покаже, — радісно прошепотіла Мері Елліс, тримаючи місіс Лоуренз за руку. — Скажи йому, будь ласка, те, що треба.

— Те, що треба? — невпевнено перепитала місіс Лоуренз, трохи знітившись. — Що він має показати? Сподіваюсь, це не щось живе?

— О ні, — Мері підштовхнула її до дверей кабінету. — Просто усміхайся. — І продовжила звичайним голосом: — Генрі, прийшла Дороті Лоуренз.

Генрі Елліс з’явився на порозі свого кабінету. Він коротко вклонився — поважна фігура у шовковому халаті, з люлькою в роті й кульковою ручкою в руках. — Добрий вечір, Дороті, — сказав він низьким, гарно поставленим голосом. — Не будете ласкаві зайти до мого кабінету на хвилину?

— Кабінету? — місіс Лоуренз невпевнено зайшла до нього. — Що ви вивчаєте? Тобто Мері казала, що ви щось робите останнім часом, щось цікаве, тепер, коли ви без… Тобто коли ви більше буваєте вдома. Втім, вона нічого не розповіла мені про суть.

Очі місіс Лоуренз з цікавістю пробіглися кабінетом. Там було повно карт і фоліантів довідників, величезний стіл з червоного дерева, атлас, глобус, шкіряні крісла і неймовірно стара електрична друкарська машинка.

— Господи! — вигукнула вона. — Як дивно! Уся ця старовина.

Елліс щось обережно дістав з книжкової полиці і недбало їй простягнув.

— До речі, погляньте ось на це.

— Що це? Книга? — місіс Лоуренз взяла книгу й з цікавістю її оглянула. — Боже, важка, правда? — вона прочитала текст на обкладинці, її губи ворушилися. — Що це означає? Здається дуже давньою. Які дивні літери! Ніколи не бачила нічого подібного. «Біблія». — Вона з цікавістю підвела очі. — Що це?

Елліс ледь помітно усміхнувся.

— Це…

До неї нарешті дійшло, і від усвідомлення місіс Лоуренз перехопило подих.

— Боже мій! Та це ж ваша книга!

Елліс усміхнувся і велично, скромно почервонів.

— Просто дрібничка, яку я звів докупи, — протягнув він байдуже. — Моя перша, правду кажучи. — Він задумливо грався своєю кульковою ручкою. — А зараз, якщо ви мені пробачите, я маю повертатися до роботи.

Законна здобич

Професор Ентоні Даґлас задоволено вмостився у своєму І м’якому червоному шкіряному кріслі, втомлено зітхнув, важко крекчучи, зняв черевики і відштовхнув їх ногою в куток. Чоловік відкинувся на спинку, склав руки на своєму товстому череві й заплющив очі.

— Втомився? — запитала Лора Даґлас, відвернувшись на мить від плити. Вона співчутливо дивилася на нього своїми чорними очима.

— Ще б пак! — Даґлас глянув на вечірню газету, що лежала на дивані навпроти. Чи варто заради неї вставати? Ні, не варто. Він попорпався в кишені свого піджака, дістав сигарету й неспішно її закурив. — Я дуже втомився. Ми беремося за цілковито новий напрям досліджень. Цілий виводок кмітливих молодих людей прибув сьогодні з Вашинґтона. З портфелями і логарифмічними лінійками.

— Тебе ж не…

— О ні, я й досі головний, — радісно усміхнувся Даґлас. — Навіть думати про це забудь. — Його огорнув блідо-сірий сигаретний дим. — Мине ще кілька років, доки вони мене обженуть. Їм доведеться спочатку трохи відточити свої лінійки…

Його дружина усміхнулася і продовжила готувати вечерю. Може, це була просто така атмосфера маленького містечка в Колорадо. Непохитні й незворушні гірські вершини довкола, розріджене прохолодне повітря. Безтурботні мешканці. Хай там як, а її чоловіка, здавалося, зовсім не хвилювали виклики й сумніви, що тиснули на інших представників його професії. Когорту ядерних фізиків усе більше поповнювали енергійні новачки, і старожили раптом почали непокоїтися за свої крісла. Усі коледжі, кафедри фізики й лабораторії заполонили зграї кваліфікованих молодих людей. Навіть тут, у коледжі Браянт, далеко від битих шляхів.

Але якщо Ентоні Даґлас і хвилювався, то ніяк цього не виказував. Він щасливо відпочивав у своєму кріслі, з заплющеними очима й з блаженною усмішкою на обличчі. Він був втомлений, але спокійний. Професор ще раз зітхнув, але цього разу більше від задоволення, ніж утоми.

— Може, я й достатньо старий, аби годитися їм у батьки, — пробурмотів він ліниво, — але я досі на кілька кроків попереду і краще розуміюся на грі. А крім того…

— А крім того знаєш, за які мотузки треба смикати.

— Це теж. Хай там як, але я думаю, що з цим новим напрямом, який ми розпочали…

Він раптом затнувся.

— Що таке? — запитала Лора.

Даґлас нараз підвівся у кріслі. Його обличчя раптом зблідло. Він із жахом на щось вирячився, вхопившись за бильця крісла, його рот стулявся й розтулявся.

За вікном було величезне око. Гігантське око, що уважно роздивлялося кімнату, вивчало його. Око цілком заступало краєвид за вікном.

— Господи! — вигукнув Даґлас.

Око враз відсунулося. Надворі лишилися тільки вечірній присмерк, темні схили й дерева, вулиця. Даґлас повільно осів у кріслі.

— Що там було? — запитала схвильовано Лора. — Ти щось побачив? Когось на вулиці?

Даґлас стискав і розтискав кулаки. Його губи нервово посмикувалися.

— Я кажу правду, Біле, я бачив його на власні очі. Воно було справжнім. Я б не вигадував, ти ж знаєш. Ти не віриш мені?

— Хтось ще його бачив? — запитав професор Вільям Гендерсон, задумливо жуючи олівець. Він уже звільнив місце за обіднім столом, відсунувши тарілку й прибори, і розгорнув свій записник. — Лора теж його бачила?

— Ні, Лора стояла спиною.

— Коли це було?

— Пів години тому. Я щойно повернувся додому. Близько шостої тридцять. Саме зняв взуття, відпочивав. — Тремтячою рукою Даґлас витер чоло.

— То, кажеш, воно було без тіла? Відокремлене? Лише… око?

— Лише око. Одне велетенське око, що витріщалося на мене. Розглядало. Неначе…

— Неначе що?

— Неначе дивилося у мікроскоп.

Запала тиша.

— Ти завжди був переконаним емпіриком, Даґу, — сказала руда дружина Гендерсона, що сиділа за столом навпроти. — Ти ніколи не вірив у нісенітниці. Але це… Шкода, що більше ніхто його не бачив.

— Звісно, ніхто його більше не бачив!

— Що ти маєш на увазі?

— Клята штука дивилася на мене. Це мене вона вивчала, — від хвилювання Даґлас майже кричав. — Як, думаєщ, я почуваюся, якщо мене вивчає око завбільшки з рояль? Боже мій, та якби я не був настільки раціональним, то вже збожеволів би!

Гендерсон з дружиною перезирнулися. Біл, на десять років молодший за Даґласа темноволосий красень, і життєрадісна Джин Гендерсон, лекторка з дитячої психології, гнучка і повногруда, у нейлоновій блузі й широких штанях.

— А ти що думаєш? — запитав її Біл. — Це більше твоя парафія.

— Це твоя парафія, — відрізав Даґ. — Не намагайся відкинути це як якусь хворобливу проекцію. Я прийшов до тебе, тому що ти голова біологічного департаменту.

— То ти гадаєш, що це була тварина? Гігантський лінивець чи щось таке?

— Це має бути якась тварина.

— Може, це чийсь жарт, — припустила Джин. — Чи якийсь рекламний щит. Вивіска офтальмології, яку хтось проносив повз вікно.

Даґлас уже заледве себе стримував.

— Око було живим. Воно дивилося на мене. Воно оглянуло мене, а тоді відсунулося, наче від лінзи. — Він здригнувся. — Кажу вам, воно вивчало мене!

— Лише тебе?

— Мене. Нікого більше.

— Ти чомусь переконаний, що воно дивилося згори, — зауважила Джин.

— Так, згори. Просто на мене. Авжеж. — Дивний вираз промайнув на обличчі Даґласа. — Ти права, Джин. Воно справді дивилося наче згори. — Він показав рукою вгору.

— Мабуть, це був Бог, — задумливо протягнув Біл.

Даґлас не відповів. Його обличчя стало попелясто-блідим, зуби зацокотіли.

— Казна-що, — відповіла Джин. — Бог — це психологічний трансцендентний символ, який виражає несвідомі сили.

— Воно дивилося на тебе з докором? — запитав Біл. — Наче ти вчинив щось неправильне?

— Ні, з цікавістю. З величезною цікавістю. — Даґлас підвівся. — Я маю повертатися, Лора вважає, що в мене трапився якийсь напад. Я їй, звісно, нічого не розповів. У неї немає належної наукової підготовки, тож їй важко буде змиритися з моєю історією.

— Це важкувато навіть для нас, — зізнався Біл.

Знервований Даґлас рушив до дверей.

— Вам не спадає на думку жодного пояснення? Може, це щось вимерле, що досі кружляє над цими горами?

— Нічого з відомого нам. Але якщо я почую про щось таке…

— Ти кажеш, що воно не нахилилося, щоб на тебе подивитися, а дивилося просто згори, — сказала Джин. — Тоді це не могла бути тварина чи якась інша земна істота. — Вона замислилася. — Можливо, за нами спостерігають.

— Не за вами, — роздратовано виправив жінку Даґлас. — Лише за мною.

— Інша раса, — підхопив Біл. — Ти думаєш…

— Може, це якесь око з Марса.

Даґлас обережно прочинив вхідні двері й визирнув назовні. Була глупа ніч. Легкий вітерець гойдав дерева, віявся вздовж траси. На тлі пагорбів виднівся невиразний темний силует Даґласової машини.

— Якщо придумаєте якесь пояснення, телефонуйте.

— Випий кілька пігулок фенобарбіталу перед тим, як влягатися, — порадила Джин. — Це заспокоїть твої нерви.

Даґлас вийшов на ґанок.

— Слушна думка, дякую. — Він похитав головою. — Господи, може, я божеволію? Гаразд, ще побачимося.

Він почав спускатися сходами, міцно тримаючись за поручні.

— Добраніч! — гукнув Біл. Двері зачинилися, і світло на ґанку згасло.

Даґлас обережно рушив до автівки. У цілковитій темряві він намагався витягнутою рукою намацати двері. Крок. Другий. Це було по-дурному. Дорослий чоловік, уже, вважай, підстаркуватий. І то в двадцятому столітті. Третій крок.

Діставшись до машини, Даґлас відчинив двері, швидко прослизнув досередини і замкнувся. Вмикаючи двигун і фари, він видихнув тиху подячну молитву. Так по-дурному. Гігантське око. Це, мабуть, чиясь витівка.

Він краяв собі мозок, намагаючись зрозуміти, хто б це міг бути. Студенти? Якісь жартівники? Комуністи? Змова, щоб довести його до божевілля? Він був важливою фігурою. Може, навіть найважливішим ядерним фізиком у всій країні. І ще цей новий проект…

Даґлас повільно виїхав на тиху трасу, вдивляючись у кожен кущ і дерево. Машина прискорювалася.

Змова комуністів. Хтось зі студентів був у клубі лівого спрямування. Якась група з вивчення Маркса. Може, це вони зібралися…

Щось зблиснуло у світлі фар. Щось на узбіччі траси.

Даґлас приголомшено вирячився на прямокутний видовжений брусок у траві при дорозі, якраз там, де росли великі темні дерева. Брусок виблискував і мерехтів. Даґлас пригальмував, майже зупинившись.

На узбіччі лежав золотий зливок.

Це було неймовірно. Професор повільно опустив вікно й визирнув. Невже це справді золото? Він нервово розсміявся. Навряд чи. Він, звісно, багато разів працював із золотом. І зливок виглядав справжнім. Але, мабуть, це був свинець, брусок позолоченого свинцю.

Проте… Звідки?

Жарт. Витівка. Діти з коледжу. Вони могли помітити його авто дорогою до Гендерсонів і знали, що незабаром він повертатиметься.

Або ж… Або ж це справді було золото. Може, тут проїхав якийсь бронемобіль, його круто занесло, от зливок і випав у траву. В такому разі у темряві на узбіччі траси лежав невеличкий скарб.

Але закон забороняв володіти золотом. Він буде змушений повернути його уряду. Проте він може спробувати відпиляти невелику частинку і для себе. Крім того, навіть якщо він його поверне, то, поза сумнівом, отримає винагороду. Можливо, кілька тисяч доларів.

В його голові промайнула божевільна думка. Взяти зливок, запакувати і полетіти з ним у Мексику, за межі країни. В Еріка Барнза є двомісний літак, він легко зможе перевезти зливок у Мексику і там продати. Вийти на пенсію. Жити в достатку до кінця життя.

Даґлас розлючено пирхнув. Повернути зливок — його обов’язок. Зателефонувати в Денверський монетний двір, повідомити про знахідку. Чи в поліцейський відділок. Даґлас здав назад, під’їхав до металевого бруска, вимкнув двигун і вийшов на темну трасу. Він мав це зробити. Як відданий громадянин — і, Бог свідок, п’ятдесят перевірок підтвердили, що він справді був відданим громадянином, — він мав це зробити. Професор заліз назад в автівку і спробував намацати ліхтарик на панелі. Якщо хтось загубив золотий зливок, його обов’язком було…

Золотий зливок. Неможливо. Його раптом пройняв крижаний холод, серце стиснулося. — Хіба хтось отак поїде і залишить золотий зливок? — чітко й переконливо промовив до нього внутрішній голос.

Коїлося щось дивне.

Його охопив страх. Даґлас застиг, тремтячи від жаху. Темна, безлюдна траса. Мовчазні гори. Він був сам. Ідеальне місце.

Якби вони хотіли схопити його…

Вони? Хто вони?

Він швидко роззирнувся довкола. Мабуть, ховаються в деревах, чекають на нього. Чекають, доки він перейде трасу й зійде з дороги в ліс. Нахилиться, щоб підібрати зливок. І щойно він це зробить — швидкий удар і кінець.

Даґлас кинувся назад в автівку і завів двигун. Він витиснув педаль газу і відпустив гальма. Автівка смикнулася й почала від’їжджати. Даґлас відчайдушно намагався втримати кермо, його руки тремтіли. Він мав забратися геть звідси. Геть — доки вони не дістали його.

Перемкнувшись на швидшу передачу, він озирнувся крізь прочинене вікно. Зливок досі був там, досі виблискував серед темної трави на узбіччі. Але тепер він виглядав дивно, нечітко, повітря навколо нього мінилося і тремтіло.

Раптом зливок потьмянів і зник. Його блиск поглинула темрява.

Даґлас глянув угору і зойкнув з переляку.

У небі над ним щось заступало зірки. Гігантська тінь, така величезна, що в голові в нього запаморочилося. Тінь рухалася просто над ним, безтілесна, але жива.

Обличчя. Згори дивилося гігантське, космічне обличчя. Неначе велетенський місяць, що заступив небо. Обличчя на мить завмерло, шукаючи його — саме на тому місці, звідки він щойно від’їхав, — а тоді, як до того зливок, потьмяніло і зникло в пітьмі. Знову виринули зірки. Він був сам.

Даґлас осів на сидінні. Його руки зісковзнули з керма і безсило впали обабіч, машину люто повело й почало носити по трасі. Він заледве встиг знову вхопити кермо.

Не лишалося жодних сумнівів. Його хтось переслідував. Намагався його дістати. Але не комуністи чи якісь студенти-штукарі. І не викопна тварина з далекого минулого.

Що б це не було, ким би вони не були, але це не мало стосунку до Землі. Воно — вони — були чимось з іншого світу. Вони полювали на нього.

Саме на нього.

Але чому?

Піт Берґ уважно його вислухав.

— Продовжуй, — сказав він, коли Даґлас договорив.

— Оце і все. — Даґлас розвернувся до Біла Гендерсона. — Не кажіть тільки, що я збожеволів. Я справді його бачив. Воно дивилося на мене. Цього разу вже ціле обличчя, а не лише око.

— Ти думаєш, що око було частиною цього ж обличчя? — запитала Джин Гендерсон.

— Я в цьому впевнений. Обличчя мало той самий вираз, що й око. Вивчало мене.

— Ми маємо зателефонувати в поліцію, — сказала Лора Даґлас тонким, кволим голосом. — Так не може далі тривати. Якщо хтось полює на нього…

— Поліція не допоможе. — Біл Гендерсон походжав туди-сюди кімнатою. Було вже пізно, за північ. У будинку Даґласів всюди горіло світло. Старий Мілтон Ерік, голова кафедри математики, сидів у кутку й уважно слухав, його зморшкувате обличчя залишалося незворушним.

— Ми можемо припустити, — сказав спокійно професор Ерік, вийнявши люльку з-поміж жовтих зубів, — що це неземна раса. Їхній розмір і розташування говорять про те, що вони не з Землі.

— Але ж вони не можуть просто висіти в небі! — вибухнула Джин. — Ніхто на таке не здатен!

— Можливо, існують інші конфігурації матерії, які в нормальному стані не поєднані і не пов’язані з нашою. Можливо, вони розташовані одна відносно одної в координатах, які абсолютно неможливо пояснити у наших теперішніх поняттях, і так співіснує нескінченна чи принаймні велика кількість систем всесвіту. І завдяки якомусь особливому розташуванню площин у цей момент ми дотичні до однієї з цих інших конфігурацій.

— Він має на увазі, — пояснив Біл Гендерсон, — що люди, які полюють на Даґа, не з нашого всесвіту. Вони з геть іншого виміру.

— Обличчя мерехтіло, — пробурмотів Даґлас. — І зливок, і обличчя спочатку заколихалися, а потім зникли.

— Відсунулися, — припустив Ерік. — Повернулися у свій всесвіт. Скидається на те, що вони можуть переходити до нас, мають, так би мовити, діру, крізь яку можуть пройти і повернутися.

— Дуже шкода, — сказала Джин, — що вони такі величезні.

Якби вони були меншими…

— Так, розмір на їхньому боці, — визнав Ерік. — Це прикро.

— Це все безглузді умоглядні балачки! — знервовано закричала Лора. — Доки ми тут сидимо і вигадуємо якісь теорії, вони на нього полюють!

— Це може пояснити богів, — раптом сказав Біл.

— Богів?

Біл кивнув.

— Хіба не бачите? У минулому ці істоти дивилися на нас, у наш всесвіт, крізь перехід. Можливо, навіть спускалися через нього. Первісні люди бачили їх і не могли пояснити. І довкола цього заснували релігію. Молилися їм.

— Гора Олімп, — сказала Джин. — Звісно. І Мойсей зустрів Бога на горі Синай. Ми високо в Скелястих горах. Мабуть, контакт відбувається лише на височині. У горах, таких як ці.

— І тибетські монахи теж живуть на найвищому гірському масиві у світі, — додав Біл. — Уся ця місцевість. Найвища і найстаріша частина світу. Усі великі релігії починалися з гір, від людей, які побачили Бога і несли про це слово.

— Чого я не можу зрозуміти, — сказала Лора, — так це чому вони хочуть саме його, Даґа. Вона безпорадно розвела руками. — Чому не когось іншого? Чому вони обрали саме його?

Обличчя Біла було суворим.

— Гадаю, це досить очевидно.

— Поясни, — проскрипів Ерік.

— Хто такий наш Даґ? Один з найкращих ядерних фізиків у світі. Працює над суперсекретними проектами в галузі. Передові дослідження. Уряд підтримує все, що робиться в коледжі Браянт, бо тут працює Даґлас.

— То й що?

— Вони полюють на нього через його здібності. Через його знання. Зважаючи на їхній розмір порівняно з нашим світом, вони можуть розглядати нас так само уважно, як ми розглядаємо у біологічних лабораторіях, наприклад, культуру Sarcina Pulmonum. Але це не означає, що вони культурно розвиненіші за нас.

— Ну звичайно! — вигукнув Піт Берґ. — Даґ потрібен їм через його знання. Вони хочуть викрасти його і використати його розум на службі їхнім власним культурам.

— Паразити! — охнула Джин. — Мабуть, вони завжди були залежними від нас. Розумієте? Люди зникали й раніше, викрадені цими істотами, — вона здригнулася. — Можливо, вони вважають наш світ чимось на зразок випробувального полігону, де для них у муках напрацьовуються нові техніки і знання.

Даґлас поривався був відповісти, але так нічого й не сказав. Заціпенілий, він сидів у кріслі, схиливши голову набік.

Зовні, у темряві за будинком, хтось кликав його на ім’я.

Він підвівся і рушив до дверей. Усі здивовано вирячилися на нього.

— Що трапилося? — запитав Біл. — Куди ти, Даґу?

Лора схопила його за руку.

— Що трапилося? Ти занедужав? Скажи щось! Даґу!!! Професор Даґлас вирвався, відчинив вхідні двері і вийшов на ґанок. Блідий місяць м’яко освітлював усе навкруги.

— Професоре Даґлас! — знову почувся голос, солодкий і свіжий — жіночий голос.

Освітлена місячним сяйвом, під сходами ґанку стояла дівчина. Білява, років, може, двадцяти. У картатій спідниці, светрі зі світлої ангори й шовковій хустинці на шиї. Вона стривожено махала йому з благальним виразом на маленькому обличчі.

— Професоре, маєте хвилинку? Щось жахливе сталося з… — вона побігла геть від будинку в темряву, і він не розчув останніх слів.

— Що трапилося? — прокричав Даґлас.

Він уже заледве чув її голос. Вона віддалялася.

Даґласа розривала нерішучість. Якусь мить він вагався, а тоді роздратовано поквапився за нею сходами вниз. Дівчина відступала все далі, заламуючи руки, її повняві губи судомило від розпачу. У світлі місячного сяйва було добре видно кожен її нажаханий, агонізуючий подих, кожне колихання грудей під светром.

— Чого тобі? — крикнув Даґлас. — Що трапилося? — розлючений, він намагався її наздогнати. — Заради Бога, зупинися!

Дівчина досі відступала геть, заманюючи його все далі від будинку, до великої зеленої галявини в університетському містечку. Даґлас сердився. Бісова дівчина! Чому вона не може на нього зачекати?

— Зачекай хвилину! — гукнув він, намагаючись її наздогнати. Засапуючись, він вибіг на темну галявину. — Хто ти? Якого біса ти…

Раптом щось спалахнуло. Сліпучий промінь світла вдарив поруч, випаливши на галявині яму, що задимілася за кілька футів від нього.

Даґлас зупинився, приголомшений. Вдарив другий промінь, цього разу просто перед ним. Хвилею тепла професора відштовхнуло назад. Він заточився і мало не впав. Дівчина раптом зупинилася. Вона стояла мовчазна й нерухома, з незворушним обличчям, неначе воскова. Вона раптом стала неживою.

Але Даґласу ніколи було про це думати. Він розвернувся й почав незграбно відступати назад до будинку. Вдарив третій промінь, просто перед ним. Даґлас звернув праворуч і впав у чагарник, що ріс під стіною. Хитаючись і задихаючись, він зупинився біля бетонної стіни будинку і щосили до неї притиснувся.

Раптом у повному зірок небі над ним щось ледь помітно замерехтіло. А тоді все припинилося. Даґлас був сам. Жодних променів. І…

Дівчини теж більше не було.

Наживка. Талановита підробка, щоб виманити його з будинку, щоб він вийшов на відкриту місцину, де вони могли б у нього поцілити.

Він звівся на тремтячі ноги й обійшов будинок. Біл Гендерсон, Лора і Берґ стояли на ґанку, нервово роззираючись, намагаючись знайти його. Машина теж стояла поруч, припаркована на виїзді. Може, якщо йому вдасться дістатися до неї…

Професор глянув на небо. Самі лише зірки. Жодного їхнього сліду. Якщо йому вдасться добігти до машини і від’їхати по трасі геть від гір, до Денвера, який розташований нижче, тоді він, може, буде у безпеці.

Даґлас глибоко, судомно вдихнув. До машини лише десять ярдів. Тридцять футів. Якби тільки добігти до неї…

Він швидко побіг стежкою до виїзду, рвучко відчинив двері машини, заскочив досередини, одним швидким рухом увімкнув запалювання й відпустив гальма.

Машина покотилася вперед, двигун загуркотів. Даґлас відчайдушно втопив педаль газу і стрімко помчав уперед. На ґанку Лора заверещала й побігла сходами вниз. Її крики й перелякані вигуки Біла загубилися в ревінні двигуна.

За мить Даґлас уже летів трасою геть від міста — довгою звивистою дорогою на Денвер.

Він зателефонує Лорі вже звідти. Вона зможе до нього приїхати, вони разом сядуть на потяг у східному напрямку. Біс із цим коледжем Браянт, під загрозою його життя. Він їхав усю ніч, годинами не зупиняючись. Сонце вже зійшло і повільно піднімалося небосхилом. На дорозі з’явилося більше машин. Він обігнав кілька дизельних вантажівок, що повільно й незграбно тягнулися трасою.

Даґлас потроху заспокоювався. Гори були позаду. Відстань від них зростала…

Ставало тепліше, і професор трішки збадьорився. У країні були сотні університетів і лабораторій. Він легко зможе продовжити свою роботу деінде, і вони ніколи не дістануть його, якщо забратися подалі від гір.

Даґлас пригальмував. Бак був майже порожнім.

Праворуч від дороги стояли заправка і невеликий придорожній кафетерій. Побачивши його, він згадав, що не снідав. Шлунок почав протестувати. Біля кафетерію стояли кілька припаркованих машин. Усередині за буфетною стійкою сиділи люди.

Даґлас з’їхав з траси і скотився до заправки.

— Повний бак! — гукнув він до оператора і ступив на гарячий гравій, не вимикаючи двигуна. Хотілося пити. Тарілка млинців із шинкою, гаряча чорна кава… — Я можу залишити її тут?

— Машину? — одягнений у біле оператор відкрутив ковпачок і почав заливати бак. — Чи що ви маєте на увазі?

— Заправ і запаркуй її для мене. Я повернуся за кілька хвилин. Хочу перехопити щось на сніданок.

— Сніданок?

Даґлас розсердився. Що не так з цим чоловіком? Він вказав на кафетерій. Там водій вантажівки саме прочинив скляні двері, вийшов на сходинку й задумано колупався в зубах. Усередині метушилася офіціантка. Даґлас уже відчував запах кави й бекону, що смажився на сковороді. Долинав ледь чутний металевий звук музичного автомата. Теплий, дружній звук.

— Кафетерій.

Оператор припинив заправляти. Він повільно опустив шланг і повернувся до Даґласа зі здивованим виразом на обличчі.

— Який кафетерій? — запитав він.

Кафетерій заколихався й враз зник. Даґлас ледь стримався, щоб не скрикнути від жаху. На місці, де щойно стояв заклад, було голе поле.

Зеленувато-коричнева трава. Кілька заіржавілих консервних бляшанок. Пляшки. Якийсь непотріб. Похилений паркан.

Удалині — силуети гір.

Даґлас спробував себе опанувати.

— Я трохи втомився, — пробурмотів він і хитаючись поліз назад у автівку. — Скільки з мене?

— Я щойно почав заливати…

— Тримай, — Даґлас тицьнув йому купюру. — Геть з дороги. — Він увімкнув двигун і рвонув на трасу. Приголомшений оператор дивився йому вслід.

Надто близько. Вони знов майже його дістали. Це була пастка, і він ледь не втрапив у неї.

Але насправді його жахало не це. Він уже виїхав з гір, а вони й досі його переслідували.

Це не допомогло. Він був не в більшій безпеці, ніж учора. Вони були всюди.

Машина летіла по трасі. Він практично дістався до Денвера — але що з того? Це геть не важливо. Він міг хоч вирити яму в Долині Смерті[15] — і все одно не бути в безпеці. Вони полювали на нього й не збиралися відступати. Щонайменше це було очевидно.

Даґлас відчайдушно намагався зосередитися. Він мав щось придумати, знайти якийсь вихід.

Паразитична культура. Раса, що полювала на людей, користалася з людських знань і відкриттів. Хіба не це казав Віл? Вони полювали за його винаходами, його унікальними здібностями і знанням ядерної фізики. Його вибрали, виокремили з групи через його видатні здібності й підготовку. Вони будуть переслідувати його, аж доки не дістануть. А тоді… Що тоді?

Його охопив жах. Золотий зливок. Приманка. Дівчина-примара, що виглядала справжньою. Людний кафетерій. Навіть запахи їжі. Смажений бекон. Гаряча кава.

Боже, якби ж то він був звичайною людиною, без навичок, без особливих умінь. Якби ж тільки…

Раптом щось ляснуло, і повело повело. Даґлас люто вилаявся. Колесо. І то саме зараз…

Саме зараз.

Даґлас зупинився на узбіччі, вимкнув двигун і потягнув ручник. Він трохи посидів у тиші, а потім почав порпатися у кишенях піджака, шукаючи зім’яту пачку сигарет. Професор повільно закурив і відчинив вікно, щоб випустити дим.

Він, певна річ, вже був у пастці і нічого не міг з цим вдіяти. Очевидно, шину пробили спеціально. Щось згори розкидали по дорозі. Може якісь цвяхи.

Траса була порожня. Жодної машини в полі зору. Він був зовсім сам, застряг між містами. До Денвера лишалося ще тридцять миль, тож жодних шансів туди дістатися. Довкола самі лише жахливо рівні поля, безлюдні рівнини.

Нічого крім пласкої землі і блакитного неба вгорі.

Даґлас визирнув у вікно. Він їх не бачив, але вони були там.

Чекали, доки він вийде з автівки. Його знання, його вміння будуть використані позаземною культурою. Він стане інструментом у їхніх руках. Усі його надбання стануть їхніми. Він буде їхнім рабом.

Втім, це був по-своєму комплімент. Серед усіх людей обрали саме його. За його вміння і знання. Його щоки злегка почервоніли. Вони, мабуть, якийсь час вивчали його. Величезне око, вочевидь, не раз спостерігало за ним крізь свій телескоп, чи, може, мікроскоп, чи що то було. Дивилося вниз і розглядало його. Оцінило його здібності і зрозуміло, що він може бути корисним для їхньої культури.

Даґлас відчинив двері і вийшов на гаряче узбіччя. Він кинув сигарету і спокійно її загасив. Глибоко вдихнув, потягнувся і позіхнув. Тоді професор побачив сяючі блискітки на асфальті.

Це були цвяхи. Обидві шини передніх коліс здулися.

Над ним щось замерехтіло. Даґлас мовчки чекав. Тепер, коли це нарешті сталося, він більше не боявся, а спостерігав за усім з якоюсь відстороненою цікавістю. Щось наростало, розгорталося над ним, розбухаючи й розширюючись. Якусь мить воно висіло нерухомо, а тоді опустилося.

Даґласа накрила велетенська космічна сітка. Вона почала підійматися, його затиснуло канатами. Даґлас рухався вгору, до неба, але був спокійний, незворушний і більше не боявся.

Чого боятися? Він робитиме майже те саме, що й завжди. Звичайно, він сумуватиме за Лорою і коледжем, дружніми інтелектуальними розмовами на кафедрі, світлими обличчями студентів. Але, поза сумнівом, він знайде товариство і нагорі.

Знайде, з ким працювати. Досвідчені уми, з якими можна спілкуватися.

Сітка підіймала його усе швидше. Дорога швидко віддалялася. Земля перетворилася з пласкої поверхні на кулю. Даґлас спостерігав за нею з професійною цікавістю. Над ним, за переплетеним мереживом сітки, він бачив обриси іншого всесвіту, нового світу, до якого рухався.

Постаті. Дві велетенські фігури сиділи навпочіпки. Неймовірно гігантські й згорблені. Одна з них тягнула сітку, інша спостерігала, тримаючи щось у руках. Позаду був якийсь ландшафт. Невиразні форми, надто великі, щоб Даґлас міг осягнути їх поглядом.

— «Ну нарешті, — пролунало в його голові. — Оце так боротьба!»

— «І воно того вартувало», — подумала інша істота.

Їхні думки гриміли в голові Даґласа. Могутні думки велетенських мізків.

— «Я був правий, цей поки найбільший. Яка здобич!»

— «Важить, мабуть, під двадцять чотири реґети!»

— «Ну нарешті!»

Враз спокій полишив Даґласа, він похолов від жаху. Про що це вони говорили? Що вони мали на увазі?

Аж тут його витрусили із сітки, і він полетів униз. Щось стрімко наближалося. Що це? Пласка, блискуча поверхня.

Дивовижно схожа на сковороду.

Повішений незнайомець

Ед завжди був практичною людиною, і коли бачив щось негоже, то намагався це виправити. Аж ось одного дня він побачив те, що висіло на міській площі…

О п’ятій вечора Ед Лойз умився, накинув пальто, одягнув капелюха, вивів з гаража машину і через усе місто доїхав до своєї крамниці з телевізорами. Ед почувався втомлено. Він вигрібав з підвалу землю, яку візком вивозив на задній двір.

Плечі і спину йому ломило, але для сорокалітнього він непогано тримався. На зекономлені Едом гроші Дженет тепер зможе придбати нову вазу. До того ж, йому подобалося власноруч ремонтувати фундамент будинку!

Смеркалося. У довгих променях призахідного сонця вулицями кудись поспішали працівники з передмість, навантажені торбинами й пакетами жінки, студенти зграйками квапилися додому з університету в одному натовпі з продавцями, службовцями і невиразними секретарками. Він зупинив свій «пакард» на червоний сигнал світлофора, а потім рушив далі. Крамниця працювала без нього. Він прибуде якраз перед вечірньою перервою і підмінить продавців. Прогляне касові записи за день, можливо, навіть сам щось продасть. Ед повільно проїхав повз зелений скверик обабіч вулиці — маленький міський парк. На парковці перед крамницею «Телевізори Лойза: продаж і ремонт» не було вільних місць. Він тихо вилаявся, розвернув авто і знову минув зелений скверик з самотнім питним фонтанчиком, лавкою і єдиним ліхтарним стовпом.

На ліхтарі щось висіло. На вітрі погойдувався якийсь безформний темний оберемок, якесь чи то опудало, чи манекен.

Лойз опустив скло на дверцятах і визирнув. Що воно, в біса, таке? Якась реклама? Мабуть, одна з тих, що Торговельна палата іноді встановлювала у сквері.

Ед знову розвернувся і поїхав повз це місце втретє. Проїжджаючи повз парк, він спробував роздивитися темний оберемок. То був ніякий не манекен. Якщо це й була реклама, то вкрай дивна. Волосся на потилиці Лойза стало дибки, він нервово сковтнув слину. На його обличчі і руках виступив піт.

То було тіло. Людське тіло.

— Подивись на нього! — крикнув Лойз. — Вийди сюди!

Дон Ферґюсон неквапом вийшов з крамниці, з гідністю застібаючи свій піджак у смужку.

— Це щось справді важливе, Еде? Мені не варто залишити магазин на помічника.

— Подивись уважно, — Ед показав пальцем у сутінкове небо. Ліхтар стримів на тлі вечірнього неба: стовп і оберемок на ньому.

— Онде воно висить. Скільки, в біса, воно там уже теліпається? — від хвилювання він майже кричав. — А куди дивляться люди? Проходять собі спокійнісінько, та й усе.

Дон Ферґюсон неквапом запалив сигарету.

— Не переймайся, старий. Якщо воно вже тут висить, то на це має бути причина.

— Причина?! Яка, наприклад?

Ферґюсон знизав плечима.

— Як тоді, коли Рада з безпеки руху виставила там побитий «б’юїк». Просвіта якась. Звідки мені знати?

Із взуттєвої крамниці підійшов Джек Поттер.

— Що сталося, хлопці?

— Там на ліхтарі висить тіло, — пояснив Лойз. — Я збираюся викликати копів.

— Вони мають знати про це, — констатував Поттер, — інакше це б там не висіло.

— Я повертаюся в магазин, — Ферґюсон рушив до крамниці. — Робота передусім, розваги почекають.

Лойз почав втрачати самовладання.

— Ви бачили його? Ви бачили, що там висить? Людське тіло! Мертвий чоловік!

— Звичайно, Еде. Я бачив його ще в обідню перерву, коли виходив за кавою.

— Ти хочеш сказати, що воно висить там з обіду?

— Звичайно. А що тут такого? — Поттер глянув на годинник. — Мушу бігти. Бувай, Еде.

Поттер поквапився геть і змішався з натовпом, що сунув тротуаром. Повз скверик ішли люди. Дехто з цікавістю поглядав угору на темний силует і йшов собі далі. Ніхто не зупинявся, ніхто на нього не зважав.

— Здається, я божеволію, — прошепотів Лойз. Він зійшов з тротуара на дорогу, огинаючи автомобілі. Водії оскаженіло сигналили, а він тимчасом дістався до протилежного узбіччя і ступив на зелену траву скверика.

Мрець був середнього віку, у потертому й рваному одязі.

Сірий костюм був заляпаний багнюкою, що вже встигла засохнути. Незнайомець. Лойз ніколи раніше його не бачив. Нетутешній. Обличчя мерця було трохи відвернуте вгору. Вечірній вітер м’яко й безгучно погойдував тіло, шкіра небіжчика рясніла проколами і порізами. На ранах і глибоких подряпинах запеклася кров. Як на поглум, з одного вуха звисали окуляри в сталевій оправі. Очі були вибалушені, рот — роззявлений, з опухлим язиком огидного синього кольору.

— Господи, воля твоя, — пробурмотів Лойз ледь стримуючись, щоб не зблювати. Переборовши нудоту, він повернувся на тротуар. Його всього аж тіпало від жаху й огиди.

Чому?! Хто цей чоловік? Чому він там висить? Що це має означати?

І… І чому ніхто не звертає на нього уваги?

Він наштовхнувся на невисокого чоловіка, що поспішав тротуаром.

— Обережно! — крикнув чоловік. — А, це ти, Еде.

Ед знічено кивнув.

— Привіт, Дженкінзе.

— Щось трапилося? — крамар з магазину канцтоварів ухопив Еда за руку. — У тебе нездоровий вигляд.

— Там у парку висить тіло.

— Ну то й що? — Дженкінз відвів його в альтанку біля крамниці з вивіскою «Телевізори Лойза: продаж і ремонт». — Не переймайся.

До них підійшла Марґарет Гендерсон, продавчиня з ювелірної крамниці.

— Що сталося?

— Ед зле почувається.

Лойз напустився на них.

— Як ви можете отак тут стояти? Ви що, не бачите? Заради Бога…

— Про що це він? — знервовано запитала Марґарет.

— Тіло! — закричав Ед. — Там висить тіло!

Навколо них почав збиратися натовп.

— Цьому чоловікові зле?

— Та це ж Ед Лойз.

— З тобою все гаразд, Еде?

— Тіло! — зарепетував Лойз, намагаючись вирватися. Люди намагалися втримати його за руки, а він уперто пручався.

— Пустіть мене! Поліція! Покличте поліцію!

— Еде…

— Йому негайно потрібен лікар.

— Схоже, він захворів.

— Або напився.

Лойз силоміць продерся крізь натовп, заточився і ледь не впав. Неначе крізь пелену він бачив людські обличчя: цікаві, стурбовані, збентежені. Чоловіки й жінки зупинялися подивитися, що тут за колотнеча. Лойз проштовхався до своєї крамниці і крізь вітрину бачив, як Ферґюсон демонструє покупцеві телевізор «Емерсон». У глибині зали Піт Фоулі з відділу ремонту налаштовував новий «Філко». Лойз оскаженіло кричав до них, але його голос глушили вуличний гамір і шум транспорту.

— Зробіть щось! — заволав він. — Не стійте довбнями! Зробіть що-небудь! Щось не так! Щось відбувається!

Натовп запобігливо розступився, аби дати дорогу двом кряжистим поліцейським, що настирливо продиралися до Лойза.

— Ваше ім’я? — тихо запитав поліцейський із записником.

— Лойз, — він втомлено витер лоба. — Едвард Лойз. Послухайте. Он там…

— Ваша адреса? — продовжував коп. Поліцейська машина швидко рухалася вулицею, спритно маневруючи між автівками й автобусами. Втомлений і збентежений Лойз осів на задньому сидінні. Він глибоко зітхнув і сказав:

— 1368, Герст Роуд.

— Це тут, у Піквілі?

— Саме так.

Докладаючи неймовірних зусиль, Лойз усе ж опанував себе.

— Послухайте. Там, у скверику, на ліхтарному стовпі висить…

— А де ви сьогодні були? — запитав коп, що сидів за кермом.

— Де я був? — перепитав Лойз.

— Ви ж не були у себе в крамниці, так?

— Не був, — Ед згідно кивнув головою. — Я був удома, в підвалі.

— У підвалі?!

— Так. Я копав. Виносив землю, щоб залити бетоном новий фундамент. А що? Це має якийсь стосунок до…

— З вами був ще хто-небудь?

— Ні, моя дружина поїхала в центр, діти були у школі. — Погляд Лойза перебігав з обличчя одного кряжистого копа до другого. Його охопила надія, божевільна надія.

— Ви хочете сказати, що я був там, у підвалі, і тому пропустив… Пояснення? Тобто я щось пропустив? На відміну від інших?

Запала мовчанка.

— Саме так, ви все пропустили, — зрештою сказав коп, що тримав у руках записник.

— Тоді це — офіційна справа? То це тіло… Воно має там висіти?

— Воно має там висіти. Щоб усі його бачили.

Ед кволо посміхнувся:

— Ну слава Богу. Мабуть, я дарма так рознервувався. Я думав, що справді щось сталося. Знаєте, щось на кшталт Ку-клукс-клану, якесь насильство. Що до влади прийшли фашисти чи комуністи. — Він утерся хусточкою, яку дістав з нагрудної кишені піджака, його руки все ще тремтіли. — Тепер я розумію, що це офіційна справа.

— Так, це офіційна справа. — Поліцейська машина наближалася до Зали Правосуддя. Сонце вже сіло. Вулиці ставали похмурими і темними. Вуличні ліхтарі ще не загорілися.

— Я вже почуваюся краще, — сказав Лойз. — Я трохи перехвилювався і, можливо, погарячкував, наговорив зайвого. Але тепер, сподіваюся, мене вже можна відпускати?

Обидва копи промовчали.

— Я мушу повернутися до своєї крамниці. Хлопці так і не встигли повечеряти, а зі мною вже все гаразд. Більше не буде жодних проблем. То чи треба…

— Це не забере багато часу, — запевнив його коп, що сидів за кермом. — Процедура триватиме недовго, лише кілька хвилин.

— Сподіваюся, — промимрив Лойз. Машина загальмувала на червоний сигнал світлофора. — Визнаю, що порушив громадський спокій. Навіть смішно, рознервувався до того, що…

Раптом Ед різким рухом відчинив дверцята і вискочив на вулицю. Світлофор загорівся зеленим, і машини навколо почали розганятися. Лойз рвонув до тротуару і побіг, оминаючи людей, намагаючись заховатися у натовпі, що роївся довкола. За спиною він чув крики і тупотіння чобіт.

То були не поліцейські, він зрозумів це першої ж миті. У Піквілі він знав кожного копа в обличчя: містечко було невеликим, а Лойз тримав тут свою крамничку вже цілу чверть століття.

Це були не поліцейські, і насправді ніхто нічого не знав про тіло. Поттер, Ферґюсон, Дженкінз — жоден із них не знав, чому воно там висіло. Вони нічого не знали, але при цьому й не переймалися. Оце було найдивнішим.

Лойз ускочив до будівельної крамниці і чимдуж метнувся в бік складу з чорним входом, переполошивши продавців і ошелешених покупців. Він перекинув урну для сміття, кинувся бігцем по бетонних сходах, переліз через паркан і зіскочив, засапаний, з другого боку.

Позаду не було жодного звуку. Йому вдалося втекти.

Він опинився біля входу в темний провулок, уздовж якого валялися дошки, покинуті коробки й автомобільні покришки. Вдалині виднілася вулиця. Замерехтіли й увімкнулися вуличні ліхтарі. На тротуарах — люди. Крамниці. Неонові вивіски. Машини.

Праворуч був поліцейський відділок.

Він стояв зовсім близько від нього, страхітливо близько. За вантажною естакадою продовольчої крамниці здіймалася стіна з білого бетону — Зала Правосуддя з заґратованими вікнами. Поліцейська антена. Верх височенної бетонної стіни губився у темряві. Кепське місце для Еда, він був надто близько. Слід якомога швидше звідси забиратися, подалі від них.

Від них?!

Скрадаючись, Лойз рушив провулком. За відділком була мерія — старомодна жовтава дерев’яна споруда з позолоченими мідними прикрасами на дверях і широкими бетонними сходами. Він бачив нескінченні ряди кабінетів з темними вікнами. Обабіч входу росли кедри, на клумбах рясніли квіти.

І було щось іще.

Над будинком мерії висіла темна пляма. Конічний похмурий згусток, темніший за сутінки. Призма чорного кольору, що розтікалася навсібіч і губилася в небі.

Він прислухався. Боже, до нього долинув якийсь звук! Щось таке, що змусило його у відчаї затулити вуха, аби цього не чути. Дзижчання. Віддалений, приглушений гул, як від бджолиного рою.

Лойз поглянув угору й від жаху заціпенів. Над мерією бовваніла непроникна темінь. Темінь настільки густа, що здавалася майже затверділою. І в цій пітьмі щось ворушилося! З темряви вихоплювалися якісь нечіткі форми, що спускалися з неба, на мить зависали над мерією, пурхали над нею густими роями, а потім сідали на дах.

Якісь фігурки, постаті, що, тріпочучи, спускалися з неба, з темного розколу, що відкрився над ним.

Зрештою Едові вдалося їх розгледіти.

Ед довго спостерігав за ними, заховавшись за похиленим парканом у калюжі брудної води.

Вони приземлялися групами, сідаючи на дах мерії й одразу ж зникаючи всередині. У них були крила, що робило їх схожими на велетенських комах. Махаючи крилами, вони спочатку пурхали на дах, а потім боком, по-краб’ячому, добиралися до входу й зникали в будівлі.

Це видовище було водночас відразливим і захоплюючим. Лойз затремтів від подиху прохолодного нічного вітру. Давалася взнаки втома. Від потрясіння у нього паморочилося в голові. На сходах мерії стояли люди, з будівлі раз за разом виходили групи людей, на якусь мить зупинялися, а потім ішли собі далі.

Хіба це були вони?

Це здавалося неможливим. Істоти, що з’являлися з темної прірви, не були людьми. Це були прибульці — з якогось іншого світу, з іншого виміру, що просочувалися крізь щілину, крізь тріщину в самому всесвіті. Крилаті комахи — мешканці іншої сфери буття — просочувалися крізь оцю розколину.

Один з гуртів на сходах мерії почав розходитися. Більшість попрямувала до машини поруч, один рушив було назад до мерії, але потім передумав і наздогнав решту.

Від страху Лойз заплющив очі. У нього запаморочилося в голові, він щосили тримався за похилений паркан. Ота постать, людська постать, здригнулася всім тілом, затріпотіла враз вирослими крильми, наздогнала гурт біля тротуару і там приземлилася.

Псевдолюди. Підробки. Комахи, спроможні видавати себе за людей, як земні комахи, що змінюють колір. Мімікрія.

Лойз опанував себе, відсунувся від паркана і поволі звівся на ноги. Було поночі, провулок поглинула суцільна темінь. Але вони, можливо, здатні бачити і в темряві, може, пітьма для них не проблема.

Він сторожко вибрався з провулка на вулицю. Йому ще траплялися перехожі, але вже рідше. На автобусних зупинках групки людей чекали на транспорт. У вечірній сутіні, поблискуючи світлом фар, гуркотів великий автобус.

Лойз кинувся вперед і проштовхався крізь натовп, а коли автобус зупинився, піднявся в салон і всівся позаду біля дверей. За мить автобус рушив.

Лойз потроху заспокоївся і з цікавістю поглядав на пасажирів. Байдужі втомлені обличчя, люди, що повертаються додому після роботи. Пересічні люди. На нього ніхто не звертав уваги. Кожен сидів мовчки, прикипівши до свого сидіння, і похитувався в такт з автобусом.

Чоловік, що сидів поруч, розгорнув газету. Ворушачи губами, він почав читати спортивний огляд. Пересічна людина. Темно-синій костюм, краватка. Якийсь комерсант чи може продавець, що повертається до дружини й дітей.

Навпроти сиділа молода жінка років двадцяти, з темними очима і волоссям. На колінах — пакунок. Нейлонові панчохи й туфлі на підборах. Червоний жакет і светр з ангорської вовни. Вона відсутнім поглядом втупилася перед себе.

Далі — старшокласник у джинсах і чорній куртці.

Огрядна жінка з потрійним підборіддям і величезною продуктовою торбиною з пакунками та мішечками. Її брезкле обличчя змарніло від утоми.

Звичайні собі люди, ті, хто повертався цим автобусом щовечора, повертався до своїх домівок і родин, до вечері.

Сьогодні ж вони повертаються додому зовсім безмозкі, контрольовані й одурені прибульцями у людській подобі, що заволоділи їхнім містом, їхнім життями, ними самими. Це могло б статися і з Лойзом, якби він у той час не длубався в підвалі, а був на своєму місці у крамниці. Його чомусь прогледіли, оминули. Отже, їхній контроль не був ідеальним, всеохопним.

Може, він не один такий.

У нього в серці забриніла надія: вони не всемогутні. Вони схибили, не взяли його під контроль. Їхні тенета, поле контролю, не вловили його. Перед тим, як поїхати в центр, він весь день пробув у підвалі, а зона їхнього впливу, вочевидь, була обмеженою.

Чоловік, що сидів за кілька місць через прохід, раптом почав розглядати Лойза. Цей погляд урвав хід його думок. То був стрункий молодик з темним волоссям і вусиками, добре одягнений — у коричневому костюмі й з начищеними черевиками. У його тонких пальцях була книжка. Він пильно стежив за Лойзом, вивчаючи його, а потім швидко відвернувся.

Ед напружився. Може, це один із них? Чи, може, навпаки, один з тих, до кого вони не дісталися?

Чоловік знову дивився на нього. Невеличкі темні очі, живі й розумні. Схоже, кмітливий чолов’яга — аж надто кмітливий, щоб бути таким, як усі. Або ж це — один з прибульців, чужинецька комаха з іншого світу.

Автобус зупинився. До салону повільно піднявся немолодий чоловік, опустив у скриньку жетон, пройшов далі й усівся навпроти Лойза.

Погляд молодика зупинився на новому пасажирові. На секунду між ними щось проскочило.

Вони перезирнулися з очевидним порозумінням.

Лойз підвівся зі свого місця, хоча автобус вже рушав. Він кинувся до дверей, ступив на підніжку і шарпнув аварійне гальмо. Гумові двері відчинилися.

— Гей! — закричав водій, заскрипіли гальма. — Якого біса?..

Лойз протискався назовні, автобус пригальмував. Обабіч дороги стояли будинки житлового району. Скрізь були газони й багатоквартирні блоки. Позаду зірвався зі свого місця молодик, а за ним і старий. Вони явно його переслідували.

Лойз стрибнув, добряче забившись об бруківку, і покотився аж на узбіччя. Нестерпний біль пронизав усе його тіло. Біль і темрява заполонили Лойзову свідомість. Відчайдушним зусиллям він усе ж опанував себе, проте заледве звівся на ноги, як знову заточився і впав. Автобус зупинився. З нього почали виходити люди.

Ед обмацав усе навкруги і зрештою щось ухопив. То був камінь, що лежав у риштаку. Стогнучи від болю, він спромігся встати. Перед ним з’явилася якась постать — молодик з променистими очима і книжкою.

Лойз щосили вдарив його ногою, молодик зойкнув і впав. Ед додав йому каменем, і чоловік заволав, намагаючись вивернутися.

— Зупиніться! Боже, послухайте…

Лойз зацідив йому ще раз, почувся жахливий хрускіт. Голос молодика урвався і перейшов у здушене виття. Лойз почав відступати, інші пасажири, що вийшли автобуса, обступили його. Лойз побіг вздовж дороги, незграбно переставляючи ноги. Ніхто його не переслідував. Люди схилилися над нерухомим тілом молодика з книжкою, того, з променистими очима, що кинувся за ним.

А що як він помилився?

Втім, було вже пізно цим перейматися. Зараз важливо було врятуватися, втекти геть з Піквіля, подалі від темної прірви пролому між їхнім і його світами.

— Еде! — Дженет Лойз злякано відступила з порога. — Що з тобою? Що…

Увійшовши до вітальні, Ед захряснув за собою двері.

— Запни штори, хутко!

Дженет підійшла до вікна.

— Але ж…

— Роби, як я кажу. Хтось ще є вдома?

— Та нікого, лише близнюки. Вони нагорі, у своїй кімнаті. А що сталося? У тебе такий дивний вигляд. Чому ти так рано?

Лойз замкнув вхідні двері і пройшовся будинком, ретельно оглядаючи кімнати. Потім він зайшов у кухню, дістав з шухляди під раковиною різницького ножа і провів пальцем по лезу. Гострий, достатньо гострий. Ед повернувся до вітальні.

— Слухай сюди, — сказав він дружині. — У мене мало часу. Вони знають, що мені вдалося втекти, тож вони мене шукатимуть.

— Вдалося втекти? — обличчя Дженет перекосилося від подиву і жаху. — Від кого?

— Наше місто захопили. Вони усе контролюють, я в цьому впевнений. Вони почали з органів влади — з мерії та поліції. А от що вони зробили зі справжніми людьми…

— Про що ти говориш?

— На нас напали. Комахи з якогось іншого всесвіту, з іншого виміру. Вони натягли якісь маски, щоб скидатися на людей. Більше того, вони вміють контролювати свідомість, зокрема й твою свідомість.

— Мою свідомість?

— Вони почали вторгнення звідси, з Піквіля. Взяли під контроль вас усіх, ціле місто — за винятком мене. Проти нас неймовірно могутній ворог, але й він має певні обмеження. Це вселяє надію. Вони не всемогутні, вони можуть помилятися!

Дженет похитала головою.

— Я не розумію тебе, Еде. Ти, схоже, збожеволів.

— Збожеволів? Аж ніяк, мені просто пощастило. Якби я не був під землею, в підвалі, то теж потрапив би під їхній контроль, як і всі ви. — Лойз поглянув у вікно. — Але немає часу на балачки, одягай пальто.

— Пальто?

— Ми забираємося звідси, з Піквіля. Треба знайти допомогу, щоб здолати ворога. Їх можна перемогти, вони можуть помилятися. Вони вже десь поруч, але якщо ми діятимемо швидко, то нам це вдасться. Нумо! — він грубо схопив її за руку. — Бери пальто і клич дітей, ми вирушаємо просто зараз. Немає часу на збори.

Смертельно бліда, його дружина підійшла до шафи й зняла з вішака пальто.

— Куди ми їдемо?

Ед висунув шухляду секретера, висипав її вміст на підлогу, підібрав і розгорнув дорожню карту.

— Усі шосейні дороги вони, звичайно, пильнуватимуть, але залишається ще путівець. Той, що веде до Оак Ґроув. Я там колись проїздив. Дорога практично занедбана, тож можливо, що вони випустять її з уваги.

— Дорога до старого ранчо? Господи, та вона ж давно закрита! Нею вже ніхто не їздить.

— Я знаю, — Ед з похмурим виглядом запхав карту до кишені пальта. — Це стане нашим порятунком. А тепер клич дітей і рушаймо. Твоя машина заправлена?

Дженет здивувалась:

— Мій «шевроле»? Я заправляла його вчора по обіді. — Вона підійшла до сходів на другий поверх. — Еде, я…

— Клич дітей! — Ед прочинив вхідні двері і визирнув назовні. Анікогісінько, жодного руху. Поки все було гаразд.

— Спускайтеся сюди, — гукнула Дженет ламким від хвилювання голосом. — Ми ненадовго звідси їдемо.

— Просто зараз? — почувся голос Томмі.

— Хутчіш! — гаркнув Ед. — Спускайтеся обоє!

На верхній сходинці показався Томмі.

— Я готую домашнє завдання, ми почали вивчати дроби. Міс Паркер каже, якщо ми не зробимо його до…

— Забудьте про дроби, — Ед підхопив сина на нижній сходинці й підштовхнув його до виходу.

— А де Джим?

— Вже йде.

Джим поволі спустився сходами.

— Тату, що сталося?

— Поїдемо покатаємося.

— Покатаємося? А куди?

Ед розвернувся до Дженет.

— Світло нехай горить, і піди ще ввімкни телевізор. — Він підштовхнув її до телевізора. — Нехай вони думають, що ми досі…

Раптом він почув дзижчання. Вихопивши ніж, Ед миттю припав до підлоги. Його мало не знудило, коли він побачив, як комаха спускалася сходами просто на нього, хутко рухаючи крильцями. Вона досі була трохи подібна на Джиммі, це теж було ще дитинча. В Еда втупився його погляд — позирк холодних фасеткових нелюдських очей. На тіло з крильцями досі були жовта футболка і джинси, на личку виднілися залишки людських рис. Його тіло неприродно скрутилося, неначе хотіло дотягнутися до Еда. Що воно робить?

Воно намагалося його вжалити!

Лойз щосили замахнувся на потвору ножем. Комаха з оскаженілим дзижчанням відступила. Лойз перекотився і поповзом дістався до дверей. Томмі і Дженет стояли як укопані, з безтямними обличчями, й отупіло за всім спостерігали. Лойз знову замахнувся ножем, і цього разу влучив. Створіння заверещало, захиталося, а потім гепнулось на стіну і, тріпочучи, сповзло на долівку.

Крізь розум Еда щось прокотилося. Якась хвиля сили, енергії, чужої свідомості, що пробивалась у його єство. Він враз застиг, мов паралізований. У нього проник інший розум, заторкнув його власну свідомість — раптово, разюче. Чиясь осоружна присутність напосідала на нього — і, стріпнувшись, згасла тільки коли комахоподібне створіння безформною купою звалилося на килимок.

Воно було мертвим. Лойз перевернув труп ногою. Так, це була комаха, щось схоже на муху. Одягнуте в жовту футболку і джинси, що носив його син Джиммі… Він відігнав від себе цю думку, надто пізно зараз про це згадувати. Він підхопив ножа і рушив до дверей. Дженет і Томмі все ще стояли непорушно, немов закам’янілі.

Машина була надворі, але до неї йому не прорватися. Вони чекатимуть на нього. Доведеться йти пішки десять миль. Десять довгих миль по грузькій дорозі через яри, поля, пагорби і густий ліс. І йти доведеться самому.

Лойз відчинив двері. На мить він озирнувся на дружину і сина, а потім захряснув двері і збіг сходами у двір.

Скоро він уже йшов швидким кроком дорогою крізь темряву до околиці міста.

Промені вранішнього сонця сліпили. Лойз зупинився, хапаючи ротом повітря. Його хитало з боку в бік, піт заливав очі.

Одяг на ньому подерся, пошматований чагарями і шпичаками, крізь які він продирався. Десять миль, подоланих на ліктях і колінах, поповзом, скрадаючись у нічній пітьмі. На черевики налипла грязюка. Знеможений і подряпаний, він, кульгаючи, заледве переставляв ноги.

Але попереду вже було містечко Оак Ґроув.

Лойз зробив глибокий вдих і почав спускатися з пагорба.

Двічі він заточувався і падав, але пересилював себе, підводився і йшов далі. У нього у вухах дзвеніло, перед очима все тремтіло і розпливалося. Але він зміг, він вирвався з Піквіля.

На нього з подивом витріщився Фермер, що працював у полі. Жінка, яка поралась біля будинку, теж. Лойз дістався до дороги й повільно поплівся нею. Попереду виднілися бензоколонка і придорожній кафетерій. Тут стояло кілька машин, у смітті греблися кури. На прив’язі бігав пес.

Лойз дошкандибав до заправки, одягнутий у біле оператор скоса поглянув на нього.

— Слава Богу, — пробурмотів Лойз і вхопився за стіну. — Я вже думав, що не дійду. Вони переслідували мене майже всю дорогу. Я чув, як вони дзижчали, дзижчали і пурхали за спиною.

— Що трапилося? — запитав оператор. — Ви потрапили в аварію? Вас пограбували?

Лойз втомлено похитав головою.

— Вони захопили ціле місто, захопили мерію і поліцейський відділок. Повісили чоловіка на ліхтарі. Це було перше, що я побачив. А потім вони заблокували дороги. Я спостерігав, як вони зависали над автомобілями, що в’їжджали до міста. Десь близько четвертої ранку я насилу від них відірвався. Я одразу відчув, коли вони відстали. А тоді зійшло сонце.

Оператор нервово закусив губу.

— Бачу, ви не в собі, вам треба до лікаря.

— Допоможіть мені дістатися до Оак Ґроув, — попросив затинаючись Лойз і знеможено сів на жорству. — Маємо почати зачистку, випровадити їх геть… І то негайно.

Лойз говорив, а вони записували все на магнітофон. Коли він закінчив, комісар вимкнув запис і підвівся з-за столу. Якусь мить він стояв, задумавшись, потім дістав сигарети і запалив одну. Його м’ясисте обличчя спохмурніло.

— Ви мені не вірите, — сказав Лойз.

Комісар запропонував йому сигарету, але Лойз роздратовано від неї відмахнувся.

— Куріть самі.

Комісар підійшов до вікна, зупинився, оглядаючи з вікна Оак Ґроув, і несподівано відповів:

— Я вам вірю.

Лойз аж осунувся на стільці.

— Ну слава Богу!

— Отже, вам вдалося звідти вибратися, — комісар похитав головою. — Замість того, щоб бути на роботі, ви працювали в підвалі? Шанс на таке був мізерний, один на мільйон.

Лойз ковтнув чорної кави, якою його пригостили.

— У мене є теорія, — промимрив він.

— Про що?

— Про них. Про те, хто вони такі. Вони щоразу захоплюють якийсь один район. Причому починають з верхівки, тобто місцевої влади, а потім рухаються вниз дедалі ширшими колами.

Міцно закріпивши за собою владу, вони захоплюють наступне місто. І так помалу, поступово поширюють своє панування.

Думаю, цей процес триває вже достатньо довго.

— Як довго?

— Тисячі років. Не думаю, що це щось нове.

— Чому ви так вважаєте?

— Коли я був дитиною, то був у «Біблійній лізі». Там нам показували різні малюнки релігійного змісту — стародруки.

На них було зображено ворожих богів, переможених Єговою: Молоха, Вельзевула, Моава, Ваала, Астарота…

— І що з того?

— До кожного з них було зображення. — Лойз підвів погляд на комісара. — Вельзевула було намальовано у вигляді велетенської мухи.

— Тривале у нас з ними змагання, — пробурмотів комісар.

— Їх перемогли, і в Біблії описується, як саме їх перемогли. Спочатку вони успішно наступали, але врешті їх подолали.

— А чому вони програли?

— Бо вони не можуть контролювати геть усіх. Мене вони, наприклад, не захопили. Їм так і не вдалося встановити контроль над євреями, і євреї рознесли попередження всьому світові, попередження про небезпеку. А оті двоє з автобуса! Думаю, вони були в курсі. Їм вдалося вислизнути, як і мені. — Він стиснув кулаки. — І одного з них я вбив. Це була помилка. Я побоявся ризикнути.

Комісар кивнув.

— Так, звісно. Їм вдалося уникнути обробки, як і вам. Мізерний шанс. Але решта жителів вашого міста перебувають під жорстким контролем. — Він відвернувся від вікна. — Гаразд, містере Лойз. Схоже, ви у всьому розібралися.

— Не в усьому. Шибениця. Чоловік, якого повісили на ліхтарі. Я все ж не можу цього зрозуміти. Навіщо? Чому вони зумисно його там повісили?

— А мені здається, що якраз тут все дуже просто, — комісар злегка всміхнувся. — Це була приманка.

Лойз закам’янів, його серце немов перестало битися.

— Приманка? Що ви хочете цим сказати?

— Вони хотіли виманити вас, змусити себе виказати, і таким чином дізнатися, хто у них під контролем, а кому вдалося його уникнути.

Лойз перелякано відсахнувся.

— Тож вони очікували, що будуть такі, як я! Вони передбачали… — він затнувся. — У них вже була готова ця приманка.

— І ви заковтнули наживку, зреагували. Самі себе виказали. Комісар рвучко рушив до дверей.

— Ходімо, містере Лойз, у нас багато роботи. Вперед, у нас обмаль часу.

Ошелешений, Лойз поволі підвівся на ноги.

— А чоловік? Хто був той чоловік?! Я його раніше не зустрічав. То був не місцевий мешканець, якийсь чужинець. Весь брудний, лице в синцях і подряпинах.

Комісар якось дивно поглянув на Лойза і відповів:

— Може, — м’яко сказав він, — ви зрозумієте і про це. Ходіть зі мною, містере Лойз. — Він відчинив двері, в його очах спалахнув лиховісний вогник. Лойз вийшов з відділку і поглянув на вулицю. Там стояли поліцейські, посеред вулиці височіла якась платформа, а поруч — телефонний стовп. А ще… Мотузка!

— Проходьте вперед, — сказав комісар з крижаною посмішкою.

Сонце щойно сіло. Віце-президент Торговельного банку Оак Ґроув вийшов з підвалу, навісив на двері кілька важезних замків, одягнув пальто і капелюха і ступив на тротуар. У цей пізній час лише кілька людей поспішали додому на вечерю.

— На все добре, — попрощався з ним охоронець, замикаючи двері.

— До побачення, — промимрив Клеренз Мейсон і пішов вулицею до стоянки, де була припаркована його машина. Пропрацювавши цілісінький день у підвалі, чоловік був втомлений. Він перевіряв розміщення скриньок для депозитних вкладів, шукаючи місце для додаткового ряду, і тепер був задоволений, що нарешті закінчив.

На розі Мейсон зупинився. Вуличні ліхтарі ще не світилися. Усе оповив туманний напівморок. Він роззирнувся і закляк.

Біля поліцейського відділку на телефонному стовпі висіло щось велике і безформне, злегка погойдуючись на вітрі.

Що воно, в біса, таке?

Мейсон обережно підійшов ближче, і йому враз захотілося додому. Він був утомлений і голодний, йому хотілося до дружини, до дітей, до гарячої вечері на столі. Але його щось насторожувало у цьому темному оберемку. Це було щось небезпечне й відразливе. Майже нічого не було видно, і він не міг чітко розгледіти, що саме то було. Проте воно його вабило, йому кортіло підійти ближче, роздивитися. Від цієї безформної маси йому було не по собі. Воно його лякало. Лякало — і заворожувало.

А найдивнішим було те, що крім нього, здавалося, ніхто цього не помічав.

Хто має очі, той побачить

Я цілком випадково виявив, що на Землю неймовірним чином вторглися іншопланетні форми життя. Я так досі й не зміг нічого з цим вдіяти, нічого не зміг придумати. Написав був листа до уряду, але у відповідь вони лише прислали мені рекламний буклет про ремонт та обслуговування каркасних будинків. Хай там як, а про цю інвазію вже відомо, я не перший, хто її викрив. Можливо, ситуацію вже навіть взяли під контроль.

Якось я сидів у своєму плетеному кріслі, знічев’я гортаючи сторінки дешевої книжки, яку хтось залишив у трамваї, і раптом натрапив на формулювання, що стало відправною точкою моєї розвідки. Спершу я навіть не відреагував на нього, знадобилося кілька хвилин, щоб повного мірою усвідомити його значущість. Коли ж я її осягнув, то здивувався, що з першого погляду не зауважив очевидного.

Йшлося, поза сумнівом, про форму життя з неймовірними властивостями, нехарактерними для земних життєвих форм. Мушу зауважити, що цей вид зазвичай маскується під звичайних людей, але завдяки наведеним автором спостереженням їхнє маскування легко викрити, з чого стає зрозумілим, що автору все теж було очевидно. Так, він чудово все розуміє і ставиться до ситуації досить легковажно. Ось як звучав цей рядок (я навіть тепер здригаюся, згадуючи про нього):

…його очі поволі блукали кімнатою.

Мене аж затрусило. Я намагався уявити собі ці очі. Може, вони котилися по кімнаті, як монети? З уривку цього аж ніяк не випливало. Звучало так, наче вони радше рухалися у повітрі, а не по якійсь поверхні. І, вочевидь, досить швидко. Але жоден персонаж оповіді цьому не здивувався. Це теж змусило мене задуматися: такий незвичайний факт — і жодної реакції. Далі пішло ще жахливіше:

…його очі перебігали з однієї людини на іншу.

Іншими словами, очі явно відокремилися від решти його тіла і діяли самостійно. Моє серце страшенно закалатало, я заледве дихав. Я натрапив на випадкову згадку про абсолютно невідому породу істот. Вочевидь, позаземну. Одначе для персонажів оповідання все виглядало цілком природним, тобто можна було припустити, що і вони належали до цієї самої породи.

А як щодо автора? У моїй голові почала закрадатися підозра: аж надто спокійно він говорить про подібні явища. Очевидно, що і для нього це — нормальна річ. Він не робить жодної спроби приховати того, що знає. Потім я прочитав таке:

…враз його очі прикипіли до Джулії.

Джулія, як добре вихована леді, повинна була б щонайменше обуритися. Далі описувалось, що вона запашіла рум’янцем й сердито звела брови. Тут я зітхнув з полегшенням: усе ж не всі персонажі були прибульцями. Але оповідь продовжувалася:

…його очі повільно і спокійно обстежували кожний дюйм її тіла.

Боже правий! При цьому жінка після цього лише відвернулася і пішла геть — тільки й усього. Я відкинувся на спинку крісла і ледь не задихнувся від такого жахіття. Моя дружина і вся родина здивовано поглядали на мене.

— Що сталося, любий?

Я не міг бодай щось їй пояснити. Для пересічної людини знати про таке — то було б занадто, тож я тримав усе при собі.

— Та нічого, — відповів я пошепки, а потім підвівся, згорнув книжку і поспіхом залишив кімнату.

Дочитував я вже в гаражі. Далі було гірше. Тремтячи, я прочитав такий абзац:

…він поклав свою руку на талію Джулії, але дівчина попросила його негайно її прибрати. Він, усміхаючись, одразу так і зробив.

Далі не було жодних згадок про те, що сталося з тією рукою після того, як чоловік її прибрав. Можливо, він її залишив у кутку. Можливо, викинув геть. Це не має значення. У будь-якому разі, було цілком очевидно, що відбулося, і це вразило мене найбільше.

У книжці йшлося про породу істот, здатних довільно відокремлювати частини своєї анатомічної будови. Очі, руки, можливо, ще щось. Навіть не кліпнувши оком. Тут мені стали в пригоді мої знання з біології. Схоже, це були представники найпростіших істот — одноклітинні організми, створіння, розвинені не більше за морських зірок. Як відомо, морські зірки теж на таке здатні.

Я читав далі й натрапив на неймовірне одкровення, яке автор навів без найменшого остраху:

…біля самого кінотеатру ми розділилися. Частина нас зайшла досередини, інша частина — до кафе на вечерю.

Схоже, це був бінарний поділ клітин. Поділ навпіл, в результаті якого формуються два окремі організми. Вірогідно, кожна нижня половина пішла до кафе, куди йти було далі, а верхні частини відвідали кінотеатр. Гортаючи сторінки тремтячими руками, я читав далі, доки на одному абзаці не затнувся, відчувши, як мені паморочиться в голові:

На жаль, тут не могло бути жодного сумніву: бідолаха Бібні втратив голову.

І далі на додачу:

...Боб зауважив, що у Бібні обірвалося серце.

Одначе Бібні й далі собі жив і діяв, як і ще один персонаж, що теж виглядав доволі дивно. Про нього було сказано, що:

…йому справді забракло мізків.

Подальший абзац не залишає сумнівів щодо описаної там ситуації. Джулія, яку я сприймав за нормальну жінку, зрештою виявляється такою самою позаземною формою життя, як і всі інші: …Джулія охоче віддала своє серце цьому молодикові.

У тексті не розповідається про подальше місцезнаходження цього органу, та насправді мені до цього геть байдуже. Зрозуміло, що Джулія продовжує жити, як жила досі, як і всі інші дійові особи цього твору. Тобто без серця, без рук, очей, голови і мізків. У разі потреби вони можуть без шкоди для здоров’я розділитися на дві частини.

…і зрештою вона пообіцяла віддати йому свою руку.

Мені стало млосно. Отже, цей негідник на додачу до серця тепер матиме ще й руку. Я аж здригнувся, коли уявив, що він збирається робити з цими частинами її тіла:

…він узяв її руку.

Нетерплячий, він уже почав самовільно її розчленовувати. Розхвилювавшись, я згорнув книжку і зірвався на ноги, та все ж від мого погляду не встигла сховатися остання характеристика отих безтурботних анатомічних органів, чий вільний рух у повітрі наштовхнув мене на це дослідження:

…її очі слідували за ним, доки він спускався дорогою і виходив на луки.

Я бігцем кинувся з гаража до теплого будинку, неначе ті огидні речі переслідували мене особисто. У кухні моя дружина з дітьми грали в «Монополію». Я приєднався до них і грав з величезним азартом. Мої брови ходором ходили, а зуби цокотіли.

З мене годі. Не хочу більше навіть чути про це все, нехай собі як знають. Нехай вторгаються собі на Землю, я не збираюся втручатися.

Вони мені вже в печінках сидять.

Золотий чоловік

— Тут завжди так спекотно? — запитав комівояжер, звертаючись до відвідувачів, що сиділи за буфетною стійкою і по обшарпаних кабінках уздовж стіни. Це був середнього віку огрядний чоловік з доброзичливою усмішкою, у м’ятому сірому костюмі, білій сорочці у плямах від поту, з провислим метеликом і в панамі.

— Лише влітку, — відповіла офіціантка.

З відвідувачів ніхто навіть не ворухнувся. В одній з кабінок сиділи підлітки, уважно дивлячись одне на одного, — хлопець і дівчина. Двоє робітників — волохаті засмаглі руки, закочені рукави — далі їли собі бобовий суп з булочками. Худий обвітрений фермер. Літній бізнесмен у блакитному саржевому костюмі й жилеті, з кишеньковим годинником. Темний щуролиций таксист, що пив каву. Втомлена жінка, яка зайшла дати спочинок ногам і розклала свої клунки.

Комівояжер дістав пачку сигарет. Він з цікавістю огледів брудний кафетерій, закурив, сперся ліктями на стійку й звернувся до свого сусіда.

— Як називається це місто?

— Волнат-Крік, — буркнув чоловік.

Комівояжер потроху сьорбав колу, недбало тримаючи сигарету пухкими білими пальцями. Потім він поліз у кишеню піджака і дістав шкіряний гаманець. Довго й задумливо перебирав картки і папери, якісь нотатки, відривні талони, брудні папірці й купу різних інших дрібничок — і зрештою видобув фотографію.

Він поглянув на неї, а тоді зайшовся низьким горловим сміхом.

— Подивись-но на це, — звернувся він до сусіда.

Чоловік далі читав газету.

— Гей, глянь на це, — комівояжер штурхнув його ліктем і підсунув фотографію. — Вражає, еге ж?

Чоловік роздратовано кинув оком на фотографію. На ній була зображена гола по пояс жінка років, може, тридцяти п’яти, що відвернулася від камери. Її тіло було блідим і обвислим. В неї було вісім грудей.

— Колись бачив таке? — захихотів комівояжер. Його маленькі почервонілі очі танцювали, на обличчі грала хтива посмішка. Він далі штурхав сусіда ліктем.

— Я таке вже бачив, — кинув з огидою чоловік і повернувся до газети.

Комівояжер помітив, що на фотографію задивився худий старий фермер, і радо йому її передав.

— А тобі як, діду? Цікавезна штука, правда?

Фермер з байдужим виразом подивився на світлину. Він перегорнув її, подивився на потертий зворот, ще раз глянув на зображення, а тоді кинув назад комівояжеру. Фотографія злетіла зі стійки, кілька разів крутнулася в повітрі й впала на підлогу зображенням догори.

Комівояжер підняв її і обтрусив. Обережно, майже ніжно, він поклав її назад у гаманець. Офіціантка краєм ока теж побачила зображення, і її очі зблиснули.

— Нічогенька, правда? — підморгнув їй комівояжер. — Тобі так не здається?

Офіціантка байдуже знизала плечима:

— Не знаю. Я бачила купу таких біля Денвера. Цілу колонію.

— Там це й сфотографували. Це табір АПД у Денвері.

— Там хтось ще лишився? — запитав фермер.

Комівояжер неприємно розсміявся.

— Жартуєш? — він зробив короткий і швидкий ріжучий жест рукою. — Вже ні.

Тепер до розмови почали уважно дослухатися всі відвідувачі. Навіть старшокласники у кутку перестали триматися за руки й сиділи випроставшись, із зачудованими очима.

— Якось я бачив дивний вид біля Сан-Дієґо, — сказав фермер. — Мабуть, минулого року. Мали крила, як у кажанів. Шкіра замість пір’я. Шкіра й кістяні крила.

— Це ще дрібниці, — вклинився у розмову щуролиций таксист. — У Детройті був двоголовий. Я бачив його на виставці.

— Живого? — запитала офіціантка.

— Ні. Вони його вже евтанули.

— На соціології, — озвався старшокласник, — нам купу різних показували. Крилатих з півдня, з велетенськими головами, яких знайшли у Німеччині, потворних, зі шпичаками, як у комах. І…

— Найгірші, — заявив літній бізнесмен, — це ті англійські. Вони ховаються у вугільних шахтах. Їх не могли знайти аж до минулого року. — Він похитав головою. — Сорок років у шахтах, множилися й розвивалися. Майже сотня. Одна з тих груп, що вижили під землею у часи Війни.

— У Швеції нещодавно теж знайшли новий вид, — додала офіціантка. — Я читала. Кажуть, контролюють розум на відстані. Лише кілька таких. АПД їх дуже швидко дістали.

— Це, мабуть, новозеландський вид, — сказав один із робітників. — Вони читають думки.

— Читати і контролювати — це різні речі, — заперечив бізнесмен. — Коли я чую про щось таке, то дуже радий, що в нас є АПД.

— Був вид, який виявили одразу після Війни, — сказав фермер. — У Сибіру. Вміли рухати предмети. Психокінетичні здібності. Совєцьке АПД одразу їх схопило. Ніхто цього вже навіть не пам’ятає.

— Я пам’ятаю, — заперечив бізнесмен. — Я тоді був ще дитиною. Пригадую, що це були перші деви, про яких я почув. Батько покликав мене з братами й сестрами у вітальню і розказав нам про них. Ми тоді ще добудовували дім. То були часи, коли АПД масово усіх перевіряла і ставила штампи на передпліччі. — Він продемонстрував тонкий, вузлуватий зап’ясток. — Шістдесят років тому мені тут поставили штамп.

— Тепер вони перевіряють лише при народженні, — додала офіціантка. Вона здригнулася. — Був один у Сан-Франциско цього місяця. Перший за більш ніж рік. Вони думали, що тут уже все скінчилося.

— Поступово їх стає все менше, — сказав таксист. — Фріско не дуже постраждало. На відміну від деяких інших міст. Не так, як Детройт.

— У Детройті за рік досі народжується десять-п’ятнадцять таких, — докинув старшокласник. — У самому місті й на околицях. Там лишилася ще купа відстійників. Люди йдуть туди, не зважаючи на роботичні попереджувальні знаки.

— А якого виду був той, якого знайшли в Сан-Франциско? — запитав комівояжер.

Офіціантка розвела руками.

— Та звичайний. Без великих пальців на ногах. Зібганий. Великі очі.

— Нічний тип, — сказав комівояжер.

— Мати його переховувала. Кажуть, йому вже було три роки. Вона вмовила лікаря підробити АПД-характеристику. Давній друг родини.

Комівояжер допив колу і сидів, граючись знічев’я сигаретами і дослухаючись до гамору розмови, яку сам і почав. Старшокласник захоплено схилився до дівчини навпроти, вихваляючись обширом своїх знань. Худий фермер і бізнесмен сіли разом, пригадуючи давні часи, останні роки Війни, до першого Десятирічного плану реконструкції. Таксист і двоє робітників розказували якісь свої байки.

Комівояжер кивнув до офіціантки.

— Думаю, — сказав він задумливо, — що той, з Фріско, спричинив чималу колотнечу. Це ж трапилося зовсім неподалік.

— Так, — буркнула офіціантка.

— Цей бік Затоки[16] не постраждав, — продовжував комівояжер. — У вас тут ніколи таких не бувало.

— Ні, — офіціантка раптом заметушилася. — Тут ніколи таких не було. Ніколи. — Вона згребла брудний посуд зі стійки і пішла геть.

— Ніколи? — запитав здивовано комівояжер. — У вас ніколи не було жодних девів по цей бік Затоки?

— Ні, жодного. — Вона зникла на кухні, де біля плити стояв кухар у білому фартусі й з татуйованими зап’ястками. Офіціантка відповіла надто гучно, різко і силувано. Фермер враз замовк і підвів погляд.

Тиша впала завісою. Усі звуки раптом урвалися. Відвідувачі дивилися на їжу, враз напружившись і спохмурнівши.

— У цих краях — жодного, — підтвердив таксист, гучно й виразно, ні до кого прямо не звертаючись. — Ніколи.

— Звісно, — добродушно погодився комівояжер. — Я лише…

— Думай перед тим, як говорити, — сказав один із робітників.

Комівояжер кліпнув.

— Звісно, друже, звісно. — Він почав нервово порпатися в кишені. Четвертак і десять центів впали додолу, і він похапцем їх підняв. — Не ображайтеся.

На мить знову запала тиша, а тоді, розуміючи, що ніхто не збирається відповідати, заговорив старшокласник.

— Я чув дещо, — завзято почав він, явно почуваючись у центрі уваги. — Хтось казав, що бачив щось подібне на дева на фермі Джонсонів…

— Стули пельку! — процідив бізнесмен, не повертаючи голови.

Почервонівши, хлопець осів на стільці. Його голос затремтів і урвався. Він почав розглядати власні долоні і зніяковіло сковтнув.

Комівояжер заплатив офіціантці за колу.

— Як найшвидше дістатися до Фріско? — почав було він, але офіціантка вже відвернулася.

Відвідувачі за стійкою були зосереджені на їжі, ніхто не підводив погляду. Усі їли в цілковитій тиші, з ворожими, непривітними обличчями. Кожен дивився у свою тарілку.

Комівояжер підняв свою напхапну валізу, штовхнув скляні двері й вийшов під спопеляюче сонячне проміння. Він рушив до свого пошарпаного «б’юїка» 1978-го року, запаркованого неподалік. Дорожній поліцейський у блакитній сорочці стояв у тіні тенту, ліниво розмовляючи з молодою жінкою у жовтій шовковій сукні, що волого обліпила її струнке тіло.

Перед тим як сідати в машину, комівояжер на мить зупинився. Він помахав рукою і привітався з поліцейським.

— Скажіть, а ви добре знаєте це містечко?

Поліцейський глянув на сірий пом’ятий піджак комівояжера, метелика і сорочку в плямах від поту. Номери іншого штату.

— Чого тобі?

— Я шукаю ферму Джонсона, — сказав комівояжер. — Я тут, щоб зустрітися з ним щодо одного позову. — Він підійшов до поліцейського, тримаючи в пальцях маленьку білу візитівку. Я юрист із Нью-Йоркської гільдії. Можете підказати, як туди дістатися? Я не бував тут уже кілька років.

Нет Джонсон сидів розкинувшись на нижній сходинці ґанку, дивився на полудневе сонце і бачив, що добре воно. Гнучкий, сухорлявий чоловік з трубкою в жовтих зубах, у картатій червоній сорочці й полотняних штанях, із сильними руками, сірим кольору сталі волоссям, що на шістдесят п’ятому році діяльного життя було й досі густим.

Він спостерігав за своїми дітьми, що гралися біля будинку.

Перед ним, сміючись, пробігла Джин. Її груди здіймалися під грубою сорочкою, чорне волосся розвівалося. Їй було шістнадцять. Ясні очі, сильні стрункі ноги, вигинисте молоде тіло, що трохи схилялося вперед під вагою двох підков. За нею галопом мчав Дейв. Чотирнадцять років, білі зуби, темне волосся. Красивий хлопчик, син, яким можна пишатися. Дейв обігнав сестру і зупинився біля дальнього кілка. Він стояв вичікувально, розставивши ноги і вперши руки в боки, легко тримаючи дві свої підкови. Засапана Джин поспішала до нього.

— Уперед! — гукнув Дейв. — Ти кидаєш першою. Я чекаю.

— Щоб ти їх потім позбивав?

— Щоб я підштовхнув їх ближче.

Джин кинула першу підкову на землю й міцно вхопила обома руками другу, не зводячи очей з дальнього кілка. Її струнке тіло зігнулося, одна нога ковзнула назад, спина вигнулася. Дівчина ретельно прицілилася, заплющила одне око, а тоді вміло жбурнула підкову. Та дзвінко вдарилася об кілок, крутнулася трохи довкола, а тоді відскочила й відкотилася вбік, здійнявши хмару пилу.

— Непогано, — прокоментував Нет Джонсон, сидячи на сходах. — Але надто жорстко. Спробуй м’якше. — Його груди розпирала гордість. Спітніла дівчина знову прицілилася й жбурнула підкову. Двоє сильних, красивих дітей, майже дорослих, на порозі зрілості. Граються разом під спекотним сонцем.

Але був ще Кріс.

Кріс стояв на ґанку, склавши руки. Він не грав. Він спостерігав. Він стояв там, відколи Дейв і Джин почали гру, на його вродливому витонченому обличчі, як завжди, був напівзосереджений, напіввідчужений вираз. Неначе він дивився повз них, кудись далі. За поле, за стайню, за русло струмка, за ряди кедрів.

— Давай і ти, Крісе! — гукнула Джин, доки вони з Дейвом йшли через поле збирати підкови. — Не хочеш зіграти?

Ні, Кріс не хотів грати. Він ніколи не грав. Він перебував у якомусь своєму приватному світі, світі, у який ніхто з них не міг увійти. Він ніколи не приєднувався до них — ні в іграх, ні в співах, ні в інших родинних розвагах. Він завжди був сам. Відсторонений, відособлений, замкнутий. Дивився наскрізь, повз усіх і все — доки щось у ньому не перемикалося, і тоді він оживав і знову ненадовго повертався до їхнього світу.

Нет Джонсон потягнувся й витрусив свою люльку об сходинку. Він знов набив її тютюном зі шкіряного капшучка, дивлячись на старшого сина. Кріс саме ожив і пішов у бік поля. Він рухався повільно, спокійно склавши руки, неначе справді ненадовго спустився зі свого світу до їхнього. Джин його не помітила, вона стояла спиною і готувалася кидати.

— Ой, — розгублено сказав Дейв. — А ось і Кріс.

Кріс підійшов до сестри, зупинився і простягнув руку. Висока поважна постать, спокійна й незворушна.

— Дати тобі одну? Ти хочеш зіграти?

Джин нерішуче віддала йому підкову.

Кріс нічого не відповів. Він трохи нахилився, пружно вигнув своє неймовірно граційне тіло, а тоді рвучко метнув підкову. Та полетіла, вдарилася об дальній кілок і запаморочливо закрутилася довкола. Зачіп.

Обличчя Дейва спохмурніло.

— От завжди він так.

— Крісе, — дорікнула Джин. — Ти граєш нечесно.

Так, Кріс не грав чесно. Він пів години споглядав — а тоді вийшов і зробив один кидок. Один ідеальний кидок, абсолютно бездоганний зачіп.

— Він ніколи не помиляється, — поскаржився Дейв.

З порожнім виразом, Кріс стояв під полудневим сонцем, як золота статуя. Золоте волосся, золота шкіра, блискучі золоті волоски на його голих передпліччях і ногах…

Раптом він напружився. Нет розгублено підхопився.

— Що сталося? — крикнув він.

Кріс розвернувся кругом, його величне тіло сторожко напружилося.

— Крісе! — гукнула Джин. — Що…

Кріс кинувся геть. Як енергетичний промінь пострілу, він промчав полем, через паркан, крізь стайню і на той бік. Його летючий силует, здавалося, ковзав по сухій траві, доки він спускався у висохле русло струмка поміж кедрами. Короткий золотий спалах — і він зник. Розчинився. Не було жодного звуку. Жодного поруху. Він цілковито злився з ландшафтом.

— Що трапилося цього разу? — втомлено запитала Джин.

Вона підійшла до батька й примостилася в тіні. На її гладенькій шиї й верхній губі виблискував піт. Сорочка була в плямах поту. — Що він побачив?

— Він за чимось побіг, — заявив Дейв, підійшовши до ґанку.

— Можливо, а втім, хтозна, — пробурчав Нет.

— Я, мабуть, скажу мамі, щоб вона не чекала його на вечерю, — мовила Джин. — Він, певно, не повернеться.

Нета Джонсона охопили злість і безпорадність. Ні, Кріс не повернеться. Ані на вечерю, ані, може, навіть наступного дня — чи й післязавтра. Він зникне на бозна-скільки. Невідомо куди. Невідомо чому. Геть один, десь на самоті.

— Якби це допомогло, — почав було Нет, — я б послав когось із вас за ним, але ж…

Він затнувся. Ґрунтовою дорогою до ферми під’їжджав автомобіль. Брудний пошарпаний старий «б’юїк». За кермом сидів огрядний червонолиций чоловік у сірому піджаку, який радісно їм помахав, паркуючи машину і вимикаючи двигун.

— Добридень, — привітався чоловік, вибираючись назовні.

Він ввічливо трохи підняв свого капелюха. Чоловік був середнього віку, добродушний на вигляд, дуже спітнілий і вже йшов сухою стежкою до ґанку. — Не допоможете мені?

— Чого тобі? — хрипко запитав Нет Джонсон. Він був наляканий і мовчки молився, поглядаючи краєм ока на русло струмка. Боже, якби він тільки залишався там, подалі звідси.

Поруч нерівно, судомно дихала Джин. Вона була нажахана. Обличчя Дейва було незворушним, але блідим.

— Хто ти? — запитав Нет.

— Мене звати Бейнз. Джордж Бейнз. — Чоловік простягнув руку, але Джонсон її проігнорував. — Можливо, ви чули про мене. Я власник корпорації «Пацифіка девелопмент». Ми будуємо усі ці бомбостійкі будинки за містом. Ті маленькі круглі будиночки, які ви бачите, коли їдете головною трасою з Лафайєта.

— Чого тобі? — Джонсон заледве стримував дрож у руках.

Він ніколи не чув про цього чоловіка, але бачив ту забудову. Її неможливо було не помітити — великий мурашник потворних коробок, що обступили трасу. Бейнз виглядав саме як людина, що може ними володіти. Але що йому знадобилося тут?

— Я купив десь тут трохи землі, — пояснив Бейнз, помахавши пакою хрустких паперів. — Ось документи, але я вже до дідька змучився її шукати. — Він доброзичливо усміхнувся. — Я знаю, що це десь поруч, десь по цей бік дороги штату. Як сказав службовець в окружному реєстраційному бюро, це десь за милю в цей бік від он того схилу. Але я ніколи не розбирався в цих клятих картах.

— Це не тут, — урвав його Дейв. — Тут самі тільки ферми. Нічого не продається.

— Це і є ферма, діду, — добродушно відповів Бейнз. — Я купив її для себе і своєї дружини. Щоб тут оселитися. — Він скривив свого кирпатого носа. — Не зрозумійте мене неправильно, я не збираюся зводити тут жодних забудов. Це суто для мене. Стара ферма, двадцять акрів, помпа й кілька дубів…

— Дай гляну документи, — Джонсон схопив папери і, доки Бейнз здивовано кліпав, швидко їх проглянув. Його обличчя посерйознішало, і він віддав їх назад. — Що ти собі думаєш? Це документи на ділянку за п’ятдесят миль звідси.

— П’ятдесят миль! — Бейнз був приголомшений. — Без жартів? Але мені сказали…

Джонсон звівся на ноги і загрозливо навис над товстуном. Він досі був у першокласній фізичній формі — і підозрював щось лихе.

— Реєстратор, аякже. Сідай в машину і їдь геть звідси. Я не знаю, що ти надумав чи навіщо ти тут, але я хочу, щоб ти забрався з моєї землі.

У масивному кулаці Джонсона щось зблиснуло. Металева трубка, що зловісно блищала під полудневим сонцем. Бейнз побачив її і сковтнув. — Не ображайтеся, містере. — Він нервово відступив. — А ви справді дратівливий народ. Зберігаймо спокій, гаразд?

Джонсон не відповів. Він міцніше перехопив шмаг-трубку й чекав, щоб товстун поїхав.

Але Бейнз не поспішав.

— Слухай, друже. Я проїхав у цій печі п’ять годин, шукаючи свою кляту ферму. Не заперечуєш, якщо я скористаюся туалетом?

Джонсон подивився на нього з підозрою. Зрештою підозріливість перейшла у відразу. Він знизав плечима.

— Дейве, покажи йому, де туалет.

— Дякую, — Бейнз вдячно вишкірився. — І якщо це не завдасть вам великого клопоту, то, може, дасте мені склянку води. Я з радістю за неї заплачу. — Він з розумінням гигикнув. — Ніколи не даєте спуску людині з міста, еге ж?

— Боже, — Джонсон з огидою відвернувся від товстуна, що плентався за його сином до будинку.

— Тату, — прошепотіла Джин, яка з переляканими очима прибігла до ґанку, щойно Бейнз зайшов у будинок. — Тату, думаєш, він…

Джонсон обійняв її.

— Тримайся. Він скоро поїде.

У блискучих темних очах дівчини був німий жах.

— Щоразу, коли приходить хтось з водопостачальної компанії, податківець, якийсь волоцюга, діти — та будь-хто, — у мене жахливо починає боліти тут. — Вона схопилася за серце, прикривши рукою груди. — І так уже тринадцять років. Скільки ще ми так витримаємо? Скільки?!

Чоловік на ім’я Бейнз вийшов з туалету і подякував. Дейв Джонсон мовчки стояв біля дверей, напружений, зі скам’янілим виразом на молоду обличчі.

— Дякую, синку, — зітхнув Бейнз. — Чи можу я попросити ще склянку холодної води? — він прицмокнув тонкими губами у приємному передчутті. — Після того, як наїздишся поміж цих кілків у пошуках діри, яку тобі впарив якийсь підозрілий продавець нерухомості…

Дейв пішов на кухню.

— Мамо, цей чоловік хоче води. Тато сказав, що можна дати.

Дейв відвернувся. Бейнз на мить побачив матір, сиву й невисоку, що підходила до вмивальника зі склянкою. Її незворушне обличчя було висушеним і зморшкуватим.

Тоді Бейнз поквапився з кімнати в коридор, пройшов через спальню, відчинив двері й опинився перед туалетом. Тут він розвернувся і помчав назад через вітальню до їдальні, а тоді до іншої спальні. Вмить він обійшов увесь будинок.

Визирнув у вікно. Оглянув задній двір: залишки поіржавілої вантажівки, вхід до підземного бомбосховища, консервні бляшанки, курчат, що греблися довкола, пса, який спав під сараєм, кілька старих автомобільних покришок.

Бейнз знайшов двері у двір і, нечутно їх відчинивши, вийшов назовні. Нікого не було видно. Там була стайня — стара похилена дерев’яна будівля. За нею кедрові дерева і якийсь струмок. Старий вуличний туалет.

Він обережно зайшов за ріг будинку. У нього було секунд може з тридцять. Бейнз залишив двері туалету зачиненими, тож хлопець подумає, що він знову там. Тимчасом він зазирнув у будинок крізь вікно. Велика шафа, повна старого одягу і в’язок журналів.

Бейнз розвернувся й рушив назад. Дістався до рогу будинку й почав його обходити.

Раптом його шлях заступив сухорлявий силует Нета Джонсона.

— Ну що ж, Бейнзе. Ти сам напросився.

Блимнув рожевий спалах. На мить сліпучий розряд зблиснув яскравіше за сонце. Бейнз відстрибнув і потягнувся до кишені. Чоловіка зачепило краєм променя, мало не збивши з ніг ударною хвилею. Його екранований піджак всотав і знешкодив енергію пострілу, але від отриманого розряду у нього зацокотіли зуби, і якусь мить він трусився, як маріонетка на мотузках. Його огортала темрява. Бейнз відчував, як матерія щита світиться білим, намагаючись узяти всотану енергію під контроль.

Він дістав власну трубку — у Джонсона щита не було.

— Вас заарештовано, — суворо оголосив Бейнз. — Покладіть трубку і підніміть руки вгору. Покличте родину. — Він зробив жест трубкою. — Вперед, Джонсоне. Швидко.

Шмаг-трубка сіпнулася, а тоді випала у Джонсона з рук.

— Ти досі живий, — на його обличчі був жах, — тож ти, мабуть…

Прибігли Дейв і Джин.

— Тату!

— Підійдіть сюди, — наказав Бейнз. — Де ваша мати?

Дейв заціпеніло кивнув головою в бік будинку.

— Вона там.

— Знайди її і приведи сюди.

— Ти з АПД, — прошепотів Нет Джонсон.

Бейнз не відповів. Він був зайнятий своєю шиєю, відтягував відвислу плоть. Блиснули дроти накладного мікрофона, який він дістав зі складки між подвійним підборіддям і переклав до кишені. З ґрунтової дороги долинули звуки двигунів, рівний гуркіт, що стрімко наближався. Дві краплі з чорного металу підлетіли й запаркувалися біля будинку. Звідти вистрибнув натовп чоловіків у темних сіро-зелених одностроях Цивільної урядової поліції. З неба опускалися зграї чорних цяток, як хмари відразливих мух, що затуляли сонце. З них посипалися люди й обладнання. Чоловіки поволі спускалися на парашутах.

— Його тут немає, — сказав Бейнз, коли підійшов перший чоловік. — Він утік. Повідом Віздому в лабораторію.

— Ми перекрили весь сектор.

Бейнз розвернувся до приголомшеного і мовчазного Нета Джонсона, його син і донька стояли поруч.

— Звідки він знав, що ми наближаємося? — запитав Бейнз.

— Я не знаю, — пробурмотів Джонсон. — Він просто… знав.

— Телепат?

— Не знаю.

Бейнз знизав плечима.

— Що ж, незабаром ми це з’ясуємо. Кільце стискається, все оточено. Він не зможе вислизнути, хай на що він здатний. Хіба якщо він уміє дематеріалізовуватися.

— Що ви з ним зробите, коли… якщо впіймаєте його? — хрипко запитала Джин.

— Вивчатимемо його.

— А тоді вб’єте?

— Це залежить від оцінки лабораторії. Якщо розкажете мені більше, я зможу точніше сказати.

— Ми не можемо нічого розповісти, ми самі більше нічого знаємо. — Від відчаю дівчина ледь не кричала. — Він же не говорить.

Бейнз аж підскочив.

— Що?!

— Він не говорить. Він ніколи з нами не говорив. Ніколи.

— Скільки йому років?

— Вісімнадцять.

— І він з вами не спілкується? — Бейнза аж у піт кинуло. — За вісімнадцять років ви не вибудували з ним жодного семантичного містка? Він взагалі бодай якось виходить на контакт? Знаками? Кодами?

— Він… ігнорує нас. Він їсть, залишається дома. Іноді грається з нами, коли ми граємося. Або сидить поруч. Іноді його немає днями, і ми не знаємо, що він робить чи де він. Він спить у стайні — сам.

— Він і справді золотого кольору?

— Так. Шкіра, очі, волосся, нігті. Геть усе.

— І він великий? Нормально сформований?

Дівчина на мить завагалася. Дивний вираз, як короткий спалах, з’явився на її обличчі.

— Він неймовірно красивий. Бог, що спустився на землю. — Її губи скривилися. — Ви не зможете його знайти. У нього є здібності, про які ви не маєте уявлення. Сили, що настільки перевершують ваші обмежені…

— Гадаєш, ми не зможемо його взяти? — насупився Бейнз. — Приземляється все більше команд. Ви ніколи не бачили, як працюють лещата Агенції. Ми шістдесят років це відпрацьовували. Якщо він втече, це буде вперше…

Бейнз раптом замовк. До ґанку швидко наближалися троє чоловіків. Двоє цивільних поліцейських у зелених одностроях, третій був між ними. Він ішов мовчки — гнучка, блискуча постать, що височіла над двома іншими.

— Крісе! — закричала Джин.

— Ми взяли його, — сказав один із поліцейських.

Бейнз нервово крутив у руках свою шмаг-трубку.

— Де? Як?

— Він сам здався, — відповів поліцейський з трепетом у голосі. — Він прийшов до нас добровільно. Тільки погляньте на нього, він як металева статуя. Як якесь… божество.

Золота фігура на мить зупинилася біля Джин, а тоді повільно й спокійно розвернулася до Бейнза.

— Крісе! — закричала Джин. — Навіщо ти повернувся?! Навіщо?!

Ця ж думка гризла і Бейнза. Він відмахнувся від неї — принаймні поки що. — Перед будинком є джет? — запитав він.

— Готовий до вильоту, — відповів хтось з ЦП.

— Чудово. — Бейнз пройшов повз них і спустився сходами на ґрунтове поле. — Рушаємо. Я хочу доставити його просто в лабораторію.

Якусь мить він оглядав масивну фігуру, що спокійно стояла між двома цивільними поліцейськими. Поруч з ним вони, здавалося, зсохлися, стали незграбними й потворними. Як гноми… Що там казала Джин? «Бог, що спустився на землю». Бейнз розлючено рушив геть.

— Уперед, — буркнув він грубо. — Цей може виявитися проблемним, ми ніколи з таким не стикалися. Ми не знаємо, на що він, у дідька, здатен.

Посеред камери на стільці сиділа фігура. Чотири голі стіни, підлога і стеля. Рівне біле світло, що безперервно освітлювало кожен закуток камери. Під стелею в дальній стіні є вузький проріз — спостережні вікна, крізь які видно нутрощі камери.

Кріс сидів тихо. Він не рухався, відколи камеру замкнули.

Зовні на дверях були важкі засуви, біля спостережних вікон на своїх місцях сиділи техніки. Він дивився в підлогу, схилившись уперед і склавши руки. Його обличчя було спокійним, майже незворушним. Протягом чотирьох годин він навіть м’язом не поворушив.

— Отже? — запитав Бейнз. — Що ви дізналися?

— Небагато, — похмуро пробурмотів Віздом. — Якщо не розколемо його за сорок вісім годин, евтануємо. Не можна ризикувати.

— Ти думаєш про туніський вид? — запитав Бейнз. Він теж про нього думав. Вони знайшли десяток девів, що жили в руїнах покинутого північноафриканського міста. Їхній метод виживання був простим: вони вбивали й поглинали інші життєві форми, а тоді імітували їх і займали їхнє місце. Їх назвали «хамелеонами». Було втрачено шістдесят життів, доки вдалося знищити останнього. Шістдесят експертів найвищого класу, добре тренованих працівників АПД.

— Жодних зачіпок? — запитав Бейнз.

— Він суттєво відрізняється від інших. Буде складно. — Віздом постукав по стосу котушок з плівками. — Це повний звіт, усі матеріали, які ми отримали від Джонсона та його родини.

Ми накачали їх психомивом, а тоді відпустили. Вісімнадцять років — і жодного семантичного контакту. Та все ж він виглядає нормально розвиненим. Зрілий у тринадцять — коротший, швидший за наш життєвий цикл. Але звідки грива? Весь цей золотистий пух? Наче позолочена римська статуя.

— Чи є вже звіт аналітичного підрозділу? Ви ж, очевидно, робили знімки мозкових хвиль.

— Зробили повне сканування, але потрібен час щоб їх розшифрувати. Ми тут гасаємо як навіжені, доки він там просто сидить! — Віздом вказав своїм коротким пальцем на вікно. — Ми його досить легко зловили, тож навряд чи він справді багато вміє, так? Але я хотів би знати, що саме. До евтаназії.

— Може, нам слід потримати його живим, доки не дізнаємося?

— Евтаназія за сорок вісім годин, — уперто повторив Віздом. — Незалежно від результатів. Він мені не подобається, від нього в мене по тілу бігають мурахи.

Віздом стояв, нервово жуючи сигару. Він був рудоволосий, з м’ясистим обличчям, огрядний і важкої тілобудови, з могутніми грудьми і холодними, глибоко посадженими проникливими очима на жорсткому обличчі. Ед Віздом був директором Північно-Американського відділення АПД і зараз він нервував. Його маленькі очі бігали туди-сюди сірими спалахами сигналу тривоги на його грубому, масивному обличчі.

— Ти думаєш, — повільно сказав Бейнз, — що це й усе?

— Я завжди так думаю, — відрізав Віздом. — Я повинен так думати.

— Я хотів…

— Я знаю, що ти хотів сказати. — Віздом походжав туди-сюди серед письмових столів, техніків на лавках, обладнання і гулу комп’ютерів, дзижчання зчитувачів плівки і лабораторних комунікаційних дротів. — Ця штука прожила вісімнадцять років зі своєю родиною, і навіть вони її не розуміють. Навіть вони не знають, чим вона є. Вони знають, що вона робить, але не знають як.

— І що він робить?

— Він знає.

— Знає що?

Віздом зірвав шмаг-трубку з паска й кинув на стіл.

— Ось.

— Що?

— Бери, — за сигналом Віздома оглядове вікно відчинилося на дюйм. — Застрель його.

Бейнз кліпнув.

— Ти ж казав через сорок вісім годин.

Вилаявшись, Віздом схопив трубку, прицілився крізь вікно просто в спину фігури на стільці й натиснув на гашетку.

Сліпучий рожевий спалах, і в центрі камери розцвіла енергетична хмара. Вона розгорілася, а тоді згасла темною хмаркою попелу.

— Господи Боже! — видихнув Бейнз. — Ти…

Він затнувся. Постать більше не сиділа. Коли Віздом стріляв, вона неймовірно швидко ухилилася від променя й кинулася геть, у куток камери. Тепер вона повільно поверталася назад, з порожнім обличчям, досі занурена у свої думки.

— Це вже вп’яте, — сказав Віздом, відкладаючи трубку. — Останнього разу Джеймісон і я стріляли разом. Не допомогло.

Він точно знав, коли влучать промені, і куди саме.

Бейнз і Віздом перезирнулися. Обоє думали про те саме.

— Але навіть читаючи думки, він не зміг би знати, куди влучить промінь, — сказав Бейнз. — Коли — можливо. Але не куди. Ти б сам знав, куди влучиш?

— Я — ні, — просто відповів Віздом. — Я стріляв швидко і, вважай, майже випадково, — він насупився. — «Випадково».

Це треба перевірити. — Він покликав групу техніків. — Приведіть інженерну команду. Негайно. — Він узяв папір з ручкою і почав малювати ескіз.

Доки інженерна команда працювала, Бейнз зустрівся зі своєю нареченою в холі перед лабораторією, великому головному вестибюлі будівлі АПД.

— Що там з ним? — запитала вона. Аніта Ферріз була високою білявкою, з блакитними очима і зрілою, ретельно доглянутою фігурою. Приваблива ділова жінка під тридцять. Вона була одягнена в сукню з металевої фольги і плащ з червоно-чорною смугою на рукаві, емблемою A-класу. Аніта була директоркою Семантичного агентства, Урядовою координаторкою найвищого рівня. — Є щось цікаве цього разу?

— Це просто надзвичайно, — Бейнз провів її з вестибюля у темний закуток бару. Там тихо грала музика — мінливе розмаїття математично згенерованих мелодій. Невиразні тіні впевнено рухалися в темряві від столу до столу. Тихі й ефективні роботи-офіціанти.

Аніта посьорбувала свій «Том Коллінз», Бейнз переповідав, про що вони дізналися.

— А може бути, — замислено запитала Аніта, — що він створив собі якийсь захисний конус? Був такий тип, що згортав середовище силою розуму. Без інструментів, прямим впливом свідомості на матерію.

— Психокінетика? — Бейнз нервово постукував пальцями по стільниці. — Сумніваюся. Цей має здатність передбачати, а не контролювати. Він не може зупиняти променів, але чудово вміє від них ухилятися.

— Він проскакує крізь молекули?

Бейнза не розвеселив жарт.

— Це серйозно. Ми шістдесят років боремося з такими штуками — це більше, ніж наш з тобою сумарний вік. Вдалося виявити вісімдесят сім типів девіацій, справжніх мутантів, здатних до розмноження, а не випадкових виродків. Це вісімдесят восьмий. Ми по черзі дали собі з ними раду. Але цей…

— Чому ти так нервуєш через нього?

— По-перше, йому вісімнадцять. Це вже неймовірно, Що родина спромоглася ховати його аж так довго.

— Ті жінки поблизу Денвера були навіть старшими. Ті, що з…

— Вони були в Урядовому таборі. Хтось нагорі грався з ідеєю дозволити їм розмножуватися. Для якихось виробничих цілей. Ми відкладали евтаназію роками. Але Кріс Джонсон залишався живим поза нашим контролем, тоді як ті штуки в Денвері були під постійним наглядом.

— Може, він нешкідливий. Ти завжди вважаєш, що девіанти — це загроза. Він може бути навіть корисним. Хтось же вважав, що ті жінки можуть знадобитися. Можливо, цей тип має щось, що просуне наш вид уперед.

— Але який вид? Точно не людський. Це як у тому анекдоті: «Операція минула успішно, але пацієнт помер». Якщо ми використовуватимемо мутантів для власного виживання, то саме мутанти успадкують Землю, а не ми. Це будуть мутанти, які виживатимуть заради себе. Не сподівайся, що ми можемо закувати їх і очікувати, що вони нам служитимуть. Якщо вони справді вищі за homo sapiens, у рівній боротьбі вони виграють. Щоб вижити, ми повинні перемудрити їх ще на початку.

— Іншими словами, ми знатимемо, хто стане homo superior, щойно вони переможуть — за визначенням. Тобто це будь-хто, кого нам не вдасться евтанути.

— Десь так, — відповів Бейнз. — Припускаючи, що людина вища справді існує. Може, це просто людина особлива. Людина з якоюсь покращеною характеристикою.

— Неандертальці, мабуть, теж думали, що кроманьйонці — це лише люди з покращеною характеристикою. Трохи розвиненішою спроможністю вигадувати символи й обтесувати кремінь. Твій опис цієї істоти свідчить, що в ньому є щось радикальніше за звичайне покращення.

— Ця істота, — повільно сказав Бейнз, — має здатність передбачення. Досі їй вдавалося виживати. Вона давала собі раду зі скрутними ситуаціями краще, ніж могли б я чи ти. Як довго, гадаєш, ми б залишалися живими у тій камері під обстрілом енергетичних променів? У певному сенсі в нього є абсолютна здатність виживання. Якщо він завжди може точно…

Динамік на стіні ожив.

— Бейнзе, ти потрібен в лабораторії. Забирайся з бару й піднімайся сюди.

Бейнз відсунув стілець і звівся на ноги.

— Ходімо. Тобі теж буде цікаво подивитися, що там понавигадував Віздом.

Група поважних сивих високопосадовців АПД стояла тісним колом, слухаючи худорлявого молодика у білій сорочці з закоченими рукавами, який розповідав про чудернацький куб з металу і пластику, що стояв у центрі оглядової платформи. З нього стирчали батареї загрозливих сопел трубок, блискучих дул, що визирали з переплетіння лабіринту дротів.

— Це, — жваво розповідав молодик, — наш перший справжній тест. Куб стріляє випадковим чином — чи, принаймні, настільки випадковим, наскільки нам вдалося зробити. Масивні кулі скидаються на повітряний потік, а тоді вільно падають вниз і замикають реле. Вони можуть падати практично в будь-якому напрямку. Куб стріляє відповідно до місця падіння куль. Кожне падіння створює нову конфігурацію частоти і напрямку пострілів. Усього є десять трубок. Кожна постійно рухатиметься.

— І ніхто не знає, як він стрілятиме? — запитала Аніта.

— Ніхто, — Віздом потирав свої товсті руки. — Йому не допоможе читання думок, не з цією штукою.

Доки куб перекочували на вихідну позицію, Аніта підійшла до оглядового вікна і охнула. — Це він?

— Щось не так? — запитав Бейнз.

Аніта зашарілася.

— Я очікувала побачити якусь… якусь потвору. Боже мій, та він же такий красивий! Як золота статуя. Як божество!

Бейнз розсміявся.

— Йому вісімнадцять, Аніто. Він надто юний для тебе.

Жінка продовжувала вдивлятися в оглядове вікно.

— Тільки поглянь на нього. Вісімнадцять? Не вірю.

Кріс Джонсон сидів на підлозі у центрі камери у споглядальній позі — голова похилена, руки складені, ноги підібгані під себе. У яскравому промінні ламп його могутнє тіло світилося й мерехтіло, як блискуча статуя з м’якого золота.

— Красивий, правда? — запитав Віздом. — Гаразд. Починайте.

— Ви збираєтеся його вбити?! — запитала схвильована Аніта.

— Ми збираємося спробувати.

— Але він… — вона розгублено затнулася. — Але ж він не монстр. Він не схожий на інших, комах чи тих огидних штук з двома головами. Чи жахливих потвор з Тунісу.

— А хто ж він тоді? — запитав Бейнз.

— Не знаю, але ви не можете просто взяти і вбити його. Це жахливо!

Куб увімкнувся, і дула смикнулися, тихо змінюючи розташування. Три з них відсунулися, зникнувши у кубі, натомість виринули інші. Швидко, без затримки, вони застигли на позиціях, а потім раптово, без попередження, почали стріляти.

Сліпучі енергетичні промені розлетілися віялом, складним мереживом, яке щомиті мінилося, розпускаючись під різними кутами і з різною швидкістю — несамовитим вихором, що вихоплювався з бійниць у камеру внизу.

Золотий силует миттю почав рухатися. Він стрибав з боку в бік, вміло ухиляючись від спалахів енергії, що випалювали все довкола нього. Накотилися хмари диму, затуляючи рухому постать, і Кріс зник у тумані з тріскотливого полум’я і попелу.

— Зупиніть це! — закричала Аніта. — Заради Бога, ви його вб’єте!

Камера перетворилася на вогняне пекло, в якому рухомий силует остаточно зник. Віздом мить почекав, а тоді кивнув технікам, що керували кубом. Ті почали тиснути на кнопки керування, дула сповільнилися й зрештою зупинилися. Частина втягнулася назад у куб. Внутрішні механізми перестали гудіти, і все затихло.

Кріс Джонсон досі був живий. Він виринув з осідаючих хмар попелу, почорнілий і попечений, але неушкоджений. Він ухилився від усіх променів. Він крутився поміж них і серед них, як танцюрист, що стрибає між блискучими вістрями мечів рожевого полум’я. Він вижив.

— Ні, — пробурмотів приголомшений і похмурий Віздом. — Він не телепат. Ми стріляли випадковим чином, без наперед заданого алгоритму.

Вони втрьох перезирнулися, вражені і перелякані. Аніта тремтіла. Її обличчя зблідло, блакитні очі розширилися.

— Тоді що? — прошепотіла вона. — Що це було? Що він уміє?

— Він добре вгадує, — припустив Віздом.

— Він не вгадує, — відповів Бейнз, — не дуріть себе. У цьому й річ.

— Ні, він не вгадує, — повільно кивнув Віздом. — Він знає.

Він передбачає кожен постріл. Цікаво… Чи може він в принципі помилятися? Чи може він припуститися помилки?

— Ми впіймали його, — зауважив Бейнз.

— Ти сказав, що він здався добровільно, — на обличчі Віздома був дивний вираз. — Він повернувся вже після того, як лещата стиснулися?

Бейнз аж підстрибнув.

— Так, після.

— Він не міг прорватися крізь кільце, тому й повернувся. — Віздом криво посміхнувся. — Мабуть, лещата справді спрацювали бездоганно. На це ми й розраховували.

— Якби була бодай одна діра, — сказав Бейнз, — він би знав про це і вислизнув.

Віздом покликав групу озброєної охорони.

— Заберіть його звідси. В камеру для евти.

— Віздоме, ти не можеш… — закричала Аніта.

— Він занадто нас випереджає. Ми не здатні з ним змагатися. — Очі Віздома були суворими. — Ми можемо лише здогадуватися, що буде далі, тоді як він — знає. Для нього все це — певність. Втім, не думаю, що це допоможе йому уникнути евти, камера миттєво заповнюється газом. — Він нетерпляче поквапив охоронців. — Уперед, ведіть його одразу вниз. Не гайте часу.

— Невже нам це вдасться? — задумливо протягнув Бейнз.

Охоронці зайняли позиції біля одного з люків кімнати. Бартові обережно відсунули засув. Два перші охоронці обережно зайшли всередину, тримаючи напоготові шмаг-трубки.

Кріс стояв у центрі камери, спиною до охоронців, які скрадалися до нього. Спочатку він стояв мовчки, цілком нерухомо. Охоронці оточували його, їх ставало все більше у камері. Аж тоді…

Аніта скрикнула. Віздом вилаявся. Золота постать розвернулася і з карколомною швидкістю стрибнула вперед. Повз потрійну лінію охорони й далі крізь двері в коридор.

— Хапайте його! — загорлав Бейнз.

Звідусіль бігли охоронці. Енергетичні спалахи освітили коридор і рухомий силует, що вже добігав до сходів.

— Марна справа, — спокійно сказав Віздом. — Ми не можемо в нього влучити. — Він натиснув одну кнопку, потім іншу. — Але, можливо, це допоможе.

— Що… — почав було Бейнз, але стрибаюча постать несподівано кинулася просто на нього, і він упав набік. Постать промайнула повз. Вона бігла легко, з незворушним обличчям, ухиляючись і відстрибуючи від променів, що спалахували довкола неї.

Золоте обличчя на мить сяйнуло над Бейнзом. Постать пробігла й зникла в одному з бічних коридорів. Охоронці кинулися за нею, припадаючи на одне коліно й стріляючи. Тривожно лунали накази. У нутрощах будинку вже гриміло важке озброєння. Закривалися шлюзи, запечатуючи коридори.

— Господи Боже, — видихнув Бейнз, звівшись на ноги. — Він тільки й робить, що тікає?

— Я віддав наказ ізолювати будинок, — сказав Віздом. — Виходи перекриті. Ніхто не зможе зайти чи вийти. Він ховається у цій будівлі, але не вибереться звідси.

— Якщо є бодай один вихід, який ми прогледіли, він знатиме про нього, — непевно зауважила Аніта.

— Ми контролюємо кожний вихід. Ми схопили його одного разу, схопимо й вдруге.

Увійшов робот-посланець. Він шанобливо передав Віздому повідомлення.

— Від аналітиків, сер.

Віздом розгорнув плівку.

— Зараз дізнаємося, як він думає. — Його руки тремтіли. — Може, нам вдасться знайти його вразливе місце. Хоч він і може нас перехитрувати, але це не означає, що він невразливий. Він лише передбачає майбутнє, проте не може його змінити. Якщо попереду лише смерть, його здібності не…

Голос Віздома затих. За мить він передав плівку Бейнзу.

— Я буду в барі, — сказав Віздом. — Візьму якийсь добрий міцний напій. — Його обличчя стало свинцево-сірим. — Скажу лише одне: — я дуже сподіваюся, що це не раса майбутнього.

— Що там, в аналізі? — нетерпляче запитала Аніта, зазираючи Бейнзу через плече. — Як він думає?

— Він не думає, — відповів Бейнз, передаючи плівку назад шефу. — Він узагалі не думає, у нього немає фронтальних доль. Це не людська істота — він не використовує символів. Це просто тварина.

— Тварина, — повторив Віздом. — З однією високорозвиненою здібністю. Не вища людина, взагалі не людина.

По коридорах будівлі АПД відлунювали брязкіт обладнання і тупіт охорони. В будинок вливалася сила-силенна цивільної поліції і займала позиції поруч з охороною. Один за одним коридори й кімнати перевірялися й опечатувалися. Врешті-решт золоту постать Кріса Джонсона знайдуть і заженуть у глухий кут.

— Ми завжди боялися, що з’являться мутанти з вищими розумовими здібностями, — задумливо промовив Бейнз. — Деви, для яких ми будемо тим, чим для нас є гомініди. Щось з завеликим черепом, телепатичними здібностями, досконалою семантичною системою, неперевершеною здатністю до символізації й обчислення. Продовження нашої еволюції, досконаліша людська істота.

— Він керується рефлексами, — сказала спантеличено Аніта. Вона сиділа з результатами аналізу в руках за одним зі столів і уважно їх вивчала. — Рефлексами — як лев. Золотий лев. — З дивним виразом на обличчі вона відсунула плівку. — Лев-божество.

— Чудовисько, — уїдливо виправив її Віздом. — Золотаве чудовисько, ти маєш на увазі.

— Він швидко бігає, — сказав Бейнз. — І це все. Жодних інструментів. Він нічого не будує і не використовує. Він лише стоїть і чекає на відповідну можливість, а тоді щодуху біжить.

— Це найгірше з усього, на що ми могли очікувати, — сказав Віздом. Його м’ясисте обличчя було свинцево-сірим. Він по-старечому зсутулився, його грубі руки тремтіли й відмовлялись слухатися. — Нас витіснить якась тварина! Тварина, що тільки й вміє, що бігати та переховуватися. Яка навіть не говорить! — він розлючено сплюнув. — Ось чому вони не могли з ним говорити. Ми чудувалися, яку семантичну систему він використовує. Та ніякої! Спроможності думати і говорити не більше, ніж у собаки.

— Це означає, що розум програв, — підхопив хрипко Бейнз. — Ми останні зі свого роду — як динозаври. Ми розвинули розум настільки, наскільки це можливо. Може, навіть занадто. Ми вже дійшли до межі, коли знаємо так багато — думаємо так багато, — що вже не можемо діяти.

— Люди, які думають, — підхопила Аніта, — це не люди, які діють. Розум став давати паралізуючий ефект. Але ця істота…

— Здатності цієї штуки значно переважають наші. Ми можемо пригадувати попередні досвіди, пам’ятати їх, вчитися на них. Але про майбутнє ми, в кращому разі, можемо робити лише приблизні здогади, спираючись на нашу пам’ять про те, що траплялося в минулому. Проте ми ніколи не можемо бути впевненими. Ми змушені говорити про імовірності в кольорах сірої гами, а не як про чорне і біле. Ми лише вгадуємо.

— А Кріс Джонсон не вгадує, — додала Аніта.

— Він бачить те, що попереду. Бачить, що настає. Він, назвімо це так, передбачає, може бачити майбутнє. Можливо, він навіть не сприймає його як майбутнє.

— Ні, — задумливо сказала Аніта. — Для нього воно має виглядати як теперішнє. У нього ширше теперішнє. Але його теперішнє спрямоване вперед, а не назад. Для нас лише минуле є певним. Для нього певним є майбутнє. І він, можливо, не пам’ятає минулого — не більше, ніж звичайні тварини пам’ятають попередні події.

— У процесі розвитку, — сказав Бейнз, — еволюції його виду він, імовірно, розширить свою здатність передбачення. Замість десяти хвилин — тридцять хвилин. Тоді година. День. Рік. Зрештою вони будуть спроможні бачити все своє життя. Кожен із них житиме в твердому, незмінному світі. Не буде жодних змінних, жодної непевності. Жодного руху! Вони не матимуть чого боятися. Їхній світ буде досконало статичним, твердою цеглиною матерії.

— А коли настане смерть, — сказала Аніта, — вони приймуть її. Без боротьби, бо для них вона вже трапилася.

— Уже трапилася, — повторив Бейнз. — Для Кріса наші постріли вже відгриміли. — Він грубо розсміявся. — Вищі здатності виживання не означають вищості людини. Якщо трапиться наступний всесвітній потоп, виживе лише риба. Якщо трапиться ще один льодовиковий період, можливо, не лишиться нікого, крім полярних ведмедів. Коли ми відсовували засув, він уже бачив людей, точно бачив, де вони стоятимуть і що саме збираються робити. Чудова здатність, але не розумовий розвиток. Суто фізичне відчуття.

— Але всі виходи перекриті, — наполягав Віздом. — Він бачить, що не може вийти. Він здався раніше — і здасться знову. — Директор похитав головою. — Тварина. Без мови, без інструментів.

— З новим чуттям, — сказав Бейнз. — Та істота не потребує нічого іншого. — Він поглянув на годинник. — Уже по другій.

Будівля повністю ізольована?

— Тобі не можна виходити, — заявив Віздом. — Ти маєш лишатися тут усю ніч — доти, доки ми не спіймаємо того виродка.

— Я питав про неї, — Бейнз вказав на Аніту. — Вона має повернутися в Семантичний відділ о сьомій ранку.

Віздом знизав плечима:

— Вона мені не підпорядковується. Якщо хоче, то може йти.

— Я залишуся, — вирішила Аніта. — Я хочу бути тут, коли він… коли його знищать. Я спатиму тут. — Вона завагалася. — Віздоме, а є якийсь інший вихід? Якщо він просто тварина, то ми могли б…

— Здати його в зоопарк? — Віздом зайшовся істеричним сміхом. — Тримати його в зоопарку? Та на Бога! Його треба вбити!

Велика блискуча постать довго сиділа, скоцюрбившись у темряві. Він був у коморі. З усіх боків стояли коробки й ящики, складені рівними рядами один на одному, всі акуратно пораховані і промарковані. Тихі й покинуті.

Але вже за кілька хвилин сюди увірвуться люди й обшукають кімнату. Він бачив це. Він бачив їх усюди в кімнаті, чітко і виразно, чоловіків з шмаг-трубками і суворими обличчями, чоловіків з поглядами вбивць, що вистежують його.

Картинка була однією з багатьох. Одна з багатьох чітко окреслених сцен, дотичних до його власної. І до кожної з них дотикалася подальша множина пов’язаних сцен, що ставали все невиразнішими й зрештою зникали. Прогресуюча непрозорість, де кожна наступна подія була менш виразною.

Але теперішнє і варіанти, що були найближчі до нього, він бачив чітко. Зокрема сцену з озброєними чоловіками. Тому йому слід було втекти з цієї комори, перш ніж вони з’являться.

Золота постать спокійно звелася на ноги й рушила до дверей. Коридор був порожнім, він уже бачив себе зовні, у порожньому гуркотливому коридорі з металу й світла від утоплених ламп на стелі. Він сміливо штовхнув двері і вийшов.

Навпроти через хол блимав ліфт. Він попрямував туди й увійшов до його кабінки. За п’ять хвилин сюди прибіжить натовп охоронців, які теж заскочать сюди. До того він уже вийде з ліфта й відправить його назад. Він натиснув кнопку і піднявся на наступний поверх.

Він ступив у закинутий прохід. Нікого не було видно. Його це не здивувало, він не вмів дивуватися. Для нього просто не існувало такого поняття. Місце речей, просторове розташування всієї матерії в безпосередньому майбутньому були для нього настільки ж певними, як відчуття власного тіла. Єдине, що залишалася невідомим, — це те, чого вже не існувало. Іноді — невиразно, туманно — він замислювався, куди ж зникали речі, коли він їх уже пройшов.

Він заховався у невеликій комірчині. Її щойно обшукали і знову відчинять лише через пів години. Принаймні на це він міг розраховувати, принаймні настільки далеко він бачив. А тоді…

А тоді він зможе побачити іншу територію, місця далі. Він невпинно рухався, переходив у нові, не бачені раніше місця. Крізь панораму з картин і сцен, що постійно розгорталася, застиглі ландшафти, що простягалися попереду. Усі предмети були статичними. Фігурами на величезній шахівниці, якою він рухався з незворушним обличчям, склавши руки. Відсторонений спостерігач, що бачив предмети в майбутньому так само чітко, як і ті, що під ногами.

Просто зараз він скрутився у маленькій комірчині й бачив незвично різноманітну кількість варіантів майбутнього на наступні пів години. Попереду їх було чимало. Пів години поділилися на неймовірно складні візерунки окремих конфігурацій. Він потрапив до критичного регіону, звідки мав пройти крізь світи карколомної складності.

Він зосередився на сцені за десять хвилин. Вона виглядала як тривимірний кадр: важкий кулемет у кінці коридору, що перекриває усе аж до протилежного кінця. Чоловіки, що обережно рухаються від дверей до дверей, повторно оглядаючи кімнати, як вони це постійно робили. Щойно спливуть пів години, вони дістануться до комірчини. Сцена показала, як вони зазирають досередини. До того часу його, звісно, тут уже не буде.

Він не був у тій сцені. Він перейшов до іншої.

Наступна сцена показувала вихід. Охоронці стояли суцільним строєм, жодного проміжку між ними. У цій сцені він був.

В ніші, збоку, просто у дверях. Зовні було видно вулицю, зорі, ліхтарі, силуети рухомих автомобілів і людей.

На наступній картині він повернувся, геть від виходу. Там було не пройти. На ще одній він бачив себе біля інших виходів, легіон золотих постатей, що відтворювалися знову й знову, доки він досліджував території попереду, одна за одною. Але всі виходи були перекритими.

У котрійсь із невиразних сцен він побачив себе на підлозі, обгорілого й мертвого, — він намагався пробігти крізь шеренгу до виходу.

Але ця сцена була розмитою. Лише одна з багатьох, розпливчаста і нечітка. Незмінний шлях, яким він рухався, не проходитиме крізь неї, не приведе його туди. Золота постать у тій сцені, ця мініатюрна лялька в кімнаті, стосувалася його лише опосередковано. Це справді був він, але далекий він, той, якого він ніколи не зустріне. Він уже забув про ту сцену й дивився на іншу картину.

Міріади картин, що оточували його, були заплутаним лабіринтом, павутиною, яку він тепер розглядав відтинок за відтинком. Він дивився на ляльковий будинок з нескінченних кімнат, сили-силенної кімнат, кожна з власними меблями і ляльками — застиглими і нерухомими. У багатьох повторювалися ті самі ляльки і меблі. Часто траплявся і він сам. Двоє чоловіків на платформі. Жінка. Знов і знов ті самі комбінації.

П’єса відтворювалася часто, ті ж актори й декорації рухалися всіма можливими способами.

До того як настав час залишати комірчину, Кріс Джонсон встиг оглянути всі кімнати, дотичні до тієї, в якій він зараз був.

Він побував у кожній, ретельно все там дослідивши.

Він штовхнув двері і спокійно ступив у коридор. Він точно знав, куди йде і що має робити. Примостившись у тісній комірчині, він спокійно й звично оглянув кожну мініатюру себе, знайшов, яка з добре видимих конфігурацій лежить на його незмінному шляху, саме ту кімнату в ляльковому будинку, ту єдину сцену з калейдоскопа, в яку він рухатиметься.

Аніта вислизнула зі своєї сукні з металевої фольги, почепила її на вішак, а тоді розшнурувала черевики й турнула їх ногою під ліжко. Вона саме знімала бюстгальтер, коли двері відчинилися.

Вона охнула. Велика золота постать нечутно і спокійно зайшла до кімнати й зачинила за собою двері.

Аніта вхопила з туалетного столика свою шмаг-трубку. Її рука тряслася, тіло била дрож.

— Чого тобі? — різко запитала вона, судомно стискаючи трубку. — Я тебе вб’ю.

Постать дивилася на неї мовчки, склавши на грудях руки. Вона вперше бачила Кріса Джонсона зблизька. Велике горде обличчя, вродливе і байдуже, широкі плечі, золота грива волосся, золота шкіра, вкрита блискучим пушком.

— Чого тобі? — запитала вона, задихаючись. Її серце шалено калатало. — Чого ти хочеш?

Вона легко могла його вбити, але шмаг-трубка тремтіла в її руках. Кріс Джонсон не виказував жодного страху, він зовсім її не боявся. Чому? Хіба він не розумів, що це? Що йому може заподіяти ця маленька металева трубка?

— Звичайно, — раптом сказала вона придушеним шепотом. — Ти бачиш майбутнє. Ти знаєш, що я не збираюся тебе вбивати. Інакше ти б сюди не прийшов.

Вона почервоніла, перелякана — і засоромлена. Він точно знав, що вона зробить. Він бачив усе так, як вона бачила ці стіни кімнати, висувне ліжко, свій одяг, що висів у шафі, сумочку і різні дрібнички на туалетному столику.

— Гаразд, — Аніта відступила, а тоді поклала трубку на туалетний столик. — Я не вбиватиму тебе. Навіщо мені це робити? — вона дістала із сумочки сигарети і нервово закурила, її пульс мов оскаженів. Аніта була налякана і дивно схвильована. — Ти збираєшся залишатися тут? Це не допоможе. Вони пройшли крізь житловий блок уже двічі. Вони повернуться.

Чи розуміє він її? З його виразу вона нічого не могла збагнути, лише якусь відсторонену гідність. Боже, який він величезний! Не може бути, щоб йому було лише вісімнадцять — це ж мав бути ще хлопчик, дитина. Він виглядав радше як якийсь великий золотий бог, що спустився на землю.

Вона розлючено відігнала цю думку. Він не бог, він чудовисько. Золотаве чудовисько, що прийшло посісти місце людини, витіснити людину із Землі.

Аніта знову схопила шмаг-трубку.

— Геть звідси! Ти тварина! Велика тупа тварина! Ти навіть не розумієш, що я кажу, — ти навіть не маєш мови. Ти не людина.

Кріс Джонсон продовжував мовчати. Неначе чекав. Чекав на що? Він не виявляв жодних ознак страху чи нетерпіння, хоча в коридорі зовні відлунювали тупіт людей, що шукали його, звуки ударів металу об метал, пістолетів й енергетичних трубок, що тяглися довкола, крики і нерозбірлива лайка, доки будинок обшукували й опечатували секцію за секцією.

— Вони схоплять тебе, — сказала Аніта. — Ти тут у пастці.

Вони будь-якої миті почнуть обшукувати це крило. — Вона розлючено загасила сигарету. — Заради Бога, чого ти чекаєш від мене?

Кріс рушив до неї, Аніта відсахнулася. Його могутні руки схопили дівчину, і вона охнула від несподіванки. Якусь мить вона сліпо, відчайдушно відбивалася.

— Відпусти! — вона вирвалася й відстрибнула від нього.

Його обличчя було незворушним. Він знову спокійно насувався на неї, як байдужий бог, що йшов її взяти. — Забирайся! — не випускаючи шмаг-трубки, вона спробувала підвестися. Але зброя вислизнула з її руки і покотилася підлогою.

Кріс нахилився, підібрав трубку і простягнув її дівчині на розтуленій долоні.

— Господи, — прошепотіла. Тремтячи, вона взяла трубку, потримала в руці, а тоді знову поклала на туалетний столик.

У напівтемній кімнаті велика золота постать світилася і мерехтіла яскравим силуетом у пітьмі. Бог — ні, не бог. Тварина.

Велика золота тварина без душі. Вона розгубилася. Хто він, усе ж?.. Чи може він був і тим, й іншим? Вона похитала головою, збентежена. Було пізно, майже четверта. Аніта була виснаженою й розгубленою.

Кріс обхопив її, ніжно і м’яко прихилив до себе її обличчя і поцілував, міцно тримаючи могутніми руками. Вона не могла дихати. Її огорнула темрява, змішана з блискучим золотим мерехтінням. Заколисуючи, зусібіч закружляла пітьма і Аніта вдячно в ній тонула. Пітьма оповила її й розчиняла у все швидшій круговерті чистої сили, щомиті потужнішій, аж доки гул її ритму нарешті не заступив усе інше.

Аніта кліпнула. Вона підвелася й машинально поправила волосся. Кріс став перед шафою, потягнувся вгору і щось звідти дістав.

Він повернувся до неї й кинув на ліжко важкий металевий дорожній плащ.

Аніта розгублено вирячилася на плащ:

— Чого ти хочеш?

Кріс стояв біля ліжка і чекав.

Вона невпевнено взяла плащ, охоплена крижаним жахом.

— Ти хочеш, щоб я тебе звідси вивела, — сказала вона м’яко. — Повз охорону й ЦП.

Кріс не відповів.

— Вони одразу тебе вб’ють. — Вона непевно звелася на ноги. — Ти не можеш пробігти повз них. Боже мій, ти тільки те й робиш, що бігаєш? Має бути кращий спосіб. Можливо, мені вдасться переконати Віздома. Я з класу А — управлінського класу, я можу звернутися безпосередньо до Повного Директорату. Я, мабуть, зможу стримати їх, назавжди відкласти евту. Якщо ми спробуємо прорватися, імовірність проти нас мільйон до одного…

Вона вмовкла.

— Але ти не ризикуєш, — продовжила вона повільно. — Ти не маєш справи з імовірностями. Ти знаєш, що буде. Ти вже бачив карти. — Вона уважно вдивлялася в його обличчя. — Ні, тебе неможливо перехитрувати. Просто неможливо.

Мить вона стояла в задумі, а тоді швидким рішучим рухом схопила плащ й накинула на свої голі плечі. Вона застібнула важкий пасок, дістала з-під ліжка взуття, схопила сумочку й поквапилася до дверей.

— Ходімо. — Аніта дихала швидко, її щоки почервоніли. — Пішли. Доки ще є вибір, який з виходів обрати. Моя машина запаркована зовні, поруч з будівлею. Ми зможемо дістатися до мене за годину, я маю зимовий будиночок в Аргентині, й у крайньому разі ми можемо полетіти туди. Це в глушині, далеко від міст, самі лише джунглі й болота. Відрізаний майже від усього. — Вона швидко рушила до дверей.

Кріс витягнув руку й зупинив її. Ніжно і терпляче він заступив їй шлях.

Він довго чекав, напружившись, а тоді крутнув ручку і швидко вийшов у коридор.

Коридор був порожнім, там нікого не було. Аніта побачила лише короткий відблиск — спину охоронця, що поспішав геть.

Якби вони вийшли на секунду раніше…

Кріс рушив коридором униз, і вона побігла за ним. Він рухався легко, швидко. Вона заледве за ним устигала. Він неначе точно знав, куди йти. Праворуч, вниз бічним коридором, технічним проходом. Нагору вантажним ліфтом. Вони піднялися й миттю зупинилися.

Кріс знову зачекав, а потім відчинив двері і вийшов з ліфта. Знервована Аніта рушила навздогін. Поруч вона чула звуки — озброєних чоловіків, десь дуже близько.

Вони були вже біля виходу. Подвійна шеренга охоронців стояла просто попереду. Двадцять чоловіків, суцільна стіна — і масивні важкі роботизовані кулемети в центрі. Чоловіки були насторожі, виснажені й напружені, з широко розплющеними очима. Усі впевнено тримали зброю. Керував ними офіцер Цивільної поліції.

— Ми тут ніколи не пройдемо, — прошепотіла Аніта. — Ми не пройдемо й десяти футів. — Вона розвернулася назад. — Вони…

Кріс узяв її за руку і спокійно пішов уперед. Її охопив сліпий жах. Вона шалено відбивалася, намагаючись вирватися, але його пальці були неначе сталеві, вона не могла їх розтиснути. Велика золота істота тихо й невблаганно тягнула її за собою до подвійної шеренги охоронців.

— Ось він!!! — усі миттю підняли зброю й кинулися в бій. Крутнулося дуло роботизованого кулемета. — Взяти його!!!

Аніта заціпеніла, неначе паралізована. Вона сперлася на його могутнє тіло, безпорадно продовжуючи йти під його натиском. Шеренги охоронців наступали суцільною стіною рушниць. Аніта намагалася потамувати свій страх. Вона заточилася і майже впала, але Кріс легко її втримав. Вона знову спробувала вирватися, дряпала його, била…

— Не стріляйте! — закричала вона.

Чоловіки завагалися.

— Хто вона? — охоронці довкола зарухалися, намагаючись прицілитися в Кріса і не влучити в неї. — Кого він схопив?

Один із них побачив червоно-чорну смугу на її рукаві. Вищий управлінський клас.

— Вона з класу А, — шоковані охоронці відступили. — Міс, відійдіть!

Аніта нарешті спромоглася заговорити.

— Не стріляйте. Він під моїм арештом… Розумієте? Я забираю його звідси.

Стіна охоронців нервово відсунулася.

— Нікому не дозволено виходити. Директор Віздом наказав…

— Я не підпорядковуюсь Віздому, — вона спромоглася сказати це суворим рішучим тоном. — Геть з дороги. Я забираю його до Семантичного агентства.

Якусь мить нічого не відбувалося. Жодної реакції. Тоді повільно, непевно, один із охоронців відступив.

Кріс з карколомною швидкістю зірвався з місця, геть від Аніти, пробігши крізь прохід повз розгублених охоронців на вулицю. Йому в спину безладно полетіли спалахи енергії. Охоронці з криками кинулися надвір. На Аніту, що залишилася позаду, ніхто не зважав. Охоронці і важкий кулемет потягнулися в темряву раннього ранку. Завили сирени, заревіли патрульні автівки.

Приголомшена і розгублена Аніта стояла, спершись на стіну і намагаючись відновити дихання.

Він утік. Він кинув її. Господи Боже, що вона наробила! Вона збентежено струснула головою і закрила руками обличчя. Її загіпнотизували. Вона втратила волю, здоровий глузд, свій розум! Тварина, велике золоте чудовисько обдурило її, скористалося нею. І тепер він утік, загубився в нічній пітьмі.

Сльози розпачу струменіли її заціпенілими пальцями. Вона безсило витирала їх, а вони все текли і текли.

— Він утік, — сказав Бейнз. — Тепер ми ніколи його не впіймаємо. Він, мабуть, уже за мільйон миль звідси.

Аніта сиділа зіщулившись у кутку, обличчям до стіни. Маленькою згорбленою купкою, пригнічена й жалюгідна.

Віздом походжав туди-сюди:

— Але куди він міг податися? Де він зможе сховатися? Його ніхто не переховуватиме! Всі знають закон про девів!

— Він більшу частину життя прожив у лісі. Він полюватиме — це те, чим він завжди займався. Вони дивувалися, що він там робить на самоті, а він полював на здобич і спав під деревами. — Бейнз грубо розсміявся. — І перша ж жінка, яку він зустріне, буде рада сховати його — як оця. — Він вказав великим пальцем на Аніту.

— Тож, зрештою, все це золото, ця грива, ця богоподібна постава — не просто так. Не лише окраса. — Товсті губи Віздома скривилися. — Він має не одну здібність — він має дві.

Одна є новою, найновішою в методах виживання. Інша ж стара як життя. — Він припинив походжати і злісно подивився на згорблену постать у кутку. — Оперення. Яскраве пір’я, гребінь у півня, лебеді, птахи, барвиста луска у риб. Блискуче хутро і гриви у тварин. Тварини не завжди виглядають чудовиськами.

Леви не чудовиська. Чи тигри. Чи будь-які великі коти. Вони що завгодно, але не чудовиська.

— У нього не буде проблем, — сказав Бейнз. — Він проскочить — доти, доки існують людські жінки, готові про нього попіклуватися. І оскільки він бачить наперед, у майбутнє, він уже знає, що людські самиці не можуть йому опиратися.

— Ми схопимо його, — пробурмотів Віздом. — Я змусив Уряд оголосити надзвичайний стан. Військова і Цивільна поліція шукатимуть його, армії людей — ціла планета експертів з найсучаснішими машинами і обладнанням. Ми заженемо його, рано чи пізно.

— Тоді це вже не матиме значення, — сказав Бейнз. Він поклав руку на плече Аніти і з іронією поплескав по ньому. — У тебе буде компанія, кохана, ти не будеш одна. Ти лише перша у довгій низці жінок.

— Дякую, — проскрипіла Аніта.

— Найдавніший метод виживання і найновіший, поєднані в одній досконало пристосованій тварині. Як, у біса, ми збираємося його зупинити? Тебе ми можемо відправити в стерилізаційний кабінет, але нам не вдасться виявити всіх тих жінок, яких він зустріне на своєму шляху. І якщо ми пропустимо бодай одну, нам кінець.

— Але треба спробувати, — відповів Віздом. — Знайти всіх, кого зможемо, перш ніж він розмножиться. — Його обличчя було стомленим і посірілим, але в очах раптом зблиснув вогник надії. — Може, його характеристики рецесивні, може, наші їх витіснять.

— Я б на це не ставив, — сказав Бейнз. — Думаю, я вже знаю, яка з двох ліній виявиться домінантною. — Він криво посміхнувся. — Тобто в мене є чуйка, що це будемо не ми.

Оберт колеса

— Культи, — задумливо протягнув бард Чаі. Він переглядав плівку зі звітом, що зі скреготом виповзала з приймача. Заіржавілий і незмащений приймач пронизливо скімлив і випускав кислотні хмарки диму. Чаі вимкнув його, щойно поверхня нагрілася до неприємно-червоного. Чоловік закінчив працювати з плівкою й викинув її на купу інших відходів, що забили отвір сміттєпроводу.

— Які культи? — запитав замріяно бард Санґ-ву. Він змусив себе зосередитися і силувано усміхнувся, намагаючись вдавати цікавість на своєму округлому оливково-жовтому обличчі. — Про що ви?

— Культи становлять загрозу для будь-якого стабільного суспільства, і наше — не виняток. — Чаі замислено потирав свої випещені пальці. — Частина нижчих верств за визначенням незадоволені. Їхні серця пожирають заздрощі до тих, кого колесо поставило над ними. Вони таємно об’єднуються у фанатичні повстанські банди і збираються в нічній пітьмі, потайки повторюють свої єресі, відходять від усталених норм, тішаться, нехтуючи засадничими звичаями і традиціями.

— Ага, — погодився Санґ-ву. — Тобто я маю на увазі, — додав він швидко, — що видається неймовірним, як люди можуть практикувати такі фанатичні й відразливі ритуали. — Він нервово звівся на ноги. — Я маю йти, якщо дозволите.

— Стривай, — зупинив його Чаі. — Ти знайомий з районом Детройту?

Санґ-ву знервовано кивнув.

— Дуже побіжно.

— Я відправляю тебе туди, — одразу вирішив з притаманною йому імпульсивністю Чаі. — Проведи розслідування і підготуй детальний безпековий звіт. Якщо ця група становить загрозу, Свята Рука має про це знати. Вони з найгіршої верстви — касти технів. — Він скривив обличчя. — Незграбні волохаті білі європеоїди. Коли повернешся, дамо тобі шість місяців відпустки в Іспанії, зможеш повештатися руїнами занедбаних міст.

— Європеоїди! — вигукнув Санґ-ву, його обличчя позеленіло. — Але я щойно одужав. Будь ласка, чи не міг би піти хтось інший…

— Ти, часом, не прихильник теорії Поламаного Пера? — Чаі повів бровою. — Вражаючий філолог, цей Поламане Перо. Я дечому в нього навчився. Знаєш, він вважає, що європеоїди походять від неандертальців. Їхній величезний розмір, густе волосся на тілі й звіроподібний зовнішній вигляд загалом свідчать про внутрішню неспроможність сприймати будь-що, крім суто анімалістичного горизонту, тож намагатися навертати їх — гаяти час.

Він суворим поглядом зиркнув на молодшого чоловіка.

— Я не посилав би тебе, якби не мав непохитної віри у твою відданість.

Санґ-ву з нещасним виглядом пригладив бороду.

— Слався, Елроне, — пробурмотів він. — Ви надто добрі.

Санґ-ву прослизнув у ліфт і піднявся аж на горішній поверх будівлі Головного Палацу. Ліфт гучно рипів, механізми дзижчали, час від часу кабіна ненадовго зупинялася. Він поквапився коридором, тьмяно освітленим кількома жовтими лампами. За мить він уже дістався до дверей офісів сканування і махнув документами роботу-охоронцю.

— Бард Фей-п’енґ тут? — запитав він.

— Воістину, — відповів робот, відступаючи вбік.

Санґ-ву пройшов через офіси, проминаючи ряди заіржавілих покинутих машин, і дістався до крила, яке досі працювало. Він знайшов свояка, що саме схилився над якимись кресленнями біля одного зі столів, зосереджено копіюючи матеріал вручну.

— Нехай буде з тобою Чистота, — привітався Санґ-ву.

Фей-п’енґ роздратовано підвів погляд.

— Я казав тобі більше не приходити. Якщо Рука дізнається, що я дозволяю тобі використовувати сканер для власних потреб, мене підвісять на дибі.

— Спокійно, — промовив Санґ-ву, поклавши руку родичеві на плече. — Це востаннє, я вирушаю геть. Гляну ще раз, останній раз. — На його оливковому обличчі був благальний, жалісливий вираз. — Мій оберт колеса дуже скоро, це наша з тобою остання розмова.

Жалісливий вираз Санґ-ву змінився на лукавий.

— Ти ж не хочеш взяти цього собі на душу, пізніше вже не можна буде нічого виправити.

Фей-п’енґ пирхнув.

— Гаразд, але заради Елрона, зроби це швидко.

Санґ-ву поквапився до головного сканера і всівся на розхитаний кошик. Він клацнув перемикачами, приклав чоло до віконця, вставив свою ідентифікаційну табличку і пересунув просторово-часовий штифт. Стародавній механізм повільно і неохоче зачхав і ожив, відстежуючи майбутній шлях за ідентифікаційною табличкою.

Руки Санґ-ву тремтіли, він тремтів, піт стікав по шиї, доки він дивився на свою пришвидшену мініатюрку.

«Бідолашний Санґ-ву», — гірко подумав він. Через вісім місяців, у майбутньому, крихітна фігурка виконувала свій обов’язок. Забігана і заклопотана, вона працювала над своїми завданнями, а тоді, наступної миті, впала замертво.

Санґ-ву відвів очі від віконечка і почекав, доки його пульс сповільнився. Цю частину, момент своєї смерті, він ще міг витримати. Натомість надто важкою для нього була частина, що починалася після.

Він мовчки молився. Чи достатньо він постував? Чотириденне очищення й самокатування, для якого він використав батіг з металевими цвяхами, найважчий з можливих. Він роздав усі свої гроші, розбив красиву вазу, яку йому залишила матір, — коштовний спадок. Він качався у бруді й багнюці посеред центру міста, де його бачили сотні людей. Цього точно мало вистачити, але часу лишалося так мало!

Зібравши трохи відваги, він випростався і знов припав очима до віконця. Санґ-ву тремтів від жаху. А що як нічого не змінилося? Що як його принижень було не досить? Він крутнув важелі, перевівши стрілку на час після моменту смерті.

Санґ-ву скрикнув і з жахом відсахнувся. Його майбутнє лишилося тим самим, точнісінько тим самим. Не змінилося геть нічого. Його провина була надто великою, щоб змити її за такий короткий час, для цього були потрібні роки — а їх у нього не було.

Він облишив сканер і рушив геть повз свояка.

— Дякую, — тихо промовив він, приголомшений.

На темному обличчі Фей-п’енґа вперше з’явилася якась подоба співчуття.

— Погані новини? Наступний оберт принесе тобі невдале втілення?

— «Невдале» — це не те слово.

Співчуття Фей-п’енґа обернулося праведним докором.

— Але хто тут винен, крім тебе? — запитав він суворо. — Ти знаєш, що твоя поведінка в цьому втіленні визначає наступне.

Якщо ти не хотів жити в наступному житті як нижча тварина, то мав стежити за собою і каятися за лихі вчинки. Космічний закон, який нами керує, неупереджений. Це і є справжня справедливість: причина і наслідок, те, що ти робиш, визначає, чим ти станеш у майбутньому, і тут не може бути ні провини, ні горя. Може бути лише усвідомлення й каяття. — Його пожирала цікавість. — То що це? Змія? Білка?

— Не твоя справа, — відповів Санґ-ву, безрадісно рухаючись до виходу.

— Тоді я сам подивлюся.

— Вперед, — Санґ-ву із сумним виглядом поплентався до коридору. Він був приголомшений, у розпачі: нічого не змінилося, все лишилося таким самим.

Через вісім місяців він помре, уражений однією з численних епідемій чуми, що прокочувалися по населених частинах світу. У нього буде гарячка, він вкриється червоними цятками, корчитиметься в агонії лихоманки. Його нутрощі повипадають, плоть висохне, очі закотяться, і після нескінченних страждань він помре. Його тіло лежатиме у великій купі з сотнями інших — буде ціла вулиця мерців, яку вивезе геть один з роботів-прибиральників, якому пощастило мати імунітет. Смертні рештки Санґ-ву згорять у звичайному сміттєспалювачі на околицях міста.

Тимчасом вічна іскра, його божественна душа, поквапиться з цього часопросторового втілення в наступне. Але вона не вознесеться, а впаде. Він неодноразово спостерігав за цим падінням. Щоразу це була та сама відразлива картина — сцена, яку неможливо було витримати: його душа каменюкою стрімко летить униз, в один з найнижчих континуумів, у вигрібну яму — втілення на самому початку драбини.

Він згрішив. У роки юності Санґ-ву злигався з чорноокою дівкою з довгим волоссям, що блискучим водоспадом прикривало її спину і плечі. Спокусливі червоні губи, налиті груди, стегна, що так вихилялися і зваблювали. Вона була дружиною його друга з касти Воїнів, але він узяв її за коханку. Тоді він був упевнений, що в нього ще лишиться час, аби очиститися від своєї слабкості.

Але він помилився: його оберт колеса був уже близько. Чума і брак часу, щоб поститися, молитися й чинити добрі справи. Він був приречений на падіння, на болотисту планету з жахливим повітрям у жалюгідній системі з червоним сонцем, прадавню безодню бруду, гниття і безкінечного мулу — світ джунглів найнижчого типу.

Там він буде мухою з блискучими крильцями і великим синім черевцем, пожирачем падла. Він дзижчатиме, повзатиме й пожиратиме гнилі рештки великих ящірок, що загинули у внутрішньовидовій боротьбі.

З цього болота, цієї переповненої паразитами планети у хворій зараженій системі йому доведеться знову видиратися нагору нескінченними щаблями космічної драбини, якими він уже видирався до цього. Вічність пішла на те, щоб дістатися сюди — на рівень людської істоти на планеті Земля, у яскраво-жовтій Сонячній системі. Тепер йому доведеться почати все наново.

— Нехай буде з тобою Елрон, — Чаі сяяв. Команда роботів перевірила корабель-розвідник і зрештою дала дозвіл на недалекий переліт. Санґ-ву повільно піднявся на борт корабля і всівся за залишки панелі керування. Він байдуже помахав на прощання, а тоді грюкнув люком і вручну зачинив його на засув.

Доки корабель повз у небі пізнього полудня, він знехотя ознайомився зі звітами й записами, які йому передав Чаі.

Тінкеристи були нечисельним культом, що налічував лише близько кількох сотень членів. Усі вони були з касти технів — найбільш упослідженої з усіх соціальних каст. Найвищою кастою, звичайно, були барди. Вони були наставниками для суспільства, святими людьми, що вели людство до чистоти. Далі поети, які зібрали в сагу історії про великого Елрона Гу, що, згідно з легендами, жив у жахливі дні Часів Божевілля. За поетами були артисти, тоді музиканти, тоді робітники, що наглядали за командами роботів. За ними йшли підприємці, воїни, фермери і, нарешті, техни — найнижча каста.

Більшість технів були білими європеоїдами, неймовірно волохатими, як мавпи, велетенськими світлошкірими істотами, їхня подібність на інші види гомінідів[17] була вражаючою. Можливо, Поламане Перо справді мав рацію, можливо, в них справді текла неандертальська кров і вони принципово не могли досягнути чистоти. Санґ-ву завжди вважав себе антирасистом і недолюблював тих, хто вважав європеоїдів окремим видом. Найбільш затяті фанатики вірили, що дозвіл змішаних шлюбів з європеоїдами завдасть непоправної шкоди всьому людству.

Хай там як, а проблема ця була суто академічною: жодна порядна жінка з вищого класу — індіанців, монголоїдів чи банту, що не втратила самоповаги, — нізащо б не дозволила, аби до неї підступився якийсь євр.

Під кораблем простягалася гола сільська місцина, непривітна і похмура. Ще й досі траплялися шлак і великі червоні плями, що не встигли зарости, але більшість руїн уже були вкриті ґрунтом і бур’янами. Подекуди Санґ-ву бачив людей і роботів, села, незліченні маленькі коричневі кола на зелених полях. Іноді — руїни давніх міст, зяючі виразки, схожі на сліпі роти, назавжди роззявлені до неба. Вони ніколи не закриються — чи принаймні не зараз.

Попереду був район Детройта, названий, як казали, на честь забутого тепер духовного лідера. Там були ще села. Ліворуч від нього — свинцева поверхня води, якесь озеро. Що було поза тим, відомо лиш Елрону. Ніхто так далеко не заходив. Тут не було людей, лише дикі тварини і покручі, що з’явилися внаслідок радіаційного забруднення, яке на півночі все ще було значним.

Він спрямував корабель на посадку. Праворуч лежало відкрите поле, робот-фермер орав його металевим гаком, закріпленим на талії, — якоюсь деталлю, вирваною з покинутої машини. Робот припинив тягнути свій гак і зачудувано спостерігав, як Санґ-ву з глухим ударом незграбно приземлив корабель і зупинився.

— Нехай буде з тобою чистота, — покірно проскрипів робот до Санґ-ву.

Бард узяв свою в’язку з паперами і звітами й запхав її до портфеля. Він клацнув корабельним замком і рушив до руїн міста. Робот знову взявся тягнути заіржавілий металевий гак крізь твердий ґрунт, від напруги він зігнув свою бідолашну спину, працюючи повільно, тихо й без нарікань.

— Куди це бард іде? — доки Санґ-ву втомлено продирався крізь купи уламків і шлаку, поруч з’явився маленький хлопчик. То був дрібний чорнолиций банту у шитому-перешитому червоному лахмітті. Він біг за Санґ-ву, як цуценя, підстрибуючи, відскакуючи і шкірячи білі зуби.

Санґ-ву вдався до підступу: інтрижка з брюнеткою навчила його інстинктивної хитрості й вивертів.

— Мій корабель зламався, — відповів він обережно. Таке й справді траплялося досить часто. — Це був останній корабель, який досі працював на нашому аеродромі.

Хлопець пританцьовував і сміявся, вириваючи шматки зеленої трави, що росла вздовж стежки.

— Я знаю, хто міг би його полагодити, — сказав він безтурботно.

У Санґ-ву прискорилося серцебиття.

— Справді? — пробурмотів він з удаваною байдужістю. — Тож тут є ті, хто практикує сумнівне мистецтво ремонту?

Хлопець серйозно кивнув.

— Техни? — розпитував далі Санґ-ву. — Їх тут багато, серед цих старих руїн?

З боку шлаку і руїн до них підбігли ще чорнолиці хлопчики і кілька маленьких темнооких дівчаток-банту.

— Що трапилося з твоїм кораблем? — пискнув один із них до Санґ-ву. — Він не запускається?

Доки він повільно просувався вперед, усі вони бігали й галасували довкола — незвично дика зграя абсолютно неслухняних дітей. Вони качалися, билися, падали і божевільно ганялися одне за одним.

— Скільки вас тут? — запитав Санґ-ву. — Ви вже пройшли перший інструктаж?

Раптом запала напружена тиша. Діти дивилися одне на одного винувато, всі мовчали.

— Святий Елроне! — Санґ-ву вигукнув з жахом. — То ви всі невчені?

Усі присоромлено похилили голови.

— Як ви збираєтеся зійти до космічної волі? Як ви зможете дізнатися про божественний план? Це вже занадто!

Він вказав своїм товстим пальцем на одного з хлопчиків.

— Чи готуєшся ти постійно до наступного життя? Чи очищуєшся щодень і каєшся? Чи відмовляєш ти собі у м’ясі, сексі, розвагах, грошовій вигоді, освіті й відпочинку?

Але й без цього все було очевидно. Їхній нестримний сміх та ігри доводили, що вони досі розлаштовані, геть не чисті, а чистота — це єдиний шлях, на якому людина може отримати розуміння вічного плану, космічного колеса, яке обертається нескінченно для всіх живих істот.

— Метелики! — з відразою пирхнув Санґ-ву. — Ви як ті звірі чи птахи у небі, що не турбуються про завтрашній день. Ви граєтеся і розважаєтеся сьогодні, думаючи, що завтра не настане. Як комахи…

Але думка про комах нагадала йому про муху з блискучими крильцями і блакитним черевцем, що повзе по гнилих скелетах ящірок, і в шлунку Санґ-ву замлоїло. Зусиллям волі він опанував себе і рушив далі, в бік сіл, що виднілися попереду.

Зусібіч на неродючих полях працювали фермери. Тонкий шар ґрунту лежав поверх шлаку, ламкі й змарнілі стебла пшениці колихалися на вітрі. Ґрунт був жахливим, найгіршим з того, що він бачив. Він відчував під ногами метал, що був майже просто під поверхнею. Згорблені чоловіки й жінки поливали свої хворобливі врожаї з консервних бляшанок і старих металевих бочок, знайдених у руїнах. Віл тягнув примітивного воза.

На іншому полі жінки рвали руками бур’яни. Усі вони рухалися повільно і напівпритомно, вражені паразитами, яких підхопили з ґрунту. І всі були босими. Діти поки були здоровими, але скоро вони теж похворіють.

Санґ-ву глянув на небо і подякував Елрону. Страждання тут були надзвичайно важкими, кожному випадали винятково суворі випробування. Ці чоловіки й жінки гартувалися у розжареному горнилі, тож їхні душі мали б очиститися до вражаючого рівня. В тіні біля напівзадрімалої матері лежала дитина.

Мухи повзали по її очах, мати дихала важко, хрипко, з відкритим ротом. Її коричневі щоки пашіли нездоровим кольором.

Живіт випинався, вона знову була вагітна. Ще одна вічна душа підійметься з нижчого рівня. Жінка крутилася уві сні, її масивні обвислі груди випали з брудного запахала й колихалися з кожним подихом.

— Ходіть сюди, — суворо покликав Санґ-ву банду чорнолицих дітей, що йшла слідом за ним. — Я з вами поговорю.

Ховаючи очі, діти підійшли й оточили його мовчазним колом. Санґ-ву сів, поклав портфель збоку і вміло схрестив ноги під собою у традиційній позі, визначеній Елроном у сьомій книзі вчення.

— Я буду питати, а ви відповідати, — оголосив Санґ-ву. — Хто знає основні катехізиси? — він суворо огледів дітей.

Одна чи дві руки. Більшість набурмосено дивилися вбік.

— Перше! — відрізав Санґ-ву. — Хто ви? Ви — маленька частина космічного плану.

Друге! Що ви? Лише дещиця в системі настільки велетенській, що її неможливо осягнути.

Третє! Що означає пройти свій життєвий шлях? Виконувати те, чого вимагають космічні сили.

Четверте! Де ви? На одному зі щаблів космічної драбини. П’яте! Де ви були до цього? На незліченних інших щаблях, по яких кожен оберт колеса просуває або опускає вас.

Шосте! Що є визначальним для напрямку, куди ви рухатиметеся з наступним обертом? Ваша поведінка у цьому втіленні.

Сьоме! Якою є правильна поведінка? Підкорятися вічним силам, космічним стихіям, що складають божественний план. Восьме! У чому значущість страждання? Воно очищає душу. Дев’яте! У чому значущість смерті? Вона звільняє людину від цього втілення, щоб та могла піднятися на новий щабель драбини.

Десяте…

Але тут Санґ-ву запнуся. До нього наближалися дві людиноподібні постаті. Велетенські білошкірі фігури рухалися висушеним полем поміж рядів хирлявої пшениці.

Техни — йдуть зустріти його. Йому стало страшно. Єври. Їхня шкіра блищала блідо й хворобливо, як у нічних комах, викопаних з-під каміння.

Він звівся на ноги, притлумив свою відразу й приготувався привітатися з ними.

— Чистота! — привітався Санґ-ву.

Вони стали перед ним, і він відчув їхній мускусний овечий запах. Два єври, два велетенські спітнілі самці з вогкою й липкою шкірою, бородами і довгим розкошланим волоссям. На них були лише парусинові штани і взуття. Санґ-ву з жахом дивився на густе волосся на їхніх грудях, що нагадувало плетені килимки, жмути волосся під пахвами, волосся на плечах і передпліччях, навіть на тильному боці долонь. Може, Поламане Перо таки мав рацію, може, в цих великих незграбних білявих звірях — лише подібних до людей — справді жив прадавній неандертальський спадок. Він майже бачив ту мавпу, що прозирала з їхніх блакитних очей.

— Привіт, — відповів перший євр і, подумавши, додав: — Мене звати Джеймісон.

— Піт Ферріз, — буркнув другий. Жоден із них не виконав традиційного ритуалу пошани. Санґ-ву це зачепило, але він зміг себе стримати. Була це свідома прихована образа чи звичайне невігластво? Важко сказати. Нижчим класам, як і казав Чаі, справді були притаманні приховане незадоволення, загрозливі заздрощі й ворожість.

— Я роблю плановий огляд, — пояснив Санґ-ву, — щодо народжуваності і смертності у сільській місцевості. Я пробуду тут кілька днів. Чи можу я десь зупинитися? У якомусь трактирі чи заїжджому дворі?

Обоє єврів мовчали.

— Навіщо? — грубо запитав один із них.

Санґ-ву кліпнув.

— Навіщо? Тобто навіщо?

— Навіщо ти проводиш огляд? Якщо тобі потрібна якась інформація, ми її надамо.

Санґ-ву розлютився.

— Та ти знаєш, з ким ти говориш? Я бард! Та ти на десять каст нижче, як ти смієш… — він задихався від гніву. У цих сільських регіонах техни цілком забули про своє місце. Що трапилося з місцевими бардами? Як вони могли дозволити системі аж так розкластися?

Його аж затіпало від думки, що сталося б, якби технам, фермерам і підприємцям дозволили змішуватися між собою — або й навіть одружуватися, їсти чи пити в тих самих місцях.

Уся суспільна структура вмить зруйнувалася б. Якби всі їздили в однакових візках, використовували б ті самі вбиральні. Важко навіть уявити! Несподівано перед Санґ-ву постала жахлива картина: техни, що живуть і спарюються з жінками з каст бардів і поетів. Він із жахом уявив горизонтально орієнтоване суспільство, де всі на одному рівні. Це було проти самої суті космосу, проти божественного плану, це знову були ті самі Часи Божевілля. Він затремтів.

— Де розпорядник цієї території? — запитав він. — Відведіть мене до нього, я говоритиму з ним особисто.

Двоє єврів розвернулися й попрямували туди, звідки прийшли, не промовивши й слова. Якусь мить Санґ-ву розлючено постояв, а тоді пішов за ними.

Вони вели його по захирілих полях і голих вивітрених схилах, на яких нічого не росло. Довкола траплялося все більше руїн. До околиці міста притулився ряд вбогих сіл. Він бачив похилені, скособочені дерев’яні хати і брудні вулиці. Тут відгонило густим смородом, запахом трупів і смерті.

Собаки спали під хатами. Діти копирсалися в багні й гралися серед якогось гниляччя. На ґанках сиділо кілька літніх людей з порожніми обличчями, скляними й похмурими очима. Довкола греблися кури, іноді траплялися свині й худющі коти. А ще — всюдисущі поіржавілі купи металобрухту, іноді до тридцяти футів заввишки, і справжні вежі з червоного шлаку.

За селами починалися власне руїни: незліченні милі уламків, скелети будинків, бетонні стіни, ванни і труби, купи погнутого залізяччя, що колись було автомобілями. Усе це лишилося з Часів Божевілля, десятиліття, що нарешті опустило завісу найсумнішого часу в людській історії. П’ять століть божевілля і суперечок, що тепер були відомі як Вік Єресі, коли люди пішли проти божественного плану і взяли долю у власні руки.

Вони підійшли до будинку, що був більшим за інші, — двоповерхової дерев’яної будівлі. Єври рушили нагору прогнилими сходами, дошки рипіли й загрозливо вгиналися під їхніми важкими чобітьми. Санґ-ву нервово йшов за ними. Вони опинилися на якійсь подобі відкритого балкона.

Там сидів чоловік, товстий мідношкірий чиновник у розстібнутих бриджах, його блискуче чорне волосся було зібране ззаду за допомогою кістки й спадало на червону шию. Ніс був великим і гачкуватим, обличчя — пласким і широким, з подвійним підборіддям. Він пив лаймовий сік із бляшаної чашки і дивився на брудну вулицю внизу. Побачивши двох єврів, він трохи підвівся, що вартувало йому чималих зусиль.

— Цей чоловік, — сказав євр, який назвався Джеймісоном, вказуючи на Санґ-ву, — хоче з тобою поговорити.

Санґ-ву розлючено вийшов наперед.

— Я бард з Головного Палацу. Ви взагалі розумієте, що це? — Він рвучко розстібнув свою мантію й продемонстрував знак Святої Руки — золоту косу червоного полум’я. — Я наполягаю, щоб ви ставилися до мене відповідно! Я тут не для того, щоб мені грубили якісь…

Він наговорив зайвого. Санґ-ву змусив свою злість замовкнути й міцніше стиснув портфель. Товстий індіанець спокійно його розглядав. Єври відійшли на край балкона і присіли навпочіпки в тіні. Вони закурили грубі цигарки й повернулися спиною до барда.

— Це ти дозволив? — запитав, не вірячи своїм очам, Санґ-ву. — Це змішування?

Індіанець знизав плечима й осів у кріслі ще нижче.

— Нехай Чистота буде з тобою, — пробурмотів він. — Посидиш зі мною? — його спокійне обличчя було незворушним, здавалося, наче він нічого не почув. — Трохи лаймового соку?

Чи, може, кави? Лаймовий сік допомагає від оцього. — Він постукав по щелепі, його ніжні ясна були покреслені попеченими виразками.

— Мені нічого не треба, — пробурмотів сердито Санґ-ву, сідаючи навпроти індіанця. — Я тут з офіційним оглядом.

Індіанець злегка кивнув.

— Справді?

— Статистика народжуваності та смертності. — Санґ-ву завагався, а тоді перехилився до індіанця. — Я наполягаю, щоб ти відіслав цих двох єврів, маю сказати тобі дещо особисто.

Індіанець лишався незворушним, його широке обличчя було байдужим. Зрештою він злегка повернувся.

— Зачекайте на першому поверсі, якщо ваша ласка, — попросив він.

Єври буркочучи попідводилися і пропхалися повз стіл, похмуро й обурено поглядаючи на Санґ-ву. Один із них відкашлявся і хвацько харкнув через поручні, очевидно, демонструючи цим свою зневагу.

— Яке зухвальство! — Санґ-ву задихався від люті. — Як ти можеш таке дозволяти? Ти бачив їх? Заради Елрона, мені просто не віриться!

Індіанець байдуже знизав плечима і відригнув.

— Усі люди є браттями в Колесі. Хіба не цьому вчив Сам Елрон, коли був на Землі?

— Звичайно, але…

— Хіба навіть ці люди не є нашими братами?

— Звичайно, — відповів пихато Санґ-ву, — але вони мають знати своє місце, вони представники нижчої касти. Їх кличуть у тих рідкісних випадках, коли треба полагодити якусь річ, але я не пригадую за останній рік жодного епізоду, коли щось визнавали доцільним ремонтувати. Потреба у цій касті щороку зменшується, тож зрештою ця каста і ті, хто до неї входить…

— Ти, мабуть, виступаєш за стерилізацію, — лукаво поцікавився індіанець, примруживши очі.

— Я виступаю за те, щоб робити бодай щось. Нижчі касти плодяться, як кролі. Постійно народжують, значно частіше, ніж ми, барди. Я повсякчас бачу якусь вагітну жінку з єврів, а барди тепер взагалі заледве народжуються. Ці нижчі касти тільки й роблять, що злягаються.

— Це майже єдине, що їм залишається, — пробурмотів індіанець і сьорбнув ще трохи лаймового соку. — Тобі варто спробувати бути співчутливішим.

— Співчутливішим? У мене немає упереджень щодо них, допоки вони…

— Кажуть, — спокійно продовжив індіанець, — що сам Елрон Гу був євром.

Санґ-ву обурено засичав і почав було відповідати, але гнівні слова враз застрягли йому в горлі: брудною вулицею щось наближалося.

— Що це? — запитав Санґ-ву, скочив на ноги й підбіг до поручнів.

Повільно й урочисто наближалася якась процесія. Неначе за сигналом, чоловіки й жінки виходили зі своїх перехняблених халуп і схвильовано шикувалися вздовж вулиці, щоб подивитися. Процесія наближалася, і Санґ-ву заціпенів, у нього запаморочилося в голові. Чоловіків і жінок щомиті збиралося все більше, їх, мабуть, було вже сотні. Вони стояли впритул одне до одного, галасливою юрбою, що похитувалася вперед і назад, з жадібними обличчями. Натовпом прокотився істеричний стогін, наче порив вітру, що колихав їх, як листя на дереві. Вони були єдиним цілим, величезним примітивним організмом, загіпнотизованим і одурманеним колоною, що наближалася.

Учасники процесії були вбрані доволі дивно: білі сорочки із закоченими рукавами, темно-сірі штани неймовірно застарілого покрою і чорне взуття. Усі були одягнені однаковісінько. Вони йшли вражаючим подвійним строєм з білих сорочок і сірих штанів, крокуючи спокійно й урочисто, з піднятими головами, їхні ніздрі роздувалися, щелепи суворо стикалися.

Обличчя чоловіків і жінок були фанатичними, від їхнього безжального виразу Санґ-ву нажахано зіщулився. Вони все йшли і йшли, наче страхітливий подих минулого, похмурі скам’янілі фігури у прадавніх білих сорочках і сірих штанях. Їхні підбори відбивали по землі тупий, жорсткий ритм, що відлунювався від скособочених хат. Попрокидалися собаки, почали плакати діти. Навсібіч з квоктанням розліталися кури.

— Святий Елроне! — закричав Санґ-ву. — Що тут відбувається?

Учасники процесії несли дивні символічні знаряддя, ритуальні зображення, езотеричного значення яких Санґ-ву зовсім не розумів. Там були труби й жердини, блискучі мережива, що виглядали металевими. Металевими! Але вони не були заіржавілими, вони були блискучими й чистими. Він був вражений: вони виглядали новими.

Процесія пройшла просто під балконом. За нею їхав величезний гуркотливий віз. На ньому лежав, очевидно, символ плодючості — свердло завдовжки з дерево. Воно стирчало з куба, виготовленого з блискучої сталі, і з рухом воза то піднімалося, то падало.

За возом ішли ще люди, теж із суворими обличчями і скляними очима, навантажені трубами, трубками й оберемками іншого блискучого обладнання. Вони пройшли повз, і тоді вулиця сповнилася збуреною юрбою загіпнотизованих чоловіків і жінок, що йшли за процесією, цілковито одурманені. За ними тягнулися діти й гавкучі собаки.

Замикала процесію жінка з прапором на високій жердині, яку вона міцно притискала до грудей. Прапор на вершині жердини колихався. Санґ-ву розгледів, що там було зображено, й мало не знепритомнів. Вони були тут, під ним, проходили просто під його носом, відкрито і не ховаючись. На прапорі був величезний герб у формі літери «Т».

— Це ж… — почав було він, але товстий індіанець його урвав.

— Тінкеристи, — буркнув він і сьорбнув ще лаймового соку. Санґ-ву підхопив свій портфель і кинувся до сходів. Внизу двоє незграбних єврів уже кинулися навперейми. Індіанець швидко подав їм сигнал.

— Ловіть!

Вони рушили на нього, з жорстоким блиском у маленьких блакитних очах, холодних, як камінь. Під їхньою густо вкритою волоссям шкірою було видно, як напружуються м’язи.

Санґ-ву порпався у своєму плащі. Він дістав електропістолет, зняв запобіжник і прицілився в єврів. Але нічого не сталося, пістолет не працював. Санґ-ву різко ним струснув, але від цього з пістолета посипалася іржа й засохлі рештки ізоляції. Пістолет остаточно зносився. Санґ-ву жбурнув його геть, а тоді з безвиході стрибнув через перила.

Зі звуком гнилого дерева він упав на вулицю й покотився, вдарившись головою об ріг хати, а тоді звівся на тремтячі ноги.

Бард побіг. Позаду двоє єврів проштовхувалися крізь юрбу чоловіків і жінок, що повільно тягнулася поруч. Іноді він бачив їхні спітнілі білі обличчя. Санґ-ву звернув за ріг, промчав поміж вбогими хатами, перестрибнув через рівчак з нечистотами, продерся, зашпортуючись, через купи уламків, що осипалися під його ногами, і нарешті захекано всівся під деревом, досі стискаючи в руках свій портфель.

Єврів ніде не було видно. Він утік від них, і, принаймні ненадовго, був у безпеці.

Бард роззирнувся довкола. Де ж його корабель? Він прикрив очі від сонця рукою і зрештою зміг розгледіти вигнутий, трубчастий силует корабля. Той був далеко праворуч, заледве видимий у згасаючому присмерковому світлі. Санґ-ву непевно звівся на ноги й обережно попрямував у той бік.

Він опинився у жахливому місці. Цілий регіон підтримував Тінкеристів — навіть призначений Палацом розпорядник. Культ дотягся не лише до окремих каст, а й до найвищого рівня. І тепер йшлося не лише про єврів. Він не міг розраховувати ні на банту, ні на монголоїдів, ні на індіанців — не на цій території. Ворожою була вся сільська місцевість довкола нього.

Елроне, усе було гірше, ніж думала Рука! Не дивно, що вони хотіли отримати звіт. Цілий регіон опинився в руках фанатичного культу, жорстокої екстремістської групи єретиків, що навертали у найбільш диявольське вчення. Він здригнувся і продовжив рухатися, уникаючи контакту з фермерами на полях — і людьми, і роботами. Бард пришвидшив крок, гнаний тривогою і страхом.

Якщо культ зможе зібрати достатньо послідовників, якщо він ширитиметься, то знову зможе повернути Часи Божевілля.

Корабель уже захопили. Його ліниво охороняли троє чи четверо величезних білолицих і волохатих єврів, тримаючи в напівроззявлених ротах цигарки. Приголомшений Санґ-ву відступив схилом, його паралізовував відчай. Корабель втрачено, вони дісталися сюди першими. Що ж йому тепер робити?

Був майже вечір. Йому доведеться пройти п’ятдесят миль крізь темряву незнайомою ворожою місцевістю, щоб дійти до сусідньої заселеної території. Сонце вже почало сідати, повітря ставало прохолоднішим. На додачу він був весь у багні і якійсь смердючій рідині: у присмерку він послизнувся і впав у рівчак з нечистотами.

Санґ-ву розгублено думав, що робити далі. Які в нього були варіанти? Він був безпорадним. Електропістолет зламався, він залишився сам і без жодного зв’язку з Рукою. Зусібіч товчуться тінкеристи, які, мабуть, вительбушать його і розбризкають кров на полях — чи навіть зроблять щось гірше.

Він наштовхнувся на ферму. У сутінках хтось працював, невиразний силует молодої жінки. Санґ-ву напружено стежив, як вона проходить повз. Жінка стояла до нього спиною, зігнувшись між рядами кукурудзи. Що вона робила? Вона… Святий Елроне!

Він сліпо зашкутильгав до неї через поле, забувши про обережність.

— Жінко, стій! Заради Елрона, негайно зупинися!

Дівчина випросталася.

— Ти хто?

Захеканий Санґ-ву зупинився перед нею, тримаючи в руках пошарпаний портфель і відсапуючись.

— Це ж наші брати! Як у тебе піднімається рука їх знищувати? Це можуть бути наші близькі родичі, які нещодавно померли. — Він потягнувся й вибив горщика з її руки. Той впав на землю, й зібрані жуки розбіглися навсібіч.

Щоки дівчини почервоніли від гніву.

— Я годину їх збирала!

— Ти вбивала їх! Розчавлювала! — від жаху він заледве міг говорити. — Я бачив!

— Звичайно, — дівчина повела своїми чорними бровами. — Вони знищували кукурудзу.

— Це наші брати! — ошелешено повторив Санґ-ву. — Звичайно, вони точать кукурудзу. За гріхи, які вчинили, космічні сили… — він із жахом запнувся. — То ти не знаєш? Ніхто ніколи тобі не розповідав?

Дівчині було років шістнадцять. У присмерковому світлі стояла маленька струнка постать з порожнім горщиком в одній руці й каменюкою в іншій. На шию спадала хвиля чорного волосся. Її очі були великими і блискучими, губи повнявими і яскраво-червоними, шкіра гладенькою й мідно-коричневою — мабуть, полінезійка. На якусь мить він побачив її тугі брунатні груди, коли вона нагнулася, щоб підняти жука, який невдало приземлився на спину. Від побаченого його серцебиття пришвидшилося, і він миттю перенісся на три роки в минуле.

— Як тебе звати? — запитав від уже лагідніше.

— Фрія.

— Скільки тобі років?

— Сімнадцять.

— Я бард. Ти колись говорила з бардом?

— Ні, — пробурмотіла дівчина. — Не думаю.

Вона була майже невидима в темряві. Санґ-ву заледве бачив її, але від того, що він бачив, його серце шаленіло. Та ж хмара чорного волосся, ті ж повняві червоні губи. Дівчина була молодшою, звичайно, ще дитя, і до всього з касти фермерів. Але в неї була статура Лю, і з часом вона достигне — ймовірно, за кілька місяців.

Скоряючись прадавньому інстинкту, він солодко заговорив до неї.

— Я приземлився на цій території для огляду. Щось трапилося з моїм кораблем, і я маю десь перебути ніч. Але я нікого тут не знаю. Тож моє становище…

— Ох, — співчутливо зупинила його Фрія. — Чому б тобі не лишитися сьогодні з нами? Мій брат поїхав, тож у нас є зайва кімната.

— Чудово! — одразу погодився Санґ-ву. — Ти проведеш? Я радо відплачу тобі за твою доброту. — Дівчина рушила у бік невиразної будівлі, що височіла в темряві. Санґ-ву одразу поквапився за нею. — Мені важко повірити, що тобі ніколи нічого не розповідали. Уся територія занепала настільки, що важко повірити. До чого ви докотилися? Нам доведеться провести чимало часу разом, я вже зараз бачу. Жоден з вас і близько не йде до чистоти — ви геть усі розлаштовані.

— Що це означає? — запитала Фрія, піднімаючись на ґанок і прочиняючи двері.

— Розлаштованість? — Санґ-ву кліпнув від здивування. — Нам справді доведеться чимало вивчити разом. — Від свого завзяття він заточився на верхній сходинці й ледве не впав. — Тобі, мабуть, потрібен повний інструктаж, доведеться почати від самого початку. Я можу влаштувати твоє перебування у Святій Руці — під моїм захистом, звичайно. Розлаштованість означає відсутність гармонії з космічними елементами. Як ти можеш так жити? Моя люба, тебе доведеться повертати в порядок божественного плану!

— Якого ще плану? — вона завела його у теплу їдальню. В каміні потріскував вогонь. За дерев’яним столом сиділи троє чоловіків: старигань з довгою білою бородою і двоє молодших.

У кріслі-гойдалці в кутку куняла немічна зморщена стара. На кухні жвава молода жінка готувала вечерю.

— Той самий план! — вигукнув вражений Санґ-ву. Він обвів кімнату поглядом і враз впустив портфель на підлогу. — Єври, — сказав він.

Усі вони були білими європеоїдами, навіть Фрія. Вона дуже засмагла, тож її шкіра була майже чорною, але все ж вона була євром. Він раптом пригадав, що єври на сонці темнішають, іноді навіть стають темнішими за монголоїдів. Дівчина скинула свій робочий одяг і почепила на гачок на дверях. Під домашніми шортами стало видно, що її стегна білі, як молоко. А старі чоловік та жінка…

— Це мій дід, — сказала Фрія, показуючи на старого. — Бенджамін Тінкер.

Під пильним наглядом двох молодших Тінкерів Санґ-ву відмили й відшкребли, дали чистий одяг, а потім нагодували.

Він з’їв зовсім небагато, бо не дуже добре почувався.

— Я не розумію, — пробурмотів він, безпорадно відсуваючи тарілку. — Сканер у Головному Палаці сказав, що в мене лишилося вісім місяців. Чума… — він задумався. — Але це завжди може змінитися. Сканер працює на передбаченні, а не на певності, до того ж є багато різних можливостей, свобода волі. Будь-який явний вчинок достатньої важливості…

Бен Тінкер розсміявся.

— Ти хочеш вижити?

— Звичайно! — обурено вигукнув Санґ-ву.

Вони усі засміялися — навіть Фрія і стара жінка у своїй хустці, з білосніжним волоссям і м’якими блакитними очима. Вони були першими жінками-єврами, яких він бачив. Вони не видавалися великими і незграбними, як єври-чоловіки, і наче не мали таких звіроподібних рис. Втім, двоє молодих єврів-самців здавалися досить міцними. Вони зі своїм батьком переглядали велику купу паперів і звітів, розкладених на обідньому столі серед порожніх тарілок.

— У цій зоні, — заговорив Бен Тінкер, — труби треба прокласти тут і тут. Вода — це головна потреба. Перед засіванням наступного врожаю ми розкидаємо кілька тисяч фунтів штучних добрив і зоремо її. До того часу мають бути готові механічні плуги.

— А потім? — запитав один із синів зі скуйовдженим волоссям.

— Потім отрути. Якщо у нас не буде нікотинових спреїв, доведеться знов використовувати мідне розпилювання. Спрей працює краще, але ми досі відстаємо з виробництвом. Проте завдяки буру ми тепер маємо кілька хороших підземних складів. Це має пришвидшити процес.

— А тут, — сказав син, — треба буде осушувати. Забагато комарів. Ми можемо спробувати використати нафту, як ми робили це раніше, але я пропоную заповнювати одразу все. Ми можемо використати помпу і ківш, якщо вони будуть вільні.

Санґ-ву уважно слухав цю розмову. Раптом він непевно звівся на ноги, сповнений гніву. Тремтячим пальцем він пригрозив старшому Тінкеру.

— Ви… втручаєтеся! — задихаючись промовив він.

Вони підвели погляди.

— Втручаємося?

— У план! У космічний план! Святий Елроне, ви втручаєтеся у божественні процеси. Чому… — він запнувся від усвідомлення настільки чужої ідеї, що йшла проти самого його єства. — Ви справді збираєтеся повернути колесо назад.

— Такий у нас план, — підтвердив старий Бен Тінкер.

Санґ-ву знову сів, ошелешений. Його розум відмовлявся вірити в почуте.

— Я нічого не розумію! Що трапилося? Якщо ви сповільнюєте колесо, якщо ви ламаєте божественний план…

— Він буде проблемою, — замислено промовив Бен Тінкер. — Якщо ми його вб’ємо, Рука просто пришле наступного, у них сотні таких, а якщо ми його не вб’ємо, а дамо можливість повернутися назад, він здійме такий шум і крик, що весь Палац кинеться сюди. А це поки зарано. Ми швидко набираємо підтримку, але нам треба ще кілька місяців.

На випуклому чолі Санґ-ву виступив піт. Він витер його непевним жестом.

— Якщо ви мене вб’єте, — попередив він, — то скотитеся вниз на чимало щаблів космічної драбини. Ви піднялися аж сюди, тож навіщо руйнувати досягнення, здобуті за нескінченні віки в минулому?

Бен Тінкер дивився на нього єдиним здоровим блакитним оком.

— Друже мій, — сказав він повільно, — а хіба наше наступне втілення не визначається тим, наскільки моральною наша поведінка була у цьому втіленні?

Санґ-ву кивнув.

— Це загальновідомо.

— А якою є правильна поведінка?

— Підкорятися божественному плану, — негайно відповів Санґ-ву.

— Можливо, весь наш Рух — це частина плану, — замріяно сказав Бен Тінкер. — Може, космічні сили хочуть, щоб ми осушували болота, вбивали коників і вакцинували дітей. Зрештою, саме завдяки космічним силам ми тут.

— Якщо ви вб’єте мене, — заревів Санґ-ву, — я стану мухою, пожирачем падла. Я бачив це на власні очі! Мухою з блискучими крильцями і блакитним черевцем, що повзає по рештках мертвих рептилій. У гнилих паруючих джунглях огидної відстійної планети. — Він розплакався і безпорадно заходився витирати сльози. — І це в системі на задвірках світу, на підніжжі драбини!

Тінкер усміхнувся.

— Чому ж так?

— Я згрішив, — Санґ-ву шморгнув носом і почервонів. — Я вчинив перелюб.

— Хіба ти не можеш себе очистити?

— Забракне часу! — його смуток перейшов у дикий відчай. — І мій розум досі не чистий! — він вказав на Фрію, що стояла у дверях спальні гнучкою білою, але засмаглою постаттю в домашніх шортах. — У мене досі залишаються плотські думки, я не можу їх позбутися. За вісім місяців чума оберне колесо для мене — і кінець! Якби я дожив до старості, зморщеним і беззубим, коли не лишиться вже жодних бажань… — його вгодоване тіло здригалося в конвульсіях. — Але мені забракне часу для очищення і спокути. Сканер показує, що я помру молодим!

Коли вичерпався цей словесний потік, Тінкер довго мовчав, глибоко задумавшись.

— Чума… — сказав він нарешті. — А які саме в неї симптоми?

Санґ-ву описав їх, його оливкове обличчя стало хворобливо-зеленим. Коли він закінчив, троє чоловіків перезирнулися. Бен Тінкер звівся на ноги.

— Іди за мною, — коротко скомандував він, беручи барда під руку. — Я маю дещо тобі показати. Це залишилося від старих часів. Рано чи пізно ми просунемося достатньо, щоб розробити своє, але зараз у нас є лише трохи зі старих запасів. Нам доводиться тримати їх опечатаними і під охороною.

— Це для доброї справи, — сказав один із його синів. — Воно того варте. Він перехопив погляд брата й усміхнувся.

Бард Чаі дочитав детальний звіт Санґ-ву. Він підозріло відклав його і подивився на молодшого барда.

— Ти певен? Справді немає потреби в подальшому розслідуванні?

— Культ вивітриться сам собою, — байдуже відповів Санґ-ву. — У них немає справжньої підтримки, це лише випускання пари, якому бракує внутрішньої значущості.

Чаі це не переконало. Він знову перечитав окремі частини звіту.

— Може, ти й правий, але ми чули так багато…

— Пліток, — сказав глухо Санґ-ву. — Це все брехня і чутки. Я вже можу йти? — він рушив до дверей.

— Поспішаєш у відпустку? — Чаі розуміюче усміхнуся. — Я знаю, як ти почуваєшся. Звіт, мабуть, виснажив тебе, уся ця сільська місцевість, гнилі болота. Ми маємо підготувати кращу програму сільської освіти. Я переконаний, що там цілі регіони в розлаштованому стані. Ми маємо донести чистоту до цих людей, це наша історична роль, функція нашої касти.

— Амінь, — буркнув, кланяючись, Санґ-ву й пішов геть з кабінету коридором униз.

Дорогою він вдячно перебирав свою вервицю. Він тихо молився, торкаючись пальцями поверхні маленьких червоних піґулок. Це були блискучі кульки, нові і яскраві, подаровані йому Тінкеристами взамін тьмяних старих. Ця вервиця йому ще прислужиться. Він міцно стискав її в кулаці. З нею нічого не має трапитися протягом наступних восьми місяців, тож йому треба буде носити її обережно, доки він вештатиметься зруйнованими містами Іспанії — і зрештою зляже з чумою.

Він був першим бардом, що почав носити вервицю з капсул пеніциліну.

Останній з володарів

Свідомість поверталася до нього. Він отямлювався неохоче, відчуваючи тягар століть, нестерпну втому. Повернення було болісним. Він би кричав, якби мав чим кричати. А втім — йому вже ставало радісно.

Він так виборсувався з темряви вже вісім тисяч разів, і щоразу ставало все важче. Одного дня йому це не вдасться, одного дня він залишиться у цьому чорному проваллі. Але не сьогодні. Він досі був живим, тупий біль і пасивність уже поступалися місцем радісному тріумфу.

— Доброго ранку, — привітав його сповнений оптимізму голос. — Хіба сьогодні не чудовий день? Я відсуну штори, щоб ви могли побачити.

Він міг бачити і чути, але не міг рухатися. Він лежав тихо, дозволивши чуттям відкритися кімнаті. Килими і шпалери, столи і лампи, картини і відеоекран. Яскраво-золотисте сонячне проміння, що пробивалося крізь вікно. Блакитне небо і далекі схили, поля, будівлі і дороги. Фабрики, робітники і машини.

Пітер Ґрін заклопотано прибирав кімнату, на його юному обличчі грала усмішка.

— Сьогодні чимало роботи, багато відвідувачів і документів на підпис. Рішень, які треба ухвалити. Субота, тож прибудуть люди з віддалених секторів. Сподіваюсь, команда обслуговування добре впоралася… Звісно ж, вона чудово впоралася, — нараз виправився Ґрін. — Дорогою сюди я говорив з Фаулером. Усе відмінно полагодили.

Приємний тенор молодика змішувався з яскравим сонячним промінням. Він чув звуки і бачив краєвиди, але більше нічого не відчував. Він спробував поворушити рукою, але вона не працювала.

— Не хвилюйтеся, — сказав Ґрін, відчувши його переляк. — Вона скоро увімкнеться, як і все інше. Ви будете в порядку, мусите бути. Як же ми без вас?

Він розслабився. Бачить Бог, це не вперше траплялося. Але в ньому поволі почала закипати злість. Чому вони не могли нормально налаштувати роботу? Зробити все одразу, а не частинами. Він повинен змінити їхній розклад, краще їх організувати.

За яскравим вікном з чмиханням зупинилася приземкувате металеве авто. З неї вискочили люди в одностроях, похапали важкі оберемки обладнання і поквапилися до головного входу в будівлю.

— А ось і вони! — з полегшенням вигукнув Ґрін. — Трохи спізнилися, так?

— Знову застрягли в заторі, — пирхнув Фаулер, що саме зайшов. — Щось не так із сигнальною системою. Зовнішній потік змішується з внутрішньоміським, і все зупиняється. Може, вам варто якось змінити правила?

Усі заметушилися довкола нього. Згори нависли постаті Фаулера й Макліна — наче раптом зійшли два гігантські місяці. Заклопотані обличчя, що стривожено дивилися на нього. Його перевернули на бік. Приглушені голоси. Наполегливе перешіптування і клацання інструментів.

— Сюди, — бурмотів Фаулер. — А тепер сюди. Ні, там пізніше. Обережно. Тепер пройдіться тут.

Далі робота тривала у напруженій тиші, але він відчував їхню присутність. Невиразні обриси час від часу заступали йому світло. Його перевертали то так, то сяк, перекидали, як мішок грубого борошна.

— Гаразд, — сказав Фаулер. — Тепер накривайте.

Запала тривала мовчанка. Він отупіло дивився на стіну, на трохи вицвілі блакитно-рожеві шпалери. На стару картину із зображенням жінки у криноліні: маленька парасолька над витонченими плечима, біла блузка з рюшами, мініатюрні носики черевиків. Дивовижно охайне цуценя поруч.

Аж ось його знову перевернули на спину. П’ятеро постатей бурмотіли й клопоталися, схилившись над ним. Їхні пальці літали, м’язи під сорочками напружувалися. Нарешті вони випросталися й відступили. Фаулер витер з обличчя піт. Усі здавалися знервованими, в очах була втома.

— Уперед, — прохрипів Фаулер. — Запускай.

Вдарив струм, і він охнув. Його тіло вигнулося, а тоді повільно опустилося назад.

Його тіло. Він знову міг відчувати. Він спробував поворушити руками. Торкнувся обличчя, плечей, стіни. Стіна була справжньою і твердою. Враз світ знову став тривимірним.

На обличчі Фаулера з’явилося полегшення.

— Дякувати Богу, — сказав він втомлено. — Як ви почуваєтеся?

— Нормально, — відповів він за мить.

Ґрін знову заходився витирати пил у дальньому кутку. Фаулер відіслав решту команди геть і всівся на краю ліжка, закуривши люльку.

— Тепер послухайте мене, — сказав він. — У мене погані новини. Розкажу їх так, як ви любите — рубатиму з плеча.

— Які новини? — запитав він і оглянув свої пальці. Він уже й так усе знав.

У Фаулера під очима залягли темні кола, він давно не голився. Його обличчя з квадратним підборіддям виглядало змарнілим і хворобливим.

— Ми не спали всю ніч, працювали над вашою руховою системою. Ми змогли її так-сяк запустити, але вона довго не протримається, не більше кількох місяців. Усе розвалюється. Базові модулі неможливо замінити, тож щойно вони зносяться — їх більше не буде. Ми можемо приварити реле і дроти, але не можемо полагодити п’ять синапсових кілець. Лише кілька людей вміли їх виготовляти, і вони вже два століття як мертві. Тож якщо згорять кільця…

— На синапсових кільцях є якісь ознаки зношування? — перебив він.

— Наразі ні. Лише рухові зони, зокрема руки. Те, що відбувається з вашими ногами, згодом трапиться з вашими руками і, зрештою, всією вашою руховою системою. До кінця року вас паралізує. Ви зможете бачити, чути, думати і транслювати радіосигнал, але це все. Даруйте, Борзе, але ми робимо все, що можемо.

— Гаразд, — відповів Борз. — Я не дорікаю вам, дякую, що сказали прямо. Я… Я здогадувався.

— Готові спускатися? Сьогодні чимало людей потребують вашої допомоги. Без вас вони безпорадні.

— Ходімо. — Він із зусиллям зосередився і переключився на денні справи. — Я хочу пришвидшити програму дослідження важких металів. Вона, як завжди, відстає. Також, можливо, я перекину частину людей із суміжних робіт на генератори. Незабаром впаде рівень води, тож хочу почати подачу електрики, доки вона ще є. Щойно я перестаю щось контролювати, воно починає валитися.

Фаулер жестом підкликав Гріна, і той вмить прибіг. Обидва схилилися над Борзом, крекчучи підняли його, пронесли крізь двері у коридор і далі надвір.

Вони вклали робота на квадратне металеве авто — нову невеличку ремонтну вантажівку. Її полірована поверхня різко контрастувала з його роз’їденим і заіржавілим корпусом — пощербленим, плямистим і зношеним. Незграбний, вкритий нальотом старовинний робот зі сталі і пластику тихо й натужно гудів. Чоловіки застрибнули на переднє сидіння, і авто рвучко виїхало на головну трасу.

Едвард Толбі спітнів, підтягнув вище ранець, згорбився, затягнув свій збройний ремінь і раптом вилаявся.

— Тату, припини, — дорікнула йому Сильвія.

Толбі сердито сплюнув у траву, що росла на узбіччі, і обійняв свою струнку доньку.

— Вибач, Силь. Не заважай, це все бісова спека.

На запилюжену дорогу світило ранкове мерехтливе сонце.

Вони втрьох повільно тяглися узбіччям, довкола здіймалися й розліталися хмари куряви. Усі були смертельно втомленими.

Важке обличчя Толбі було червоним і похмурим, між зубами в нього стирчала незапалена цигарка. Кремезне могутнє тіло вперто хилилося вперед. Його донька була в полотняній сорочці, що вогко обліпила її руки і груди, на спині півколами темнів піт. М’язи її стегон втомлено пружинили під джинсами.

Роберт Пен ішов трохи позаду Толбі, тримаючи руки в кишенях і дивлячись під ноги. У нього в голові було порожньо, він був сонний від двох доз гексобарбу, які проковтнув в останньому таборі Ліги. На додачу його ще й присипляло тепло. Обабіч дороги тягнулися порослі травою та бур’яном поля і пасовища, подекуди траплялися дерева. Розвалений будинок ферми. Старезні заіржавілі руїни двохсотлітнього бомбосховища. Одного разу їм навіть трапилася брудна вівця.

— Вівці, — сказав Пен, — їдять траву аж під корінь. Вона після цього більше не росте.

— Диви, він тепер ще й фермер, — сказав Толбі до доньки.

— Тату, — обурилася Сильвія, — годі вже глузувати.

— Це все спека, ця бісова спека. — Толбі знову гучно й безпорадно вилаявся. — Нам стільки не платять. За десять ріжків я можу хіба повернутися назад і сказати, що ми ні хріна тут не знайшли.

— Може, так воно й буде, — м’яко відповів Пен.

— Чудово, тоді ти повертайся, — буркнув Толбі. — Повертайся і так їм і скажи. Вони пришпилять тобі медаль і, може, навіть підвищать.

Пен розсміявся.

— Замовкніть обидва. Здається, попереду якесь містечко. Масивне тіло Толбі нетерпляче виструнчилося.

— Де? — він прикрив очі. — Боже, Пен має рацію. Село, і це не міраж. Ви ж теж його бачите, правда? — до нього повернувся хороший настрій, і він потер свої великі руки. — Як тобі, Пене? Вип’ємо по пиву, зіграємо в кості з місцевими селянами і, може, навіть зупинимося там на ніч. — У передчутті він облизав товсті губи. — Можливо, там навіть будуть якісь сільські дівчата з тих, що вештаються біля винних магазинів…

— Знаю, про яких дівчат ти говориш, — урвав його Пен. — Тих, що знудилися нічого не робити і хочуть побачити великі торгові центри. Чекають на якогось бевзя, що купуватиме їм меха-штучки і водитиме на гульки.

Збоку від дороги за ними з цікавістю спостерігав фермер. Він зупинив свого коня і стояв, спершись на грубий плуг і зсунувши капелюха на потилицю.

— Що це за містечко? — запитав Толбі.

Фермер спочатку мовчав. Він був старим, худим і зморщеним.

— Це містечко? — перепитав він.

— Так, те, що попереду.

— О, воно чудове, — фермер уважно їх роздивлявся. — Ви вже колись тут проїжджали?

— Ні, сер, — відповів Толбі. — Ніколи.

— Відстали від команди?

— Ні, ми пішки.

— Здалеку йдете?

— Здолали, може, миль сто п’ятдесят.

Фермер пильно подивився на важкі ранці на їхніх спинах, шиповане похідне взуття, запилюжений одяг і стомлені мокрі від поту обличчя. Джинси й полотняні сорочки. Оббиті залізом посохи.

— Це довгий шлях, — сказав він. — А далеко йдете?

— Йтимемо, доки не набридне, — відповів Толбі. — Тут є місце, де ми можемо зупинитися? Готель? Заїжджий двір?

— Це містечко, — відповів фермер, — зветься Фейрфекс. Там є дерев’яний млин, один з найкращих у світі. Кілька гончарних майстерень. Місце, де можуть пошити одяг машинами. Звичайний меха-одяг. Крамниця зброї, де відливають найкращі кулі по цей бік Скель. І пекарня. Там також живуть старий лікар і юрист, є кілька людей з книжками, які вчать дітей. Вони прийшли з підручниками й переобладнали під школу приміщення старої стайні.

— То це велике місто? — запитав Пен.

— Людей багато. Постійно народжується все більше, але і старі помирають. І діти помирають. Минулоріч у нас була лихоманка, померло під сотню дітей. Лікар сказав, що моровиця прийшла з водяної діри, тож ми її закрили, але діти все одно помирали. Тоді лікар сказав, що це молоко, і ми позбулися половини корів. Мою не чіпали, бо я сторожив її з рушницею і підстрелив одного з тих, хто прийшли по неї. Діти припинили помирати, коли настала осінь. Думаю, це була спека.

— Тут справді дуже спекотно, — погодився Толбі.

— Так, тут буває спекотно. Дуже мало води. — На старечому обличчі з’явився лукавий вираз. — Ви, шановні, може, хочете пити? Юна леді здається дуже втомленою. Там у багнюці під будинком є кілька пляшок води, смачної й прохолодної. — Він завагався. — Одна склянка за ріжок.

Толбі розсміявся.

— Ні, дякую.

— Дві склянки за ріжок, — не здавався фермер.

— Нас це не цікавить, — відповів Пен, постукавши по своїй флязі. Усі троє рушили далі. — Бувайте.

Обличчя фермера спохмурніло.

— Кляті зайди, — пробурмотів він і, сердитий, повернувся до свого плуга.

Містечко тихо смажилося. Дзижчали мухи, сідаючи на крупи припнутих до стовпів очманілих коней. Подекуди були запарковані машини. Люди байдуже ходили тротуарами. На ґанках дрімали літні худорляві чоловіки. У затінку спали собаки і кури. Будинки були маленькими, дерев’яними, збитими з пощерблених і полущених дошок, убогими, похиленими і старими. Від часу і спеки вони потріскалися й зсохлися. На потрісканих будинках, людях з отупілими обличчями і тваринах товстим шаром осів пил.

Двоє сухорлявих чоловіків вийшли з відчинених дверей і рушили до них.

— Ви хто такі? Чого вам треба?

Вони зупинилися і дістали свої посвідчення. Чоловіки оглянули запаяні пластикові картки. Фотографії, відбитки пальців, загальна інформація. Зрештою вони повернули все назад.

— ЛА, — сказав один із них. — Ви справді з Ліги Анархістів?

— Так, — відповів Толбі.

— Навіть дівчина? — чоловіки дивилися на Сильвію з хтивою жадобою. — Давайте так. Ви залишаєте нам ненадовго дівчину, а ми не братимемо з вас подушного податку.

— Не жартуйте зі мною, — буркнув Толбі. — Відколи це Ліга платить подушне чи взагалі якісь податки? — він нетерпляче проштовхався повз них. — Де тут винний магазин? Я помираю від спраги!

Двоповерхова біла будівля розташовувалася ліворуч. На ґанку ліниво сиділи чоловіки і байдуже за ними спостерігали. Пен попрямував туди, і Толбі з донькою пішли слідом. Над входом висіла вицвіла обшарпана вивіска «Пиво і вино на розлив».

— Нам сюди, — сказав Пен. Він провів Сильвію погнутими сходами повз чоловіків досередини. Толбі зайшов за ними і з полегшенням стягнув із себе ранець.

Місце було прохолодним і темним. Біля бару сиділи кілька чоловіків і жінок, інші були за столиками. В дальшому кінці молодь грала у кості. Механічний гармонізатор у кутку хрипів, граючи якусь мелодію. Це був напівзруйнований автомат, що працював уже не в повному функціоналі. За баром примітивний генератор ландшафтів творив невиразні фантасмагорії: морські пейзажі, гірські піки, засніжені долини, великі стяги схилів, оголену жінку, що спочатку застигала, а потім розчинялася, перетворюючись на одну велику цицьку. Тьмяний невиразний калейдоскоп, на який ніхто не звертав уваги. Варна стійка була старезним листом пощербленого і вкритого плямами прозорого пластику, що пожовк від часу. Анграв-покриття з одного краю вигоріло, тож його підперли цеглинами. Міксер для коктейлів давно вийшов з ладу, тут подавали лише вино і пиво. Ніхто не знав, як змішати навіть найпростіший напій.

Толбі підійшов до прилавку.

— Пива, — замовив він. — Три пива. — Доки Пен і Сильвія всідалися за стіл і стягували свої рюкзаки, бармен налив три кухлі густого темного пива. Толбі показав своє посвідчення й переніс кружки до столу.

Молодь позаду припинила грати. Вони дивилися на трійцю, доки ті сьорбали пиво й розшнуровували своє похідне взуття.

Зрештою один юнак повільно наблизився до новоприбулих.

— Скажіть, — сказав він, — а ви ж з Ліги?

— Так і є, — сонно пробурмотів Толбі.

Тепер на них витріщалися вже всі присутні. Юнак всівся навпроти трійці, його супутники схвильовано зібралися довкола, обступивши стіл. Молодь містечка, знуджена, невгамовна і невдоволена. Їхні очі роздивлялися оббиті залізом посохи, пістолети і черевики з металевими вставками. Вони шепотілися. Їм було десь по вісімнадцять, усі були засмаглими й сухорлявими.

— А як ви туди вступили? — насмілився запитати один із них.

— До Ліги? — Толбі відкинувся на стільці, видобув сірника і запалив цигарку. Він розстібнув свій ремінь, гучно відригнув і задоволено затягнувся. — Пройшли іспит.

— І що ж треба знати?

Толбі знизав плечима.

— Майже все, — він знову відригнув і замислено почухав груди між двома ґудзиками. Толбі відчував, що зусібіч оточений людьми. Ось невисокий старигань з бородою й в окулярах з роговою оправою. За іншим столиком — величезний лось у червоній сорочці і штанях в блакитну смужку, з чималим пузом.

Молодь. Фермери. Негр у штанях і брудній білій сорочці, з книжкою під пахвою. Білявка з важкою щелепою, забраним під сітку волоссям, червоними нігтями, на високих підборах і в жовтій сукні. Вона сиділа поруч із сивим ділком у темно-коричневому костюмі. Високий молодик, що тримав за руку молоду чорнявку з великими очима у м’якій білій блузці й спідниці. Вона відставила вбік свої мініатюрні черевички і дриґала під столом голими засмаглими ногами. Її струнке тіло з цікавістю перехилилося вперед.

— Треба знати, — сказав Толбі, — як з’явилася Ліга. Знати, як того дня ми скинули уряди, скинули і знищили їх. Як спалили всі будівлі й усі записи, мільярди мікрофільмів і паперів, як тижнями горіли велетенські вогнища. І про юрмища тих дрібних білих істот, які повибігали надвір, коли ми зносили будівлі.

— Ви повбивали їх? — запитав здоровенний лось, жадібно скрививши губи.

— Ні, ми їх відпустили. Вони не становили загрози, вони тікали й ховалися. — Толбі розсміявся. — Маленькі смішні метушливі істоти, комахи. Тоді ми зайшли, зібрали всі записи й записувальне обладнання. Бог свідок, ми спалили все.

— І роботів, — додав молодик.

— Так, ми потрощили всіх урядових роботів, їх було небагато. Вони використовувалися лише на найвищих рівнях, коли треба було інтегрувати велику кількість фактів.

Молодик вирячив очі.

— То ти бачив їх? Ти був там, коли трощили роботів?

Пен розсміявся.

— Толбі має на увазі Лігу. Це було двісті років тому. Молодик ніяково усміхнувся.

— А й справді. Розкажіть нам ще про ті марші.

Толбі доцмулив своє пиво й відставив кухоль убік.

— У мене закінчилося пиво.

Кухоль швидко наповнили знову. Він вдячно крекнув і продовжив глибоким хрипким голосом, приглушеним втомою.

— Марші. Кажуть, це справді було видовищно. Люди збиралися з усіх усюд, кидали свої заняття…

— Це почалося у Східній Німеччині, — сказала білявка з важкою щелепою. — Повстання.

— А тоді перекинулося на Польщу, — несміливо додав негр. — Мій дід розповідав мені, що тоді всі сиділи й дивилися телевізор, так йому розказував його дід. Далі повстання почалися в Чехословаччині, Австрії, Румунії і Болгарії, а тоді у Франції та Італії.

— Франція була першою! — енергійно вигукнув невисокий бородатий старигань в окулярах. — У них цілий місяць не було уряду, і люди побачили, що можуть жити без нього!

— Усе почалося з маршів у Східній Німеччині й Польщі, — виправила чорнявка. — Тоді вони вперше почали зносити урядові будинки. То були натовпи неорганізованих робітників.

— Останніми впали Росія й Америка, — сказав Толбі. — Коли марш дійшов до Вашингтона, нас там було вже майже двадцять мільйонів. Ми були великими у ті дні! Коли ми нарешті почали діяти, вони не могли нас зупинити.

— Але багатьох тоді застрелили, — заперечила білявка із суворим обличчям.

— Звичайно. Але люди все підходили, кричали солдатам «гей, Біле, не стріляй», «гей, Джеку, це ж я, Джо», «не стріляйте — ми ваші друзі!», «не вбивайте нас, приєднуйтеся!» Бог свідок, зрештою вони так і зробили. Вони не могли далі стріляти у своїх же людей. Зрештою, вони покидали зброю і забралися з дороги.

— І тоді ви знайшли арсенал, — схвильовано продовжила чорнявка.

— Так. Ми знайшли арсенал, і не один, а цілих шість: три в Америці, один у Британії і два в Росії. Ми згаяли два роки, доки знайшли останній і пересвідчилися, що він справді останній.

— А далі? — запитав юнак. Його очі округлилися від почутого.

— Тоді ми їх усі демонтували, — Толбі звівся на ноги, кремезно вивищуючись над усіма й міцно тримаючи свій кухоль.

Його важке обличчя почервоніло. — Геть усі кляті атомні бомби по всьому світу.

Запала нервова тиша.

— Що ж, — пробурмотів юнак. — Ви справді розібралися з людьми війни.

— Не лишилося нікого, вони зникли навіки, — сказав лось.

Толбі взявся за свій залізний посох.

— Можливо. А може й ні. Що як кілька з них залишилося?

— Ти на що натякаєш? — обурився лось.

Толбі підвів на нього свої суворі сірі очі.

— Годі з нами гратися. Ви чудово знаєте, на що я натякаю. Ходять чутки, що десь у цьому районі переховуються люди війни.

Лось спочатку вражено затнувся, а тоді розгнівано вибухнув:

— Це брехня! — закричав він.

— Справді?

Маленький бородатий чоловік в окулярах теж підскочив:

— Тут ніхто не має жодного стосунку до уряду! Ми всі добропорядні люди!

— Ти був би обережнішим, — тихо сказав до Толбі один з юнаків. — Тутешні не люблять, коли їх у чомусь звинувачують.

Толбі хитаючись звівся на ноги, стиснувши в руках залізний посох. Пен став поруч, обоє завмерли.

— Якщо хтось із вас щось знає, — сказав Толбі, — вам краще розповісти. Просто зараз.

— Ніхто нічого не знає, — відповіла білявка із суворим обличчям. — Ви говорите з чесними людьми.

— Так і є, — кинув негр. — Ніхто тут не робить нічого поганого.

— Ви врятували наші життя, — сказала чорнявка. — Якби ви тоді не скинули уряди, ми всі загинули б у війні. Навіщо нам щось приховувати?

— Це правда, — пробурчав лось. — Ми б не вижили, якби не Ліга. Гадаєте, ми справді хочемо вам зашкодити?

— Ходімо звідси, — попросила Сильвія батька. Вона звелася на ноги й кинула Пенові його рюкзак.

Толбі продовжував войовничо бурчати. Зрештою він теж підняв свій рюкзак і закинув його на плече. У кімнаті запала мертва тиша. Усі стояли, заклякнувши, аж доки трійця не зібрала речі й не рушила до дверей.

Маленька чорнявка їх зупинила.

— Наступне місто за тридцять миль звідси, — сказала вона.

— Дорога заблокована, — пояснив її високий товариш. — Її ще роки тому перекрили зсуви. Чому б вам не лишитися сьогодні у нас? Тут повно вільного місця. Можете відпочити, а завтра вранці вирушити в дорогу.

— Ми не хочемо завдавати вам клопоту, — пробурмотіла Сильвія.

Толбі й Пен перезирнулися між собою, а потім глянули на дівчину.

— Якщо у вас справді є вільне місце…

— Слухайте, — до них підійшов лось. — У мене є десять жовтих талонів, і я хочу пожертвувати їх Лізі. Минулого року я продав ферму, тож мені більше не треба талонів, тепер живу з братом і його родиною. — Він простягнув талони Толбі. — Тримай.

Толбі відмовився.

— Залиш собі.

— Туди, — сказав високий молодик, доки вони тупотіли сходами у сліпучу стіну спеки й пилу. — У нас є машина, он вона. Стара бензинова машина, але мій батько переробив її, щоб вона працювала на нафті.

— Дарма ти не взяв талонів, — сказав Пен до Толбі, коли вони всілися у старезне пошарпане авто. Довкола дзижчали мухи. Тут майже не було чим дихати, салон розжарився, як горнило. Сильвія обмахувала себе скрученою газетою. Чорнявка розстібнула блузку.

— Навіщо нам гроші? — добродушно розсміявся Толбі. — Я за все життя жодного разу ні за що не платив, як і ти.

Машина чхнула й повільно рушила вперед, до дороги. Вони почали розганятися. Двигун торохкотів і ревів, але вже невдовзі вони мчали доволі швидко.

— Ви ж бачили їх, — сказала Сильвія, перекрикуючи гуркіт. — Вони б віддали нам усе, ми врятували їхні життя. — Вона показала рукою на поля, фермерів та їхніх працівників, посохлі врожаї, занепалі старі будинки. — Якби не Ліга, вони усі були б мертві. — Дівчина роздратовано вбила муху. — Вони на нас покладаються.

Чорнявка розвернулася до них, доки машина мчала роздовбаною дорогою. По її засмаглій шкірі стікав піт, напівприкриті груди колихалися в такт ходу машини.

— Я Лора Дейвіс. У нас із Пітом є стара ферма, подарована нам на весілля його батьком.

— Ви можете зайняти весь перший поверх, — додав Піт.

— У нас немає електрики, зате є великий камін. Вночі температура падає. Вдень спекотно, але коли сонце сідає, то справді дуже холодно.

— Ми дамо собі раду, — відповів Пен. Його трохи нудило від вібрації і спеки.

— Так, — погодилася дівчина. Її чорні очі зблиснули, темно-червоні губи скривилися. Вона напружено перехилилася до Пена, її обличчя дивно світилося. — Так, ми добре про вас подбаємо.

У цю мить машина злетіла з дороги.

Сильвія заверещала, Толбі кинувся вниз, ховаючи голову між колін і скрутившись клубком. Довкола Пена раптом вибухнула зелена завіса, а тоді — нудотна порожнеча, доки машина летіла вниз. Вони приземлилися з гучним оглушливим тріском, Пена підхопило шаленою хвилею інерції, що розкидала його останки навсібіч.

— Поставте мене ненадовго біля цих поручнів, — наказав Борз. — Перед тим, як я зайду досередини.

Команда обслуговування опустила його на бетонну поверхню й припасувала магнітні затискачі. Широкими сходами до масивної будівлі штаб-квартири Борза заходили й виходили чоловіки і жінки.

Йому подобалося сидіти біля цих сходів, подобалося зупинятися тут і оглядати свій світ, цивілізацію, яку він дбайливо сконструював. Кожен елемент додавався ретельно, старанно, з безмежною турботою. Це тривало роками.

Цивілізація, збудована Борзом, не була великою. Оточена з усіх боків горами, долина була як дно казана, обрамленого темно-фіолетовими схилами. Далі за схилами починався звичайний світ. Випалені поля, розбомблені зубожілі містечка, розбиті дороги. Залишки будинків і розвалені ферми, каркаси автомобілів і техніки. Запилюжені люди, що апатично вештаються довкола у саморобному одязі, в якомусь рам’ї й лахмітті.

Він бачив, що коїться там, назовні, знав, як усе виглядає. Тут, під захистом гір, уже не було змарнілих облич, хвороб, зів’ялого врожаю, примітивних плугів та архаїчних інструментів. Тут, між схилів, Борз вибудував точну й детальну копію суспільства, якого не було вже два століття. Світ, яким він був у давні часи. Часи урядів, часи, яким поклала край Ліга Анархістів.

У його п’яти синапс-кільцях залишилися плани, знання, інформація, креслення цілого світу. Два століття він ретельно відтворював той світ, побудував це мініатюрне суспільство, що зараз виблискувало і гуділо довкола. Дороги, будівлі, адміністративні споруди, промисловість — усе, що було в тепер уже мертвому світі, частина минулого, збудована власними руками, його власними металевими пальцями і мозком.

— Фаулере, — покликав Борз.

Підійшов Фаулер. Він виглядав виснаженим, його очі були червоними, повіки — набряклими.

— Слухаю. Ви хочете зайти досередини?

Вгорі проревів ранковий патруль, вервечка чорних цяток на тлі ясного сонячного неба. Борз задоволено за ними спостерігав.

— Дивовижне видовище.

— Точнісінько за розкладом, — погодився Фаулер, звірившись із годинником. Праворуч від них між зеленими полями по трасі зміїлася колона важких танків, їхні дула виблискували. За колоною марширували піхотинці з антибактеріальними масками на обличчях.

— Мені здається, — сказав Борз, — що далі довіряти Ґріну буде нерозсудливо.

— Чому ви так вважаєте?

— Щодесять днів мене вимикають, щоб твоя команда все полагодила. — Борз тривожно крутнувся. — Протягом дванадцяти годин я цілком безпорадний, і мною опікується Ґрін. Стежить, щоб зі мною нічого не сталося. Але…

— Але що?

— Але мені здається, що безпечніше було б поставити військовий загін охорони. Для однієї людини на самоті це завелика спокуса.

Фаулер насупився.

— Я проти. А як тоді щодо мене? Я відповідаю за вашу перевірку і легко можу, наприклад, поміняти кілька дротів, пропустити потужний заряд по ваших синапс-кільцях чи зіпсувати їх.

Борз злякано крутнувся, а тоді затих.

— А й справді, ти маєш рацію, — погодився він, а тоді продовжив далі. — Але що ти від цього виграєш? Ти знаєш, що я єдиний, завдяки кому це все тримається купи. Я єдиний, хто знає, як не дати організованому суспільству перетворитися на безладний хаос! Без мене все завалиться, і вам лишиться тільки пил, руїни і бур’яни. Зовнішній світ одразу примчить вас захопити.

— Звичайно. То чому ви тоді хвилюєтеся через Ґріна?

Поруч прогуркотіли вантажівки з робітниками у блакитно-зелених одностроях. Вони сиділи з підкоченими рукавами й інструментами в руках. Команда шахтарів, що рухалася до гір.

— Занесіть мене всередину, — раптом сказав Борз.

Фаулер покликав Макліна. Вони взяли Борза й занесли його крізь натовп людей у будівлю, вниз коридором до його кабінету. Чиновники і техперсонал шанобливо поступалися дорогою, коли повз них проносили великий пощерблений і поіржавілий корпус.

— Гаразд, — нетерпляче сказав Борз. — Це поки все, можете йти.

Фаулер і Маклін залишили багатий кабінет з розкішними килимами, меблями, портьєрами і рядами книжкових полиць.

Борз вже схилився над столом, сортуючи купи звітів і паперів.

Дорогою назад Фаулер похитав головою.

— Він довго не протягне.

— Рухова система? А ми не можемо зміцнити…

— Я не про це. Він не витримує психологічного навантаження.

— Ніхто з нас не може такого витримати, — пробурмотів Маклін.

— Йому заважко всім керувати. Знати, що все залежить від нього, знати, що тільки-но він відвернеться чи здасться, усе почне валитися. Намагатися закритися від реального світу, утримувати його ідеальний всесвіт на плаву — це таки пекельна робота.

— Але ж йому це досі вдавалося, — сказав Маклін.

Фаулер зажурився.

— Зрештою нам доведеться якось вирішувати цю проблему. — Він похмуро провів пальцями по стрижню великої викрутки. — Він зношується, хтось повинен буде діяти. Борз щодалі слабнутиме… — він засунув викрутку назад у пасок, прилаштувавши поруч з плоскогубцями, молотком і паяльником. — Вистачить одного короткого замикання.

— Тобто?

Фаулер розсміявся.

— Зараз ним опікуюсь я. Один замкнений дріт — і «пуф». Але що далі? Це складне питання.

— Може, — тихо сказав Маклін, — ми з тобою могли б зупинити цей лабораторний експеримент. Ми з тобою, разом з іншими, і жити, як люди.

— Лабораторний експеримент, — повторив Фаулер. — Як щури в лабіринті, що виконують трюки за сценарієм, який для них придумали.

Маклін зустрів Фаулерів погляд.

— І придумав їх представник іншого, цілком відмінного від нашого, виду.

Толбі спробував поворушитися. Було тихо, поруч щось ледь чутно капало. Затиснений між залізною поперечиною і каркасом, він висів головою вниз. Машина лежала на боці, влетівши між двох велетенських дерев у балці поруч з дорогою. Довкола валялися погнуті запчастини і потрощений метал. І тіла.

Він щосили штовхнув поперечину. Вона подалася, і Толбі зміг спуститися і сісти. Гілка дерева розтрощила лобове скло і простромила чорняву, що досі сиділа розвернута головою до заднього сидіння. Гілка перебила їй хребет, пройшовши крізь грудину й пришпиливши тіло до сидіння. Дівчина досі трималася за неї обома руками, голова була похилена, рот застиг напіввідкритим. Чоловік поруч теж був мертвий, йому відірвало обидві кисті. Засипаний уламками скла, він лежав головою на залишках приладової панелі в кривавих відблисках власних внутрішніх органів.

Пен теж загинув. Його шия зламалася, як трухлявий держак від швабри. Толбі відсунув тіло й оглянув доньку. Сильвія не ворушилася. Він приклав вухо до грудей і прислухався. Вона була жива, серце слабко, але билося, груди здіймалися й опадали.

Він обмотав хустинкою рану на її руці, де з розірваної плоті витікала кров. Дівчину сильно порізало й подерло, одна нога вивернулася, вочевидь переламана. Одяг був порваний, у волоссі запеклася кров, але вона була жива. Він штовхнув скособочені двері й вибрався назовні. Його лизнув вогняний язик полудневого сонця, Толбі скривився і взявся витягати через погнуту раму непритомне тіло Сильвії з машини.

Раптом почувся якийсь звук.

Толбі перелякано роззирнувся. Щось наближалося, комаха, що дзижчала й швидко знижувалася. Він поклав Сильвію, присів, знову глянув вгору, а тоді незграбно прокрався в балку.

Він послизнувся і впав, скотившись по гострих сірих валунах у зелені лози. Стискаючи пістолет, Толбі лежав, відхекуючись у вологій тіні, і дивився вгору.

Комаха приземлилася. Це був невеликий літак на реактивній тязі. Його вразило це видовище. Звісно, Толбі чув про літаки, бачив їх на фотографіях, про них розповідали на інструктажах і лекціях вступних курсів з історії в таборах Ліги. Але цей був справжній!

З літака вибігли люди в одностроях і рушили від дороги схилом балки. Вони обережно, пригинаючись, підійшли до розбитої машини. В кожного із собою була крупнокаліберна рушниця, чоловіки виглядали похмурими й досвідченими.

Вони вирвали двері автівки й оглянули салон.

— Один утік, — долинув до нього чийсь голос.

— Він має бути десь неподалік.

— Гей, є вцілілі! Жінка, намагалася вибиратися. Інші мертві.

Хтось оглушливо вилаявся.

— Ця ідіотка Лора! Чому вона не вистрибнула? Фанатична мала дурепа!

— Мабуть, їй забракло часу. Боже, ця штука простромила її наскрізь. — У голосі вчувалися жах і розгубленість. — Ми навряд чи зможемо її витягнути.

— Залиште її, — офіцер махнув солдатам, щоб відходили від машини. — Нехай лежить тут.

— А як щодо пораненої?

Командир завагався.

— Ми її вб’ємо, — зрештою сказав він, перехопивши і звівши до плеча рушницю. — Ви тимчасом розосередьтеся і спробуйте знайти втікача. Він, мабуть…

Толбі вистрілив, розполовинивши тіло офіцера. Нижня частина повільно осіла, а верхня розлетілася дрібками попелу. Толбі розвернувся й почав відступати широким півколом, повзучи навкарачки й відстрілюючись. Він підстрелив ще двох, й інші в паніці відбігли до своєї реактивної комахи. Грюкнув люк.

Досі в нього була перевага — ефект несподіванки. Тепер її вже не було. Вони мали техніку і кількісно його переважали, він був приречений. Комаха вже здіймалася в повітря, згори вони легко зможуть його вистежити. Але він врятував Сильвію, і це вже було досягненням.

Толбі наосліп побіг униз висохлим руслом потічка, йому не було куди подітися. Він не знав місцевості і не мав транспорту. Зрештою він послизнувся на камені і впав долілиць. Попри хвилю болю й запаморочення, Толбі, хитаючись, звівся на коліна. Пістолета не було, випав десь у хащах. Чоловік виплюнув поламані зуби і кров й ошаліло вдивлявся у яскраве полудневе небо.

Комаха відлітала. Вона рухалася в бік далеких схилів, зменшившись спочатку до чорної кульки, потім мушиної цятки, і зрештою зникнувши.

Толбі трохи перечекав, а тоді вибрався назад схилом балки до розбитої машини. Вони полетіли за підкріпленням, вони повернуться. Зараз був його єдиний шанс витягнути Сильвію, відійти подалі вздовж дороги і сховатися. Може, дійти до якоїсь ферми, назад у місто.

Він дістався до машини й зупинився, приголомшений і розгублений. Три тіла досі були тут: двоє на передньому сидінні і Пен на задньому. Але Сильвія зникла.

Вони забрали її з собою туди, звідки прилетіли. Її затягли в реактивну комаху. Від машини до схилу балки, що виходив на трасу, тягнувся кривавий слід.

Толбі, здригаючись, опанував себе. Він заліз назад в машину й забрав пістолет Пена. Залізний посох Сильвії лежала на сидінні, Толбі прихопив і його. Тоді він вийшов на дорогу і вирушив до схилів, повільно і сторожко.

У його голові промайнула смішна думка: він знайшов те, що шукав. Людей в одностроях. Організованих, підпорядкованих центральній владі, у новенькому літаку.

За схилами був уряд.

— Сер, — сказав Ґрін, нервово пригладжуючи своє коротке біляве волосся, його молоде обличчя скривилося.

Усюди юрмилися інженери, інші фахівці і звичайні люди.

Кабінети гуділи й відлунювали буденними справами. Ґрін проштовхався крізь натовп до столу, де сидів Борз, спершись на дві магнітні рамки.

— Сер, — сказав Ґрін. — Дещо трапилося.

Борз підвів погляд. Він відсунув грифельну дошку з фольги й поклав свій штифт. Його очні лінзи клацнули й зблиснули, всередині побитого корпуса зойкнули коліщата двигуна.

— Розповідай.

Ґрін підійшов ближче. На його обличчі був вираз, якого Борз ніколи раніше не бачив, вираз переляку й осклілої рішучості. Він мав одурманений, фанатичний вигляд, наче тіло чоловіка від напруження скам’яніла.

— Сер, скаути увійшли в контакт з командою Ліги, що рухалася на північ. Вони зустріли їх за Фейрфексом. Інцидент трапився одразу за першим блок-постом.

Борз не відповів. Чиновники, фахівці, фермери, робітники, промислові управлінці, солдати, різноманітний люд навколо продовжував гудіти, перешіптуватися й нетерпляче сновигати, намагаючись дістатися до столу Борза. Кожен зі своїми проблемами, які треба було вирішувати, ситуаціями, які треба було роз’яснити. Нагальними справами. Дороги, фабрики, епідемічний контроль, ремонт, будівництво, виробництво, розробки і планування. Нагальні проблеми, які Борз мав розглянути й вирішити. Проблеми, які не можуть чекати.

— Команду Ліги знищили? — запитав Борз.

— Одного вбито, іншу поранено, її доставили сюди. — Ґрін завагався. — Ще один утік.

Борз довго мовчав. Люди довкола щось бурмотіли й метушилися, але він їх ігнорував. Раптом він підтягнув до себе відеофон і замкнув контур.

— Один утік? Мені це не подобається.

— Він застрелив трьох членів нашого загону скаутів, включно з командиром. Інші злякалися, схопили поранену дівчину й повернулися сюди.

Борз підвів свою масивну голову.

— Вони припустилися помилки, треба було ловити втікача.

— Така ситуація трапилася вперше…

— Я знаю, — відповів Борз, — але це була помилка. Краще було не чіпати їх взагалі, ніж взяти двох і дозволити третьому втекти. — Він повернувся до відеофона. — Вмикайте сигнал тривоги. Закрийте фабрики, озбройте загони робітників й усіх чоловіків-фермерів, що вміють користуватися зброєю. Перекрийте всі дороги. Перемістіть жінок і дітей у підземні укриття. Дістаньте важке озброєння і припаси. Зупиніть усе невійськове виробництво і… — він завагався. — І заарештуйте всіх, у кому ми не впевнені. Розстріляйте всіх зі списку В. — Борз вимкнув сканер.

— Що буде далі? — запитав приголомшений Ґрін.

— Те, до чого ми готувалися. Тотальна війна.

— У нас є зброя! — захоплено вигукнув Ґрін. — За годину буде десять тисяч людей, готових до боротьби. У нас є реактивні літаки, важка артилерія, бомби і бактеріальні контейнери. А що таке Ліга? Лише купка людей з рюкзаками на спинах!

— Так, — погодився Борз. — Купка людей з рюкзаками на спинах.

— Що вони зможуть вдіяти? Як може зорганізуватися купка анархістів? У них немає вертикалі, контролю, центральної влади.

— У них є цілий світ. Мільярд людей.

— Розрізнених! Анархісти — це лише клуб, непідвладний закону. З добровільним членством. А в нас — дисциплінована організація. Усі сфери нашого економічного життя працюють з максимальною ефективністю. Ми — тобто ви — тримаєте все під контролем. Усе, що ви маєте зробити, це віддати наказ, запустити цю машину.

Борз повільно кивнув.

— Це правда, що анархісти не можуть діяти спільно, Ліга не може зорганізуватися. У цьому й парадокс. Анархістське управління… Власне, антиуправління. Замість того, щоб керувати світом, вони всюди вештаються і заважають керувати всім іншим.

— Собака в кріслі директора.

— Як ти й казав, вони справді є добровільним клубом неорганізованих індивідів. Без закону і центральної влади. Вони не підтримують суспільства, бо не вміють керувати. Усе, що вони роблять, це заважають тим, хто намагається порядкувати. Баламути. Але…

— Але що?

— Але два століття тому вони перемогли. Вони були так само неорганізованими і неозброєними. Величезні юрмища людей без дисципліни і влади скинули уряди по всьому світу.

— У нас є ціла армія, заміновані дороги, важке озброєння, бомби і кулі. Кожен із нас — солдат. Ми ж справжній військовий табір!

Борз задумався.

— То, кажеш, один із них тут? Один з агентів Ліги?

— Молода жінка.

Борз дав сигнал команді обслуговування.

— Віднесіть мене до неї. Я хочу поговорити з нею, доки ще є час.

Сильвія мовчки дивилася, як до кімнати крекчучи зайшли люди в одностроях. Вони наблизился до ліжка, поставили два стільці докупи й обережно поклали на них свою масивну ношу.

Чоловіки швидко виставили захисні опори, скріпили стільці разом, увімкнули магнітні затискачі і втомлено відступили.

— Чудово, — сказав робот. — Можете йти.

Чоловіки вийшли. Борз глянув на жінку в ліжку.

— Машина, — прошепотіла збліднувши Сильвія. — Ти машина.

Борз злегка кивнув, нічого не відповівши.

Сильвія нервово засовалася на ліжку. Вона була слабка. На її зламану ногу наклали прозору пластикову шину, обличчя перев’язали, праву руку зводив пульсуючий біль. Надвечірнє сонце просвічувало крізь штори на вікні. З палати було видно квіти, траву і живі огорожі, а за огорожами — будівлі й заводи.

За останню годину небо заполонили реактивні літаки. Вони летіли великими групами, що швидко неслися до далеких схилів. Трасою тягнулися автомобілі, які везли зброю і важке військове обладнання. Солдати в сірому, в шоломах і антибактеріальних масках, марширували щільними лавами з рушницями в руках. Нескінченні ряди ідентичних фігур в одностроях, що ступали ритмічним кроком.

— Їх багато, — сказав Борз, показуючи на чоловіків на марші.

— Так, — Сильвія дивилася, як кілька солдатів пробігали за вікном. Юнаки зі схвильованими виразами на гладеньких обличчях. У них теж були довгі рушниці, фляги, лічильники Ґайґера і антирадіаційні щити. На поясах у юнаків теліпалися шоломи. Антибактеріальні маски абияк висіли на їхніх шиях, щоб у разі потреби їх миттю можна було одягнути. Хлопці були налякані, ще майже діти. До них підбігли інші. Вантажівка завелася, і солдати рушили в бік колони.

— Вони будуть воювати, — сказав Борз, — захищати свої домівки і фабрики.

— Ви ж самі зробили все це обладнання, правда?

— Саме так. У нас досконала організація виробництва, ми абсолютно продуктивні. У нашому суспільстві управління раціональне, наукове. Ми повністю готові до цієї надзвичайної ситуації.

Раптом Сильвія усвідомила, про яку ситуацію йдеться.

— Ліга! Хтось із наших втік! — вона підвелася на ліжку. — Хто? Пен чи мій батько?

— Я не знаю, — байдуже відповів робот.

Від жаху й відрази Сильвія заледве могла говорити.

— Боже мій, — сказала вона тихо, — та ти взагалі нас не розумієш. Щоб таке побудувати, треба не мати жодної емпатії. Ти просто механічний комп’ютер, один з інтеграційних роботів старого уряду.

— Так. Уже два століття.

Дівчина була вражена.

— То ти якось вижив. Ми думали, що вас всіх знищили!

— Мене не знайшли. Я був пошкоджений, тому опинився не там, де інші. Я був у вантажівці, що їхала у Вашингтон, і втік, щойно побачив натовп.

— Два століття, легендарні часи. Ти на власні очі бачив події, про які нам розповідають. Давні часи, великі марші, день, коли впали уряди.

— Так, я все це бачив. Наша група сформувалася у Вірджинії, до нас приєдналися технічні спеціалісти, чиновники, кваліфіковані робітники. Пізніше ми перемістилися сюди, це місце досить далеко від битих шляхів.

— До нас доходили чутки, що досі лишається кластер, який самопідтримується, але ми не знали, де чи як.

— Мені пощастило, — сказав Борз. — Я втік випадково, всіх інших знищили. Знадобилося чимало часу, щоб організувати те, що ти зараз бачиш. За п’ятнадцять миль звідси починається кільце схилів. Ця долина як казан — з усіх боків оточена горами. Ми перекрили всі входи, зімітувавши природні зсуви породи, тож сюди ніхто не заходить. Навіть у Фейрфексі за тридцять миль звідси ніхто нічого не знає.

— Та дівчина, Лора.

— Скаути. Ми тримаємо команди скаутів на всіх заселених територіях в радіусі ста миль. Нам про вас повідомили, щойно ви прибули до Фейрфекса. Ми відправили повітряний патруль.

Щоб уникнути зайвих підозр, підлаштували вашу загибель в автокатастрофі, але один із ваших утік.

Сильвія збентежено похитала головою.

— Як? — вибухнула вона. — Як тобі вдається цим керувати?

Хіба люди не повстають? — вона із зусиллям всілася. — Вони ж знають, що сталося в інших місцях. Як ти їх контролюєш? Зараз вони може й марширують у своїх одностроях, але чи справді вони будуть воювати? Чи справді ти можеш на них покластися?

— Вони довіряють мені, — повільно відповів Борз. — Я зберіг величезний запас знань. Інформацію й техніки, втрачені для світу. Чи десь у світі ще виготовляють реактивні літаки, відео-сканери чи електричні кабелі? Я тримаю всі ці технології у моїх блоках пам’яті, синапс-кільцях. Завдяки мені вони мають усі ці речі. Речі, про які у вас є лише туманні спогади, давні легенди.

— А що трапиться, коли ти помреш?

— Я не помру! Я вічний!

— Ти зношуєшся. Тобі доводиться пересуватися на ношах.

А твоя права рука? Ти заледве можеш нею рухати! — голос Сильвії був різким, безжальним. — Твій корпус весь пощерблений і заіржавілий.

Робот задзижчав, на мить йому відібрало мову.

— Моє знання лишається, — зрештою проскреготів він. — Я завжди зможу спілкуватися. Фаулер організував систему трансляції, навіть коли я розмовляю… — він затнувся. — Навіть тоді все під контролем, у моїх руках. Я підтримував цю систему два століття, і вона існуватиме й надалі!

Сильвія кинулася на нього. Це трапилося в одну мить. Впершись черевиком загіпсованої ноги у стільці, на які поклали робота, вона щосили натиснула на нього ногами й руками.

Стільці загойдалися, захиталися…

— Фаулер! — закричав робот.

Сильвія знов щосили штовхнула його. Нестерпний біль шарпнув її ногу, але вона закусила губу й налягла плечем на пощерблений корпус робота. Він замахав руками і дико задзижчав, стільці повільно звалилися. Робот тихо з’їхав з них на спину, безпорадно розмахуючи руками.

Сильвія стягнула себе з ліжка. Вона змогла підтягтися до вікна, зламана нога безпорадно звисала мертвим тягарем у важкому прозорому гіпсі. Робот лежав, розмахуючи руками, неначе безпорадний жук, очні лінзи клацали, їхні заіржавілі механізми безладно крутилися від страху і гніву.

— Фаулере! — знову закричав він. — Допоможи мені! Сильвія дотяглася до вікна і посмикала за ручки, але вони були міцно зафіксовані. Вона схопила зі стола лампу й кинула нею в шибку. Скло розлетілося дощем смертоносних уламків. Дівчина рвонула вперед, і цієї миті до кімнати забігла команда обслуговування.

Фаулер охнув, побачивши робота на підлозі. На його обличчі з’явився дивний вираз.

— Гляньте на нього!

— Допоможіть мені! — волав робот. — Допоможіть!

Один з чоловіків схопив Сильвію за талію й потягнув назад до ліжка. Вона відбивалася, кусалася і дряпала нігтями його обличчя. Чоловік кинув її на ліжко й дістав пістолет.

— Лежи тихо, — захекано сказав він.

Інші зігнулися над роботом, повертаючи його у вертикальну позицію.

— Що трапилося? — запитав Фаулер. Він підійшов до ліжка, його обличчя посмикувалося. — Він упав?

Очі Сильвії палали ненавистю й відчаєм.

— Це я його штовхнула, мені майже вдалося вибратися звідси крізь вікно, — її груди здіймалися. — Якби не ця клята нога…

— Поверніть мене до кабінету! — заволав Борз.

Обслуга підняла його й перенесла через коридор до особистого кабінету. За мить він уже сидів, приголомшений, за своїм столом, оточений паперами і доповідними записками. Його нутрощі шалено стугоніли.

Борз опанував себе і спробував продовжити роботу. Він мусив працювати далі. Відеоекран досі показував останні оновлення, система працювала бездоганно. Борз відсторонено спостерігав, як заступник командувача відсилав хмари чорних точок, реактивних бомбардувальників, які, неначе мухи, вилітали й квапилися геть.

Систему треба зберегти за всяку ціну, знову і знову повторював він до себе. Він має її врятувати. Організувати людей і змусити їх врятувати її. Якщо люди не воюватимуть, система приречена.

Його охопили лють і відчай. Система не зможе сама себе зберегти, вона не є чимось окремим, чимось, що можна відділити від людей, які в ній живуть. Власне, це і були люди. Система і люди — одне й те ж. Коли люди б’ються, щоб зберегти систему, вони б’ються за власний порятунок.

Вони існують лише доти, доки існує система.

Він побачив колону своїх білолицих військ, яка маршем рухалася до схилів. Його старезні синапс-кільця на мить перегрілися й нерішуче завібрували, а тоді знову запрацювали в звичному режимі. Йому було вже два століття. Він з’явився давно, в іншому світі. Той світ створив його, і завдяки йому той світ досі жив. Доки існує Борз, існуватиме і той світ. У мініатюрі, але він усе ще функціонував, його зразковий всесвіт, його творіння. Його раціональний, контрольований світ, в якому кожна сфера була цілком упорядкована, проаналізована й інтегрована.

Він підтримував живим цей раціональний і прогресивний світ, енергійну оазу продуктивності серед запиленої, випаленої планети занепаду й тиші.

Борз розклав свої папери й почав працювати над найнагальнішою проблемою. Перехід від економіки мирного часу до повної військової мобілізації. Тотальна військова реорганізація для кожного чоловіка, жінки, дитини, обладнання й дини[18]енергії, якими він керував.

Едвард Толбі обережно прокрадався вперед. Його одяг був пошматований, рюкзак залишився в хащах ожини й лози, обличчя й руки кривавили. Він був геть виснаженим.

Внизу перед ним лежала долина. Велетенський казан з полями, будинками і трасами, фабриками, обладнанням і людьми.

Він уже третю годину спостерігав за солдатами. Вони нескінченним потоком виливалися з долини на схили по дорогах і стежках. Йшли пішки, їхали у вантажівках, і звичайних автомобілях, на броньованих танках і бронетранспортерах, летіли небом у швидких маленьких реактивних винищувачах і великих повільних бомбардувальниках, блискучих літаках, що займали позиції над військами й готувалися до битви.

До грандіозної битви. Повномасштабної війни зразка двохсотлітньої давності, яка вже мала б зникнути. Але ж ось вона була тут, наче видіння з минулого. Він бачив таке на старих плівках і записах, які використовували на курсах орієнтування в таборі. Армія привидів, що постала на нову битву. Величезне воїнство людей і зброї, готових воювати і помирати.

Толбі обережно спустився з гори. Біля її підніжжя поруч з валунами зупинився солдат на мотоциклі й налагоджував комунікаційні антени й передавач. Толбі обійшов його по колу, присів і вміло підібрався до нього ззаду. Білявий юнак нервово крутив у руках дроти з перемикачами, облизував губи, поглядав угору й від кожного звуку хапався за рушницю.

Толбі глибоко вдихнув. Юнак стояв до нього спиною, намагаючись знайти енергетичний кабель. Зараз або ніколи. Одним стрибком Толбі вискочив, підняв пістолет і вистрелив. Частина обладнання і рушниця солдата зникли.

— Жодного звуку, — сказав Толбі і роззирнувся. Нікого не було видно, головна дорога була за пів милі праворуч. Сонце сідало, на схили гір лягали довгі тіні. Поля швидко перетворювалися з коричнево-зеленавих на темно-фіолетові. — Заведи руки за голову, зчепи їх і стань на коліна.

Наляканий юнак лантухом гепнувся на землю.

— Що ти збираєшся робити? — він розгледів залізний посох, і його обличчя зблідло. — Ти агент Ліги!

— Стули рота, — наказав Толбі. — Спочатку розкажи про вашу командну вертикаль. Хто твій старший?

Юнак відторохтів усе, що знав, Толбі уважно його вислухав. Він був задоволений. Звичайна монолітна структура, саме на таку він і сподівався.

— Нагорі, — урвав його він. — Хто нагорі? На кому лежить остаточна відповідальність?

— Борз.

— Борз! — простогнав Толбі. — Це не схоже на ім’я. Схоже на… — він умовк, приголомшений. — Ми мали б здогадатися! Старий урядовий робот, який досі функціонує.

Саме в цей момент юнак вирішив ризикнути. Він скочив на ноги і кинувся навтьоки.

Толбі прострелив йому голову над лівим вухом. Юнак заточився, впав обличчям уперед і нерухомо застиг на дорозі. Толбі підбіг до хлопця і швидко стягнув з нього темно-сірий однострій. Той був йому замалий, звичайно, зате мотоцикл пасував йому ідеально. Він бачив їх на плівках і хотів такий ще з дитинства. Маленький швидкий мотоцикл, на якому можна було б гасати туди-сюди. Тепер у нього такий був.

За пів години він уже їхав рівною широкою трасою до центру долини і будівель, що височіли проти темного неба. Фари мотоцикла прорізали темряву, і хоч його й досі хитало з боку в бік, з практичних міркувань він мав їхати далі. Толбі прискорився. Дорога проносилася внизу, поруч пролітали дерева і поля, копиці сіна, полишений сільськогосподарський реманент. Весь інший транспорт рухався назустріч, війська поспішали на фронт.

Фронт. Лемінги, що прямували до океану, аби потонути.

Тисяча, десять тисяч закутих у метал постатей, озброєних і сторожких, обвішаних рушницями, гранатами, вогнеметами й бактеріальними контейнерами.

Але було одне «але»: їм не протистояла жодна армія. Хтось припустився помилки. Війна можлива, тільки якщо є дві сторони, а з них воскресили лише одну.

За милю до скупчення будівель він з’їхав з дороги й обережно заховав мотоцикл у копиці сіна. Мить він повагався, чи не залишити тут і свого залізного посоха, а тоді знизав плечима й забрав його разом із пістолетом. Він завжди носив посох, це був символ Ліги. Він нагадував про анархістів, які патрулювали світ пішки, про світове охоронне агентство.

Толбі скрадався у темряві, просуваючись вперед. Тут людей було менше, і він досі не бачив жодної жінки чи дитини. Попереду був колючий дріт під напругою. За ним юрмилися озброєні до зубів війська. Світло прожектора виписувало на дорозі зиґзаґи. Далі вивищувалися радарні установки, а за ними — потворний бетонний куб. Велетенська офісна будівля, з якої здійснювалося керування.

Толбі поспостерігав за променем, вивчаючи схему його руху. У світлі прожектора вигулькували бліді й відсторонені обличчя солдатів. Малеча. Вони ще ніколи не воювали, це був їхній перший досвід, і вони були нажахані.

Щойно світло ковзнуло по ньому, він підвівся й наблизився до дроту. Прохід відкрився автоматично, двоє охоронців підвелися й незграбно схрестили перед ним багнети.

— Покажи свої документи! — наказав один із них. Молоді лейтенанти, нервові хлопці з побілілими губами. Гралися в солдатиків.

Толбі з жалем і зневагою грубо розсміявся і пішов уперед.

— Геть з дороги!

Котрийсь із лейтенантів стривожено увімкнув кишеньковий ліхтарик.

— Стій! Який пароль для цього дозору? — він перегородив Толбі шлях багнетом, його руки тремтіли з переляку.

Толбі поліз у кишеню, витягнув пістолет, і коли прожектор почав рухатися від них геть, застрелив обох охоронців. Багнети впали додолу, він кинувся вперед. Зусібіч залунали крики, всі кудись бігли. Це були стражденні, перелякані крики. І безладна стрілянина. Ніч запалала. Він рухався перебіжками, присідаючи, звернув за ріг складу з припасами і кинувся сходами у масивну будівлю перед ним.

Треба було зробити все швидко. Стискаючи залізного посоха, він кинувся у темний коридор. Тупіт його черевиків відлунював від стін, за ним у будівлю забігали люди. Раптом поруч пролетіли кілька енергетичних променів. Ціла секція стелі позаду перетворилася на порох і обвалилася.

Толбі дістався до сходів і швидко побіг нагору. Він вибрався на наступний поверх і вхопився за ручку дверей. Позаду щось зблиснуло, він почав розвертатися, рвучко піднімаючи пістолет…

Його розпластало оглушливим ударом, Толбі врізався у стіну, випустивши зброю з рук. Над ним схилилася якась постать з рушницею в руках.

— Хто ти і що ти тут робиш?

Не солдат. Чоловік зі слабким підборіддям у засмальцьованій сорочці і пожмаканих штанях. З червоними набряклими очима. На талії пасок ремонтника: інструменти, молоток, плоскогубці, викрутка і паяльник.

Толбі з болем підвівся.

— Якби в тебе не було цієї рушниці…

Фаулер втомлено відступив.

— Хто ти? Військовим заборонено заходити на цей поверх, і тобі про це відомо… — раптом він побачив залізний посох. — Боже, — сказав він тихо. — Та ти ж агент Ліги, якого їм не вдалося взяти, той, кому вдалося втекти. — Він нервово розреготався.

Пальці Толбі стиснули посох, але реакція Фаулера була миттєвою: дуло рушниці вже дивилося в обличчя Толбі.

— Обережно, — попередив Фаулер, трохи розвернувшись. Десь на сходах бігли солдати, було чути відлуння чобіт і крики. Якусь мить він повагався, а тоді показав рушницею на сходи вище. — Вгору, вперед.

Толбі кліпнув.

— Що…

— Нагору! — він підштовхнув Толбі дулом рушниці. — Поквапся!

Спантеличений Толбі побіг сходами, Фаулер одразу за ним. На третьому поверсі Фаулер грубо проштовхнув його в двері і штрикнув, підганяючи дулом рушниці між лопаток. Толбі опинився у коридорі з безліччю дверей.

— Біжи вниз коридором, — прогарчав Фаулер. — Бігом!

Толбі без зайвих суперечок побіг.

— Що ти, в біса…

— Сам я ніколи не зможу цього зробити, — видихнув Фаулер майже йому у вухо. — Навіть через мільйон років. Але хтось мусить.

Толбі зупинився.

— Що саме?

Вони дивилися один на одного з викликом, їхні очі палали.

— Він тут, — сказав Фаулер, вказуючи рушницею на двері. — У тебе є один шанс, тож скористайся ним.

Толбі секунду повагався, а тоді рушив уперед.

— Гаразд, я спробую.

Фаулер пішов за ним.

— Будь обережним і пильним. Попереду будуть пости охорони, треба йти прямо аж до кінця, настільки далеко, наскільки зможеш дійти. І заради Бога, поквапся!

Толбі уже кинувся бігти й більше його не чув. Він дістався до дверей і розчахнув їх.

Солдати і чиновники застигли, пороззявлявши роти. Він кинувся на них, і вони почали розбігатися. Толбі встиг проскочити далі, перш ніж вони опанували себе і потягнулися по рушниці. Крізь відчинені двері, у внутрішній кабінет, повз стіл з наляканою дівчиною, яка сиділа з широко розплющеними очима й відкритим ротом. У треті двері в альков.

Юнак з божевільним виразом на обличчі підскочив і схопив пістолет. Толбі був беззбройний, альков став для нього пасткою. Хтось уже налягав на двері позаду. Стискаючи в руках залізного посоха, Толбі відскочив від білявого фанатика, що стріляв наосліп. Промінь влучив за фут від нього, лизнувши язиком тепла.

— Клятий анархіст! — закричав Ґрін. Його обличчя перетворилося на потворну маску, він стріляв безперестанку. — Ти вбивця, анархістський шпигун!

Толбі щосили жбурнув залізного посоха, і той зі свистом полетів дугою в повітрі просто в голову юнака. Ґрін вчасно його помітив й ухилився. Він спритно і швидко відстрибнув убік, безжально усміхнувшись. Посох, вдарившись об стіну, з дзенькотом покотився підлогою.

— Та це ж твій посох! — гаркнув Ґрін і вистрелив.

Він навмисно промахнувся, Ґрін хотів з ним погратися. Толбі присів, кинувся до посоха й підібрав його. Ґрін дивився з незворушним виразом на обличчі, його очі блищали.

— Кидай ще раз! — прогарчав він.

Толбі стрибнув, йому вдалося заскочити юнака зненацька. Ґрін охнув, відступив під його натиском, але потім кинувся у бій з маніакальною люттю.

Толбі був важчим, але геть виснаженим. Він годинами повз, торував свій шлях через гори, пройшов незліченну кількість миль, і в нього вичерпувалися сили. Автокатастрофа, дні в дорозі. Ґрін, натомість, був у чудовій формі, жилавий і спритний. Його руки потягнулися вперед, пальці замкнулися на горлі Толбі, але той вдарив юнака в пах. Ґрін відступив, здригаючись і скорчившись від болю.

— Що ж… — прохрипів Ґрін. Його обличчя було відразливим і темним, рука схопила пістолет.

Раптом половина Ґрінової голови розчинилася. Пістолет випав з мертвої руки на підлогу. Тіло юнака ще мить постояло, а тоді повалилося вперед, як порожній костюм.

Толбі побачив, як поруч зблиснуло дуло рушниці і чоловіка з інструментами на поясі. Чоловік відчайдушно махав йому рукою.

— Поквапся!

Толбі кинувся вперед вкритою килимами залою поміж двох великих миготливих жовтих ламп. За ним боязко бігла юрба чиновників і солдатів, щось вигукуючи й безладно стріляючи. Він розчахнув масивні дубові двері й зупинився.

Це була вишукана кімната. Портьєри і розкішні шпалери, лампи, книжкові шафи. Відгомін пишного минулого, багатства давніх часів. Товсті килими і теплий камін з яскравим полум’ям, відеоекран, а в глибині — великий стіл з червоного дерева.

За ним хтось сидів і працював над купами паперів і звітів, складеними у стоси матеріалами. Постать за столом різко контрастувала з багатством меблювання. Це був великий пощерблений і поіржавілий металевий бак. Погнутий, зеленуватий, полатаний і багато разів ремонтований. Старезна машина.

— Це ти, Фаулере? — запитав робот.

Толбі підійшов, стикаючи залізного посоха.

Робот розлючено розвернувся.

— Хто це? Знайди Ґріна й віднесіть мене в укриття. Один з блокпостів повідомив, що агент Ліги вже… — робот замовк.

Його холодні механічні очні лінзи втупилися в чоловіка. Він клацнув і загудів у тривожному здивуванні. — Я тебе не знаю.

Раптом він помітив залізний посох.

— Агент Ліги, ти той, хто зміг прорватися, — раптом оголосив робот. — Третій. Ти прийшов сюди, ти не повернувся до своїх. — Його металеві пальці незграбно намагалися намацати щось на столі і в шухляді. Нарешті він знайшов зброю й невміло спробував прицілитися.

Толбі вибив пістолет, той дзенькнув об підлогу.

— Тікай! — закричав він до робота. — Біжи геть!

Робот навіть не ворухнувся. Посох Толбі опустилася просто на його крихкий високотехнологічний мозковий блок. Кільця, дроти й мастило полетіли йому на плечі й долоні. Робот затрясся, його механізми загули. Він напівпідвівся з крісла, а тоді похитнувся й завалився набік. Борз розтягнувся на всю свою довжину, на всі боки розлетілися запчастини й уламки деталей.

— Боже мій! — вигукнув Толбі, нарешті розгледівши його.

Він приголомшено оглядав уламки. — Та він же був калікою.

Його оточили.

— Він убив Борза! — обличчя чоловіків були шокованими, напівпритомними. — Борз мертвий!

До них підійшов Фаулер.

— Ти дістав його, тут більше нічого не залишилося.

Толбі стояв, тримаючи в руках залізного посоха.

— Бідолаха, — сказав він тихо. — Він сидів тут, цілковито безпорадний, а я прийшов і вбив його. У нього не було шансів.

У будівлі зчинилася колотнеча. Вбиті горем солдати і чиновники метушилися в істериці, мов божевільні. Вони наштовхувалися один на одного, збиралися купками, віддавали безглузді накази.

Толбі пройшов крізь натовп, на нього ніхто не зважав. Фаулер заходився збирати уламки робота, розбиті деталі й запчастини. Толбі зупинився позаду нього. Як Хитун-Бовтун, якого стягнули зі стіни, Борз уже ніколи не зможе повернутися, принаймні не тепер.

— Де жінка? — запитав Толбі. — Агентка Ліги, яку ви схопили?

Фаулер повільно випростався.

— Я покажу, — відповів він і повів Толбі людним гамірним коридором до лікарняного крила будинку.

У кімнаті чоловіки побачили Сильвію, що насторожено сиділа на ліжку.

— Що відбувається? — запитала вона і раптом впізнала батька. — Тату, слава Богу! То це тобі вдалося вислизнути!

Толбі зачинив двері, заглушивши ревище звуків, що прокочувалося туди-сюди коридором.

— Як ти? Як твоя нога?

— Заживає. Що трапилося?

— Я дістався до нього, до робота. Він мертвий.

На мить усі троє замовкли. За дверима коридорами бігали чоловіки. Чутка вже ширилася. Солдати збиралися окремими групами перед будівлею. Розгублені чоловіки залишали свої пости. Нерішучі й позбавлені мети.

— Це кінець, — сказав Фаулер.

Толбі кивнув.

— Я знаю.

— Вони стомилися сидіти в цій норі, — сказав Фаулер. — Зрештою вони повернуться. Щойно дізнаються новини, вони викинуть свою зброю.

— Добре, — буркнув Толбі. — Що швидше, то краще. — Він взявся за рушницю Фаулера. — Ти теж, я сподіваюся.

Сильвія завагалася.

— Як гадаєш…

— Про що ти?

— Ми зробили помилку?

Толбі стомлено усміхнувся.

— Знайшла, коли про таке думати.

— Він робив те, що вважав за правильне. Вони відбудували свої будинки і заводи. Уся ця територія… Вони зробили чимало речей. Я дивилася на них крізь вікно, і мені було про що подумати. Їм багато чого вдалося, вони стільки зробили…

— Так, навиготовляли купу зброї.

— Але ж ми теж маємо рушниці, і ми теж вбиваємо і знищуємо. У нас є всі їхні вади й жодних переваг.

— У нас немає війни, — тихо відповів Толбі. — Щоб захистити цю невелику дисципліновану організацію, на тих схилах чатують зараз десять тисяч чоловіків. Усі готові до бою і тільки й чекають, щоб скинути бомби і бактеріальні контейнери. І все це заради того, аби це місце й далі існувало. Але вони цього вже не зроблять. Дуже скоро вони здадуться й почнуть повертатися до нас.

— Уся система швидко занепаде, — підтвердив Фаулер. — Він втрачав контроль, він уже заледве міг утримувати минуле.

— Хай що там було, але наразі все закінчилося, — пробурмотіла Сильвія. — Ми своє зробили. — Вона стримано усміхнулася. — Борз зробив свою роботу, ми свою. Але час грав проти нього й за нас.

— Саме так, — погодився Толбі. — Ми виконали свою роботу і ніколи про це не шкодуватимемо.

Фаулер не відповів. Він стояв, тримаючи руки в кишенях і мовчки дивлячись у вікно. Його пальці стискали три непошкоджені синапс-кільця, вцілілі блоки пам’яті мертвого робота, нишком підібрані серед розкиданих уламків.

«Про всяк випадок, — сказав він до себе. — На випадок, якщо часи раптом зміняться».

Батькова подоба

— Час вечеряти. Сходи поклич батька і нагадай йому помити руки, — скомандувала місіс Волтон. — Тебе це теж стосується, юначе. — Вона переставила паруючу каструлю на охайно накритий стіл. — Він у гаражі.

Чарльз завагався. Йому було лише вісім, тоді як проблема, що його турбувала, спантеличила б навіть Гіллеля[19].

— Я не можу, — сказав він знічено.

— Що трапилося? — Джун Волтон відчула розгубленість у голосі сина, і її материнське серце раптом сповнилося тривогою. — Хіба Тед не в гаражі? Заради Бога, він гострив садові ножиці хвилину тому. Він же не пішов до Андерсонів? Я попереджала його, що вечеря вже практично на столі.

— У гаражі, — відповів Чарльз, — але він там говорить із собою.

— Із собою? — місіс Волтон зняла свій яскравий синтетичний фартух і почепила на ручку дверей. — Тед ніколи не розмовляє із собою, піди поклич його. — Вона розлила щойно заварену чорну каву по маленьких блакитних з білим порцелянових чашках і заходилася розсипати по тарілках кукурудзу з вершками. — Та що з тобою? Піди поклич батька!

— Я не знаю, кого з них кликати, — розпачливо відповів Чарльз. — Вони однаковісінькі.

Джун ледь не вихлюпнула кукурудзу з алюмінієвої каструлі.

— Юначе! — розлючено почала було вона, але до кухні саме ввійшов Тед Волтон. Він вдихнув повітря, принюхуючись, і потер руки.

— О, рагу з бараниною! — вигукнув він радісно.

— З яловичиною, — виправила його Джун. — Теде, чим ти там займався?

Тед вмостився на стілець і розгорнув серветку.

— Нагострив і змастив ножиці, вони тепер як бритва. Краще навіть не торкайся до них, а то руку відріже!

Тед був вродливим чоловіком трохи за тридцять. З густим білявим волоссям, сильними і вправними руками, квадратним обличчям і блискучими карими очима.

— Боже, як же гарно виглядає це рагу! Сьогодні на роботі був важкий день, по п’ятницях так завжди: доводиться підтягувати всі хвости за тиждень і встигати розібратися з усіма рахунками до п’ятої. Ел Маккінлі каже, що ми могли б встигати на двадцять відсотків більше, якби в обідній час хтось завжди залишався в офісі. — Він кивнув Чарльзові: — Сідай їсти.

Місіс Волтон поставила на стіл консервовані боби.

— Теде, — сказала вона, повільно всідаючись на стілець. — З тобою все гаразд?

— Зі мною? — він кліпнув. — Та наче як завжди. А чому ти питаєш?

Джун Волтон стривожено глянула на сина. Чарльз сидів дуже рівно, його обличчя було напруженим і білим як крейда.

Хлопчик досі не ворухнувся, не розгорнув серветки і навіть не торкнувся до молока. Атмосфера була напруженою, і Джун це відчувала. Чарльз разом зі стільцем відсунувся якнайдалі від батька і сидів мов на голках. Його губи ворушилися, але вона не могла розібрати, що він каже.

— Що трапилося? — запитала вона схвильовано, схилившись до сина.

— Це інший, — шепотів Чарльз. — Повернувся інший.

— Що ти маєш на увазі, любий? — вголос запитала Джун Волтон. — Який інший?

Тед здригнувся, на його обличчі промайнув дивний вираз, і хоч він одразу зник, тієї миті обличчя Теда Волтона було не впізнати. У ньому прозирнуло щось чуже і холодне, якась безформна перекошена маса. Його очі затуманилися і згасли, неначе на них наклали фільтр, як на стару фотографію. Втомленого молодого чоловіка як не було.

Аж раптом він повернувся — чи майже повернувся. Тед посміхнувся і накинувся на своє рагу з консервованими бобами і кукурудзою з вершками. Він сміявся, помішував каву, жартував і їв, але щось було жахливо не так.

— Це інший, — пробурмотів Чарльз. Його обличчя побіліло, руки тремтіли. Раптом він підскочив і відступив від столу. — Забирайся геть! — крикнув він. — Забирайся геть звідси!

— Гей! — зловісно гримнув Тед. — Та що це з тобою? — він суворо вказав хлопчикові на стілець. — Сідай і їж свою вечерю, юначе. Мама ж недаремно її готувала.

Чарльз розвернувся, вискочив з кухні й побіг нагору до своєї кімнати. Джун Волтон охнула і затремтіла від переляку.

— Що ж це коїться…

Тед продовжував їсти. Його обличчя було похмурим, а очі — суворими й темними.

— Цей малий, — проскреготів він, — напрошується на добрячу прочуханку. Можливо, мені доведеться поговорити з ним наодинці.

Чарльз припав до підлоги і дослухався.

Батькова подоба підіймалася сходами, кроки лунали все ближче.

— Чарльзе! — розлючено прокричала потвора. — Ти нагорі?

Хлопчик не відповів. Натомість він тихенько повернувся до своєї кімнати й зачинив двері. Його серце важко гупало. Батькова подоба вже була нагорі, за мить вона зайде до нього.

Чарльз хутко поліз у вікно. Він був нажаханий, потвора вже намацувала в темряві ручку дверей. Він підняв раму й вибрався на дах. Затамувавши подих, хлопчик зістрибнув на клумбу, що була перед вхідними дверима, заточився, зойкнув, а тоді звівся на ноги й побіг геть від світла, що падало з вікна, подалі від жовтого клаптика посеред вечірньої темряви.

Він добіг до гаража. Споруда вивищувалася попереду чорним квадратом на тлі небосхилу. Засапуючись, він видобув з кишені ліхтарик, а тоді обережно підняв двері й увійшов.

Гараж був порожнім, машину запаркували надворі. Ліворуч стояв батьків верстак, на якому лежали молотки, на дерев’яних стінах висіли пилки. В глибині — газонокосарка, граблі, лопата, мотика і каністра з гасом. Усюди по стінах висіли прибиті номерні знаки. Підлога була з бетону й утоптаної землі. Посередині засихала велика гладенька масляна пляма, у мерехтливому світлі ліхтарика виднілися в’язки сухої трави.

Просто за дверима стояла велика бочка для сміття, на якій зверху лежали стоси вологих і поцвілих газет і часописів.

Чарльз заходився їх відсовувати. Нестерпно відгонило гниллю, по бетону розбігалися павуки. Хлопчик чавив їх ногою і продовжував шукати.

Від побаченого на дні Чарльз скрикнув, впустив ліхтарик і відскочив, очманілий. Гараж вмить поринув у темінь. Хлопчик змусив себе стати навколішки і якусь нескінченно довгу мить намацував ліхтарик серед павуків і сухої трави. Зрештою він його знайшов і посвітив у провалля бочки, до того прикрите стосами журналів.

Батькова подоба запхала їх аж на саме дно. Кинула серед старого листя, шматків картону, зогнилих залишків журналів і штор, сміття з горища, яке мати знесла сюди, збираючись якось спалити. Вони досі достатньо нагадували його батька, щоб Чарльз міг їх упізнати. Від того, що він знайшов, йому стало млосно. Хлопчик схилився над бочкою і тримав очі заплющеними, аж доки нарешті не наважився поглянути знову. У бочці були останки його батька, його справжнього батька. Частини, які батьковій подобі не знадобилися, частини, які вона викинула.

Чарльз підняв граблі й доторкнувся ними до висхлих останків. Вони тріскалися і рвалися, як скинута зміїна шкіра, що шелестіла від дотику, луската і ламка. Порожня шкіра. Усе найважливіше, її вміст, зник. Лишилася тільки ламка потріскана шкіра, маленькою купкою зібгана на дні сміттєвої бочки. Це все, що лишила потвора, з’ївши решту: вона забрала нутрощі й заступила батькове місце.

Раптом знадвору долинув якийсь звук.

Хлопчик впустив граблі й побіг до дверей. Стежкою наближалася батькова подоба, під її черевиками хрустіла жорства, потвора йшла наосліп.

— Чарльзе! — розлючено гукала вона. — Ти тут? Ось зачекай лишень, зараз я до тебе доберуся, юначе!

У яскравому світлі відчинених дверей бовванів силует його стривоженої матері.

— Теде, не кривдь його, будь ласка. Чарльза щось засмутило.

— Я не збираюся його кривдити, — прорипіла батькова подоба, зупиняючись запалити сірник. — Я збираюся лише поговорити з ним, його треба навчити поводитися чемніше. Втекти посеред вечері у ніч, вибратися туди крізь…

Чарльз вислизнув з гаража. У світлі сірника батькова подоба помітила його рухому тінь і з ревом кинулася навздогін.

— Ану йди сюди!

Чарльз помчав геть. Він знав місцевість краще за потвору. Хоч вона й довідалася чимало, забрала чимало, коли отримала батькові нутрощі, але ніхто не знав усіх стежок краще за Чарльза. Він дістався до паркана, переліз через нього, зістрибнувши у двір Андерсонів, пробіг повз розвішаний на шворці одяг, завернув стежкою за ріг будинку і опинився на Мейпл-стріт.

Хлопчик дослухався, причаївшись і затамувавши подих. Батькової подоби не було, вона, мабуть, повернулася додому. Або ж вона досі переслідувала його й ось-ось з’явиться на тротуарі.

Чарльз глибоко, судомно вдихнув. Він мав рухатися далі, рано чи пізно вона його знайде. Він подивився ліворуч, потім праворуч, упевнився, що її ніде не видно, і притьма кинувся геть.

— Чого тобі? — непривітно запитав Тоні Перетті. Йому було чотирнадцять. Він сидів за столом в обшитій дубом їдальні сім’ї Перетті, довкола були розкидані книжки й олівці, поруч стояла пляшка коли і лежало пів сендвіча з шинкою і арахісовим маслом. — Ти Волтон?

Тоні після уроків працював у крамниці «Побутова техніка Джонсона» в центрі, розпаковуючи газові плити й холодильники. Хлопець був кремезним брюнетом з пласким обличчям, оливковою шкірою і білими зубами. Раніше він кілька разів лупцював Чарльза, він лупцював усіх дітлахів в околиці.

Чарльз скривився.

— Перетті, скажи, ти можеш зробити мені послугу?

— Чого тобі? — роздратовано запитав Тоні. — Хочеш стусана?

Опустивши очі додолу й стиснувши кулаки, Чарльз мимрячи переповів свою історію. Коли він закінчив, Перетті тихо присвиснув.

— Ти жартуєш?

— Ні, це правда, — швидко відказав хлопчик. — Я покажу тобі, пішли зі мною, і я покажу.

Перетті повільно звівся на ноги.

— Так, ходімо. Хочу це побачити.

Він потягнувся по свою пневматичну рушницю. Вони вдвох тихо вийшли на темну вулицю й рушили в бік дому Чарльза. Обоє мовчали. Перетті був задуманий, похмурий і серйозний. Чарльз йшов досі приголомшений, в його голові було порожньо.

Вони пройшли на задвірок Андерсонів крізь ворота, перелізли через паркан і обережно зістрибнули на задній двір Чарльза. Ніде не чулося жодного руху, у дворі було тихо. Вхідні двері будинку були зачинені.

Діти зазирнули у вікно вітальні. Штори були опущені, але крізь вузьку щілину пробивалася смужка світла. Місіс Волтон прилаштувалась на дивані й зашивала бавовняну футболку.

Її округле обличчя виглядало стривоженим, вона працювала механічно, неохоче. Батькова подоба сиділа навпроти. Відкинувшись у кріслі-гойдалці і роззувшись, вона читала вечірню газету. У кутку працював телевізор, який ніхто не дивився. На бильці крісла стояла бляшанка пива. Потвора сиділа достоту так, як сидів його батько, вона справді чимало навчилася.

— Виглядає точнісінько як твій батько, — прошепотів з підозрою Перетті. — Ти точно мене не розігруєш?

Чарльз провів його до гаража і показав сміттєву бочку. Перетті дотягнувся до дна своїми довгими засмаглими руками й обережно потягнув засохлі, лускоподібні останки. Вони розгорнулися, і стало видно контури батькового силуету. Перетті поклав їх на підлогу й доклав вирвані частини, яких бракувало.

Останки були вицвілі й майже прозорі, жовті, як бурштин, і тонкі, як папір. Сухі й знекровлені.

— Це все, — сказав Чарльз, у його очах бриніли сльози. — Це все, що від нього залишилося. Та істота забрала його нутро.

Перетті зблід і тремтячими руками запхав останки назад у бочку.

— Тут і справді відбувається щось дивне, — пробурмотів він. — То кажеш, ти бачив їх разом?

— Вони розмовляли і виглядали однаковісінько, тож я втік у будинок. — Чарльз витер сльози і одразу ж знову зарюмсав, він не міг більше стримуватися. — Воно з’їло його, доки я був на кухні, а тоді зайшло в дім. Воно видає себе за батька, але це не він. Воно вбило його і з’їло його нутрощі.

Якусь мить Перетті мовчав.

— Послухай, — раптом сказав він. — Я вже про таке чув.

Це жахливі речі, але ти мусиш опанувати себе і не боятися. Ти ж не боїшся, правда?

— Ні, — спромігся промимрити Чарльз.

— Перше, що треба дізнатися, це як ту штуку вбити. — Він показав на свою пневматичну рушницю. — Я не знаю, чи це спрацює. Воно, мабуть, дуже живуче, якщо змогло здолати твого старого, він був міцним. — Перетті задумався. — Ходімо геть звідси, а то раптом воно повернеться. Кажуть, вбивці так роблять.

Вони вийшли з гаража. Перетті присів і знову зазирнув у вікно. Місіс Волтон стояла і щось стривожено говорила, її слів неможливо було розібрати. Батькова подоба пожбурила газету геть. Вони сварилися.

— Заради Бога! — кричала батькова подоба. — Не роби дурниць!

— Щось трапилося, — застогнала місіс Волтон. — З ним трапилося щось жахливе. Дозволь мені зателефонувати в лікарню й запитати.

— Нікуди не дзвони, з ним усе гаразд. Просто, мабуть, грається десь на вулиці.

— Він ніколи не виходив з дому так пізно, він у нас слухняний. І він був дуже засмученим — боявся тебе! Але я його не звинувачую. — Від розпачу вона затиналася. — Що з тобою трапилося? Ти дуже дивний сьогодні. — Жінка перейшла з кімнати до зали. — Наберу сусідів.

Батькова подоба розлючено дивилася їй услід. А тоді сталося щось жахливе. Чарльз скрикнув, і навіть Перетті тихо зойкнув з переляку.

— Дивися, — пробурмотів Чарльз. — Що…

— Чорт, — прошепотів Перетті, його чорні очі розширилися. Щойно місіс Волтон вийшла з кімнати, батькова подоба осіла у кріслі. Вона безвольно розпласталася з відкритим ротом і порожніми очима. Її голова похилилася вперед, як у покинутої ляльки-мотанки.

Перетті відійшов від вікна.

— Годі, — прошепотів він, — ми побачили достатньо.

— Що це було? — запитав Чарльз. Він був вражений і спантеличений. — Неначе хтось вимкнув живлення.

— Так і було, — повільно кивнув Перетті, похмурий і приголомшений. — Ним керують ззовні.

Чарльза охопив жах.

— Ти маєш на увазі, щось поза нашим світом?

Перетті роздратовано похитав головою.

— Ззовні будинку! У дворі. Ти знаєш, як ми можемо знайти цю штуку?

— Ні, — Чарльз зібрався з думками. — Але я знаю декого, хто вміє добре шукати. — Він зосередився, намагаючись пригадати ім’я. — Боббі Деніелз.

— Такий чорний малий? Він справді добре шукає?

— Він профі.

— Гаразд, — погодився Перетті. — Ходімо покличемо його, треба знайти цю штуку в дворі. Вона створила цього монстра, що сидить у будинку, і тепер керує ним.

— Це поруч з гаражем, — сказав Перетті маленькому худорлявому чорношкірому хлопчику, який скрадався у темряві поруч з ними. — Воно його там схопило, тож почнемо звідти.

— З гаража? — перепитав Деніелз.

— Десь біля нього. Волтон уже обшукав усередині, а ти шукай зовні.

Поруч була невелика квіткова клумба, густі зарості бамбуку і розкидане сміття, залишене між гаражем і будинком. Зійшов місяць, заливши все холодним тьмяним світлом.

— Якщо ми швидко його не знайдемо, — сказав Деніелз, — я муситиму повернутися додому. Мені не дозволяють гуляти надто пізно. — Він був заледве старший від Чарльза, може років дев’яти.

— Гаразд, — погодився Перетті, — тож давайте шукати.

Усі троє розійшлися врізнобіч і почали пильно оглядати землю. Деніелз був худим і невисоким. Він працював неймовірно швидко: розсовував стебла квітів, перевертав каміння, нишпорив попід будинком, в траві, спритно відгортав листя, рився в купах компосту і бур’яну, не пропускаючи жодного дюйма.

Раптом Перетті зупинився.

— Я стоятиму на чатах, це може бути небезпечно. Потвора може вийти й спробувати зупинити нас. — Він став на варті біля чорного входу зі своєю пневматичною рушницею, доки Чарльз і Боббі Деніелз продовжували шукати. Чарльз працював повільно. Він втомився, його тіло заніміло від холоду. Поява потвори і те, що сталося з батьком, його справжнім батьком, — усе це здавалося неможливим. Втім, страх його лише підганяв. А що як це трапиться з матір’ю або з ним самим? Або й з усіма, з усім світом?

— Я знайшов! — гукнув Деніелз тонким високим голосом. — Ідіть швидше сюди!

Перетті скинув рушницю на плече й обережно підвівся. Чарльз теж поквапився підійти. Він посвітив ліхтариком на те місце, де стояв Деніелз.

Чорний хлопчик відсунув бетонний блок. У вологому підгнилому ґрунті виднілося блискуче металеве тіло. Якась худа члениста істота з безліччю покручених лапок відчайдушно намагалася закопатися глибше. У неї був панцир, як у мурахи, і схожа вона була на червоно-коричневого жука, що швидко зникав просто на їхніх очах. Ряди лапок вигрібали й вишкрябували землю. Шалено метляючи огидним хвостом, жук залазив у виритий ним тунель.

Перетті побіг у гараж, приніс граблі й пришпилив ними жука.

— Бігом! Пристрель його з рушниці!

Деніелз схопив рушницю і прицілився. Перший постріл лише надірвав хвіст, вивільнивши істоту. Та панічно корчилася і звивалася, її хвіст безсило волочився позаду, кілька лапок відірвалися. Жук був завдовжки з фут і нагадував гігантську мокрицю. Він відчайдушно намагався втекти до своєї нори.

— Стріляй ще, — наказав Перетті.

Доки Деніелз розбирався з рушницею, жук шипів і виривався. Його голова смикалася туди-сюди, він викручувався і кусав граблі, що досі його утримували. Огидні цятки очей палали ненавистю. Якусь мить він марно кидався на граблі, а тоді раптом забився у відчайдушній конвульсії, що змусила хлопців з жахом відсахнутися.

У голові Чарльза залунало гучне гудіння, металічне й жорстке, наче мільйон дротів танцювали й вібрували водночас. Його відкинуло якоюсь силою, оглушило і приголомшило потужним металевим ударом. Він звівся на ноги й відступив, інші зробили те саме, бліді і вражені.

— Якщо ми не можемо вбити його з рушниці, — видихнув Перетті, — ми можемо його втопити. Або спалити чи проштрикнути мозок. — Він знову вхопився за граблі, щоб жук, бува, не вирвався.

— У мене є банка формальдегіду, — сказав Деніелз, його пальці досі нервово стискали рушницю. — Як її перезаряджати? Я не вмію…

Чарльз забрав у нього зброю.

— Я сам його вб’ю. — Він присів, прицілився і поклав палець на гачок. Жук відбивався і борсався, його силове поле гупало у вухах хлопця, але Чарльз далі міцно стискав рушницю.

Палець уже почав натискати на гачок…

— Ось ти де, Чарльзе, — сказала батькова подоба. Її могутні пальці зімкнулися на зап’ястку хлопчика. Він не міг опиратися, і рушниця впала додолу. Чарльз намагався вирватися, але безрезультатно. Батькова подоба рушила до Перетті, і той відскочив. Жук, звільнившись від граблів, переможно прослизнув у свій тунель.

— На когось чекає ремінь, Чарльзе, — пробубніла батькова подоба. — Що в тебе вселилося? Твоя бідна мати божеволіє від тривоги.

Вона була поруч, ховалася в тіні, скорчившись у темряві й спостерігаючи за ними. Тепер її спокійний, позбавлений емоцій голос, жахлива пародія на голос його батька, лунав просто у нього над вухом. Потвора невблаганно тягнула Чарльза до гаража, хлопчик відчував її холодне дихання на своєму обличчі, солодкаво-крижаний запах підгнилого ґрунту. Вона була неймовірно сильною, Чарльз нічого не міг вдіяти.

— Не опирайся, — сказала вона спокійно. — Ходімо в гараж. Це для твого ж добра, мені краще знати, Чарльзе.

— Ти знайшов його? — гукнула стривожено Чарльзова мати, відчиняючи задні двері.

— Так, я знайшов його.

— Що ти збираєшся робити?

— Дам трохи ременя, — батькова подоба підняла двері. — У гаражі. — У напівтемряві її губи скривила легка посмішка, суха й геть нещира. — Повертайся до вітальні, Джун, я сам про все подбаю. Це більше моя відповідальність, ти ніколи його не карала.

Задні двері повільно зачинилися. Коли світло згасло, Перетті нахилився й підхопив рушницю. Батькова подоба враз завмерла.

— Йдіть додому, хлопці, — проскреготіла вона.

Перетті розгублено стояв з рушницею в руках.

— Забирайтеся геть, — повторила батькова подоба. — Покладіть цю іграшку і забирайтеся звідси. — Вона повільно рушила вперед, тримаючи Чарльза однією рукою й тягнучись до Перетті другою. — Пневматичні рушниці на території міста заборонені, синку, мерія їх не дозволяє. Твій батько знає, що в тебе така є? Думаю, тобі краще віддати її мені, щоб…

Перетті вистрелив.

Батькова подоба зойкнула і вхопилася за понівечене око. Вона кинулася на Тоні, але той відбіг до алеї і спробував перезарядити рушницю. Батькова подоба наздогнала його і сильними пальцями вихопила рушницю з рук хлопця. Почвара мовчки розтрощила її об стіну будинку.

Чарльз вирвався й на здерев’янілих ногах помчав геть. Де він може сховатися? Батькова подоба була між ним і будинком, вона вже йшла по нього. Чорний силует обережно скрадався і вдивлявся в темряву, намагаючись його знайти. Чарльз помалу відступав. Якби ж тільки знайти місце, де він міг би сховатися! Бамбук.

Він швидко відступив у зарості. Товсті старі стовбури з тихим шелестом зійшлися за ним. Батькова подоба видобула з кишені сірник і підпалила його. Раптом спалахнула вся коробка.

— Чарльзе, — сказала вона. — Я знаю, що ти десь тут, від мене не сховаєшся. Ти лише все ускладнюєш.

Серце хлопчика гучно калатало. Чарльз припав до землі посеред заростів бамбуку, у багнюці серед гнилого сміття. Трава, всілякий непотріб, папір, коробки, старий одяг, дошки, пляшки і олив’яні бляшанки. Довкола кишіли павуки й саламандри, бамбук колихався під нічним вітром. Кругом були комашня і гниль.

І ще дещо.

Силует, мовчазний нерухомий силует, що проростав з купи багна, наче якийсь нічний гриб. Біла личинка, соковита маса, що волого виблискувала у місячному сяйві. Її вкривало павутиння, поцвілий кокон, крізь який можна було розгледіти невиразні обриси рук і ніг, деформовану голову. Воно ще не сформувалося остаточно, але Чарльз уже знав, що це.

Материна подоба. Вона проростала просто тут, захована поміж бамбуком, серед багнюки між гаражем і будинком.

Вона вже майже сформувалася. Ще кілька днів — і вона дозріє. Це досі була біла, м’яка і м’ясиста личинка, але скоро сонце зігріє й підсушить її. Загартує оболонку, зробить темною і сильною. Вона вилущиться зі свого кокона, й одного дня, коли його мати підійде до гаража… За подобою матері були й інші м’ясисті білі личинки, нещодавно відкладені жуком. Вони були невеличкі, лише щойно з’явилися. Чарльз також побачив місце, звідки вилупилася батькова подоба, де вона виросла. Вона дозріла тут, і зрештою батько зустрівся з нею в гаражі.

Чарльз на неслухняних ногах почав задкувати від бамбука, повз трухляві дошки, гниль і сміття, повз м’ясисті грибоподібні личинки. Він потягнувся до паркана й раптом відсахнувся.

Ще одна. Ще одна личинка, якої він спочатку не помітив.

Вона скинула кокон і встигла потемніти, вона вже не була м’якою, м’ясистою і вогкою. Личина дозріла і навіть кволо ворушила руками.

Подоба Чарльза.

Бамбукові стебла розсунулися, і долоня батькової подоби міцно вхопила хлопчика за зап’ясток.

— Ти залишишся тут, саме тут тобі й місце, не рухайся, — сказала вона, вільною рукою зриваючи залишки кокона, що утримували Чарльзову подобу. — Я їй допоможу, вона досі ще трохи слабка.

Сірий вологий кокон було зірвано, і Чарльзова подоба зробила хиткий крок уперед. Вона невпевнено наближалася до них, батькова подоба розчищала їй шлях до Чарльза.

— Сюди, — покликала потвора. — Я потримаю його для тебе. Коли поїси, станеш сильнішою.

Рот подоби Чарльза розтулявся і стулявся, вона жадібно тягнулася до хлопчика. Він відчайдушно відбивався, але величезна рука міцно утримувала його на місці.

— Годі вже, юначе, — наказала потвора. — Тобі буде значно легше, якщо ти…

Раптом батькова подоба з криком сіпнулася і відпустила Чарльза, відступаючи назад. Її тіло шалено затіпалося, вона вдарилася об гараж, її кінцівки посмикувалися. Потвора впала й почала качатися по землі, битися в агонії, вити й стогнати, намагаючись відповзти вбік. Зрештою вона затихла. Подоба Чарльза теж осіла німою купою, розтягнувшись серед бамбуку й гнилі з байдужим неживим виразом.

Нарешті батькова подоба теж перестала ворушитися, і було чути тільки тихий шелест бамбукового листя під нічним вітром.

Чарльз незграбно підвівся і вийшов на бетонну стежку. До нього обережно наближалися Перетті і Деніелз. Їхні очі були широко розплющені.

— Не підходь до неї, — різко наказав Деніелз. — Вона ще не мертва, треба більше часу.

— Що ви зробили? — запитав Чарльз.

Деніелз поставив на землю каністру з гасом і зітхнув з полегшенням.

— Знайшов у гаражі. Деніелзи боролися з комарами гасом ще відтоді, коли ми жили у Вірджинії.

— Деніелз залив гас у тунель жука, — пояснив досі нажаханий Перетті. — Це була його ідея.

Деніелз обережно копнув покорчене тіло батькової подоби.

— От тепер вона мертва. Здохла, щойно здох жук.

— Думаю, інші теж помруть, — сказав Перетті. Він розсунув бамбук, щоб оглянути личинки, що росли посеред сміття. Чарльзова подоба навіть не ворухнулася, коли Перетті штрикнув її палицею в груди. — Ця мертва.

— Нам краще перестрахуватися, — сказав похмуро Деніелз, підбираючи важку каністру. Він заходився поливати гасом край заростів бамбуку. — Здається, вона впустила кілька сірників десь на стежці, принеси їх, Перетті.

Вони перезирнулися.

— Звичайно, — тихо погодився Тоні.

— І варто приготувати шланг, — додав Чарльз. — Щоб вогонь нікуди не перекинувся.

— До діла, — нетерпляче скомандував Перетті, який уже рушив геть. Чарльз поквапився слідом, і вони разом заходилися шукати сірники при слабкому місячному світлі.

Дивний рай

Капітан Джонсон зійшов з корабля першим. Він огледів величні ліси, що миля за милею вкривали планету зеленими хвилями, такими яскравими, що аж боляче було дивитися. Над головою блакиттю ясніло небо. За деревами билися хвилі океану, майже такого ж кольору, що й небо. Подекуди у воді плавали бульбашки неймовірно яскравих водоростей, і там блакить темніла, ставши майже пурпуровою.

Йому треба було пройти чотири фути, щоб дістатися від панелі керування до автоматичного люка, а звідти спуститися трапом на м’який чорний ґрунт, який обсмалило й розкидало довкола під час приземлення. Ґрунт досі димів. Джонсон прикрив очі від золотого сонця, а тоді зняв окуляри і протер їх рукавом. Він був невисоким і худим, з жовтуватим обличчям. Напружений, капітан короткозоро кліпнув і швидко повернув окуляри на місце. Він глибоко вдихнув тепле повітря, затримав його в легенях, дав йому прокотитися по своєму тілу, а тоді неохоче видихнув.

— Непогано, — прогримів Брент, визирнувши з відкритого люка.

— Якби це місце було ближче до Терри, то поміж дерев тут би вже всюди валялися пивні бляшанки і пластикові тарілки, на дні океану лежали б поіржавілі ракетні двигуни, а пляжі тхнули аж до неба. «Терран девелопмент» поставила б тут мільйон маленьких пластикових будиночків.

Брент байдуже зітхнув і зістрибнув униз. Він був високим і кремезним, з-під засуканих рукавів виднілися темні волохаті передпліччя.

— Що це там? Якісь сліди?

Капітан Джонсон поволі витягнув зоряну карту й поглянув на неї.

— До нас жоден корабель не надсилав звітів з цієї зони.

Згідно з мапою уся система ненаселена.

Брент розсміявся.

— Тобі ніколи не спадало на думку, що тут уже може бути цивілізація? Я маю на увазі, не терранська.

Капітан Джонсон вхопився за пістолет. Досі йому ніколи не доводилося його використовувати, це була його перша розвідувальна місія поза межами патрульованої частини галактики.

— Може, варто забратися звідси геть? Нам не треба складати карти цього місця, ми вже впоралися з трьома більшими планетами, тож звіту про цю насправді не вимагатимуть.

Брент пройшов по вологій землі до слідів, присів і провів пальцями по потоптаній траві.

— Тут щось проходило, на ґрунті є сліди! — збуджено вигукнув він. — Якісь відбитки!

— Людські?

— Скидається на те, ніби тут пройшла якась здоровенна тварина. Можливо, велика кішка. — Брент випростався, його масивне обличчя набуло замисленого виразу. — Може, нам вдасться вполювати тут якусь здобич, а якщо ні, то принаймні трохи розважимося.

Капітан Джонсон нервово здригнувся.

— Ми не знаємо, на що здатна ця тварина. Будьмо обережними й залишаймося на кораблі. Ми можемо оглянути все з повітря, стандартної процедури має бути достатньо для такої маленької планети, мені не подобається ідея застрягнути тут. — Капітана пересмикнуло. — У мене від цього місця аж мурахи бігають по шкірі.

— Мурахи? — Брент позіхнув і потягнувся, а тоді пішов по слідах у бік безкрайнього зеленого лісу. — А мені тут подобається, звичайний собі національний парк з дикою природою. Ти залишайся на кораблі, а я трохи прогуляюся.

Брент обережно скрадався темним лісом, тримаючи руку на пістолеті. Він був досвідченим мандрівником, свого часу відвідав чимало віддалених місць, тож знав, що робить. Іноді Брент зупинявся, знов оглядав сліди і вдивлявся у ґрунт. Подекуди до великих відбитків доєднувалися інші, тут проходили цілі групи тварин. Кількох різних видів, й усі були великими. Можливо, це була стежка до водопою — струмка чи якоїсь іншої водойми.

Він видерся на височину, а тоді різко присів. Перед ним на пласкому камені скрутилася клубком якась істота. Її очі були заплющені — вона, вочевидь, спала. Брент обійшов її широкою дугою, не зводячи погляду з тварини. Це справді була кішка, але такої він ще ніколи не бачив. Щось подібне на лева, але більше, розміром з носорога на Террі. Довга темно-жовта шерсть, велетенські лапи і хвіст, як скручений вантажний трос.

Кілька мух всілися на її боки, м’язи тварини напружилися, і мухи відлетіли. Пащека була трохи розтулена, Брент розгледів блискучі жовті ікла, що волого виблискували на сонці, і здоровезний рожевий язик. Тварина дихала важко і повільно, похропуючи уві сні.

Брент грався своїм променевим пістолетом. Стріляти в сплячу тварину було не по-спортивному, доведеться жбурнути в неї каменюку, щоб розбудити. Але як у людини, що дивилася на звіра майже вдвічі важчого за себе, у нього була спокуса прострелити кішці серце й відтягнути тушу на корабель. Голова виглядатиме шикарно! Та й уся шкура. Потім він міг би вигадати цікаву історію про те, як ця істота зістрибнула на нього з гілки чи, може, з ревом і гарчанням вискочила з хащів.

Брент присів, уперся правим ліктем у коліно, долонею лівої руки зафіксував пістолет знизу, заплющив одне око і прицілився. Він глибоко вдихнув, приготувався і зняв запобіжник.

Щойно він зібрався натиснути на гачок, як повз нього повільно пройшли ще дві великі кішки. Вони на ходу обнюхали сплячу тварину і зникли в чагарниках.

Почуваючись дурнем, Брент опустив зброю. Тварини не звернули на нього жодної уваги. Одна із них зиркнула в його бік, але не зупинилася й ніяк не відреагувала на його присутність. Він звівся на хиткі ноги, на його чолі виступив холодний піт. Боже, вони ж могли легко розірвати його на шматки, якби захотіли! Це ж треба так необачно залишити тил неприкритим!

Йому слід бути обережнішим, не зупинятися на місці, рухатися вперед — або ж повертатися до корабля. Ні, зараз було ще зарано повертатися, треба щось прихопити з лісу, щоб продемонструвати цьому нікчемі Джонсону. Маленький капітан зараз, мабуть, сидів і нервував за панеллю керування, тривожився, чи не трапилося чогось з Брентом. Брент обійшов кішку, продершись крізь чагарник, і знову вийшов на витоптану стежку. Він ще трохи порозвідує, аж доки знайде щось, з чим можна буде повернутися на корабель. Можливо, доведеться переночувати десь у сховку. Він мав при собі сухпайок, а в разі нагальної потреби завжди міг зв’язатися з Джонсоном через передавач на шиї.

Брент вийшов на просторі луки. Довкола цвіли жовті, червоні й фіолетові квіти, він швидко попрямував крізь них далі. Планета була незайманою, у своєму первісному стані. Тут досі не бувала жодна людина, але, як справедливо зауважив Джонсон, скоро тут валятимуться пластикові тарілки, пивні бляшанки і всіляке сміття. Може, йому вдасться її орендувати, організувати корпорацію і заявити права на всю цю кляту планету, а тоді поступово перепродавати її частинами, лише для обраних. Пообіцяти їм не комерціалізовувати тут усе, запропонувати першокласні будинки. Відпочинок на природі для багатих терранів, у яких є купа вільного часу. Риболовля і полювання, здобич на будь-який смак. Ба більше, цілковито ручна здобич, що досі не зустрічалася з людьми.

Ідея йому подобалася. Підходячи до густих заростей дерев, Брент роздумував, де б його взяти стартовий капітал. Мабуть, доведеться шукати інвесторів, у яких буде достатньо грошей, щоб усе запустити. Тут не обійтися без якісної реклами і маркетингу. Незайманих планет майже не лишилося, це могла бути взагалі остання, тож якщо він проґавить свій шанс, то наступного доведеться чекати дуже довго…

Раптом його думки урвалися. Цій його мрії не судилося здійснитися. Брента охопило гірке почуття образи, і він враз зупинився.

Стежка перед ним розширювалася. Дерева тут росли не так густо, яскраве сонячне проміння місцями падало крізь мовчазну темряву на папороть, квіти й кущі. На невисокому пагорбі стояв будинок. Це був кам’яний будинок зі сходами, ґанком, вікнами й міцними білими стінами з матеріалу, подібного на мармур. Довкола ріс сад, крізь який тягнулися стежки. Позаду стояли менші споруди. Усе було чепурним, гарним і дуже сучасним на вигляд. Маленький фонтан розбризкував блакитну воду в басейні. Уздовж гравієвих доріжок гуляли пташки, які греблися в землі й щось викльовували.

Планета була населена.

Брент стомлено підійшов ближче. З кам’яного димаря здіймалася хмарка сірого диму. За будинком були загородки для курчат і чимало тварин: кілька були подібні на собак, в тіні біля корита дрімало щось схоже на корову, поруч була отара чогось схожого на овець. Звичайна маленька ферма, але не подібна на жодну з тих, які він бачив. Будівлі були з мармуру, чи принаймні так виглядало. Тварини були обгороджені якимось силовим полем. Усюди було чисто, в одному з кутків стічна труба засмоктувала використану воду і гній у вкопаний в землю резервуар.

Брент підійшов до сходів, що вели на задній ґанок, і після недовгих роздумів піднявся ними. Йому не було страшно, місце виглядало доглянутим і вмиротворено спокійним. Важко було уявити, щоб воно становило якусь небезпеку. Він підійшов до дверей, повагався, а тоді взявся шукати ручку.

Ручки не було, натомість двері відчинилися від його дотику. Зніяковілий, Брент увійшов і опинився в розкішному коридорі з килимами. Коли його чоботи торкнулися їх, загорілося розсіяне світло. Вікна закривали довгі блискучі штори. Брент зазирнув до кімнати. Там стояли масивні меблі, якась техніка й незвичного вигляду предмети, картини на стінах, по кутках — статуї. Він звернув за ріг і опинився у великому вестибюлі. Досі нікого не було видно.

Раптом з дверей вийшла велика тварина розміром з поні.

Вона з цікавістю його обнюхала, лизнула зап’ясток і пішла геть.

Брент вражено подивився їй услід.

Ручна. Всі тварини тут були ручними. Що за люди збудували це місце? Його охопила паніка. Мабуть, це не люди, а якась інша раса. Щось чуже, з-поза меж галактики, можливо, це був передній край іншопланетної імперії, якийсь передовий форпост.

Доки він про це думав, гадаючи, чи треба забиратися звідси геть, бігти до корабля і виходити на відеозв’язок з крейсером на Оріоні IX, позаду щось тихо шелеснуло. Він швидко розвернувся й потягнувся за пістолетом.

— Хто… — охнув він і завмер.

Там стояла дівчина. Вона була високою, майже його зросту, трохи менше шести футів. Спокійна брюнетка з великими темними очима. На її плечі каскадом спадало чорне волосся до пояса. На дівчині була блискуча мантія з якогось дивного металічного матеріалу, кожна грань якого виблискувала й сяяла у світлі ламп. У неї були темно-червоні пухлі губи. Вона склала руки на грудях, що повільно підіймалися й опускалися. Поруч з нею стояла та сама подібна на поні тварина, що обнюхувала його перед тим.

— Вітаю, містере Брент, — сказала дівчина й усміхнулася до нього. Він побачив її маленькі білі зуби. Голос дівчини був ніжним, мелодійним і вражаюче чистим. Раптом вона розвернулася і пішла до дверей у сусідню кімнату, мантія віялася за нею. — Ходіть за мною, я чекала на вас.

Брент обережно рушив слідом. Край довгого столу стояв чоловік, дивлячись на нього з очевидною неприязню. Він був величезним, вище шести футів, з широкими плечима й передпліччями, коли він застібав плащ, у нього помітно випиналися м’язи. Чоловік пішов до дверей. Стіл був заставлений тацями й горщиками з їжею, слуги-роботи тихо забирали їх геть. Вочевидь, дівчина з чоловіком щойно їли.

— Це мій брат, — сказала дівчина, вказуючи на темнолицого велета. Той злегка вклонився Бренту, перемовився кількома словами з дівчиною незнайомою, якоюсь співучою мовою, а тоді швидко вийшов. Його кроки затихли в коридорі.

— Даруйте, — пробурмотів Брент. — Я не хотів вриватися сюди й завдавати вам клопоту.

— Не хвилюйтеся, він уже збирався йти. Зрештою, ми не дуже ладнаємо. — Дівчина відсунула штори, відкривши широке вікно, що виходило на ліс. — Можете глянути, як він відлітатиме, корабель запаркований поруч. Бачите?

Якусь мить Брент не міг нічого розгледіти, корабель ідеально зливався з ландшафтом. Лише коли він раптово зірвався вертикально вгору, Брент зрозумів, що корабель був там увесь час. Він проходив усього за кілька ярдів від нього.

— Аеетес досить специфічна людина, — сказала дівчина, зашторюючи вікно. — Ви голодний? Сідайте й поїжте зі мною. Тепер, коли брат відлетів, я тут зовсім сама.

Брент обережно сів. Таці були з якогось напівпрозорого металу, їжа виглядала пречудово. Робот розклав перед ним прибори — ножі, виделки, ложки — і стояв, чекаючи на подальші інструкції. Дівчина щось наказала йому своєю дивною плинкою мовою, слуга швидко виставив страви для Брента і зник.

Вони з дівчиною залишилися вдвох. Брент почав жадібно їсти, усе було дуже смачним. Він відірвав крило від тушки птаха, подібного на курку, і з апетитом у нього вгризся. Потім проковтнув склянку темного червоного вина, втер рота рукавом й узявся за горщик стиглих фруктів. Овочі, гостре м’ясо, морепродукти, свіжий хліб — він із задоволенням поглинав усе. Дівчина з’їла кілька шматочків якихось ласощів і з цікавістю за ним спостерігала, аж доки Брент нарешті наївся і відсунув порожній посуд убік.

— Де ваш капітан? — запитала вона. — Він вирішив не приходити?

— Джонсон? Він на кораблі, — Брент гучно відригнув. — Як сталося, що ти говориш терранською? Це не твоя рідна мова. І як ти знаєш, що зі мною хтось є?

Дівчина розсміялася дзвінким мелодійним сміхом. Вона витерла свої тонкі руки серветкою й відпила з темного червоного келиха.

— Ми стежили за вами на радарі. Це вперше один із ваших кораблів так далеко дістався, тож нам було цікаво. Ще ми хотіли б дізнатися про ваші наміри.

— Ти не могла вивчити терранську, спостерігаючи за нашим кораблем на радарі.

— Так і є. Я вивчила вашу мову від людей вашої раси дуже давно. Я говорю нею, скільки себе пам’ятаю.

Брент був спантеличений.

— Але ти казала, що наш корабель перший, який сюди дістався.

Дівчина розсміялася.

— Так, але ми часто відвідували ваш маленький світ. Ми знаємо про нього все, це наш транзитний пункт під час подорожей в тому напрямку. Я часто там бувала, але не тепер, а в давні часи, коли більше подорожувала.

Дивний холод подер Брента по спині.

— Хто ви, люди? Звідки?

— Я не знаю, звідки саме ми походимо, — відповіла дівчина. — Зараз наша цивілізація розселилася по всьому всесвіту. Мабуть, вона почалася таки десь в одному місці, але це було ще за часів легенд. Зараз ми є практично всюди.

— То чому ми не натрапляли на вас раніше?

Дівчина усміхнулася й продовжувала їсти.

— Ти не чув, що я сказала? Ми вже зустрічалися з вами, і то часто. Ми навіть привозили терранів сюди. Я пам’ятаю одного дуже добре, кілька тисяч років тому…

— Скільки триває ваш рік? — запитав Брент.

— Ми не рахуємо час у роках, — темні очі дівчини вивчали його і задоволено виблискували. — Я маю на увазі терранські роки.

Минула ціла хвилина, доки він зрозумів, що насправді означали її слова.

— Тисяча років, — пробурмотів він. — Ти живеш уже тисячу років?

— Одинадцять тисяч, — просто відповіла дівчина. Вона кивнула, і робот відніс посуд геть. Вона відкинулася на спинку крісла, позіхнула, потягнулася, як маленьке гнучке кошеня, а тоді раптом скочила на ноги. — Ходімо. Ми вже поїли, тож тепер покажу тобі будинок.

Брент швиденько підвівся і пішов за нею, він уже не був таким рішучим.

— То ви безсмертні? — він засапуючись поквапився від дверей до неї, його масивне обличчя почервоніло. — Ви не старієте.

— Старіємо? Ні, звичайно, що ні.

— Ви боги… — заледве спромігся вимовити Брент.

Дівчина усміхнулася до нього, її темні очі лукаво поблискували.

— Та ні. Ви маєте майже все те, що й ми, майже стільки ж знань, науки і культури, тож колись ви нас наздоженете. Ми дуже давня раса. Мільйони років тому наші вчені досягли успіху в сповільненні процесів занепаду, і відтоді ми перестали помирати.

— Тоді ваша раса лишається сталою. Ніхто не вмирає, ніхто не народжується.

Дівчина пройшла повз нього й униз коридором.

— О, нові люди постійно народжуються, наша раса росте і розвивається. — Вона зупинилися у дверях. — І ми не відмовилися від жодного зі своїх задоволень. — Вона задумливо оглянула Брента, його плечі, руки, темне волосся і масивне обличчя. — Ми майже такі ж, як ви, тільки вічні. Колись ви теж вирішите цю проблему.

— То ви бували в нас? — запитав Брент, хоча вже починав здогадуватися й сам. — Усі ці давні релігії та міфи — це правда. Боги і чудеса. Ви контактували з нами, давали нам щось. Робили для нас щось. — Він зачудовано йшов за нею в кімнату.

— Так, гадаю, ми дещо для вас робили, коли опинялися поруч. — Дівчина ходила по кімнаті, опускаючи важкі штори. М’яка темрява огорнула дивани, книжкові шафи та статуї. — Ти граєш у шахи?

— Шахи?!!

— Це наша національна гра. Ми познайомили з нею декого з ваших пращурів-брахманів. — На її гострому маленькому обличчі було розчарування. — Ти не граєш? Дуже шкода. А що ти вмієш? Може, твій напарник? Здається, в нього кращі розумові здібності. Він грає в шахи? Можливо, тобі варто сходити й привести його?

— Не думаю, — відповів Брент і рушив на неї. — Наскільки я знаю, мій напарник взагалі нічого не вміє. — Він потягнувся й вхопив її за руку. Дівчина вражено відсахнулася, але Брент своїми ручиськами притягнув її до себе. — Не думаю, що він нам потрібен.

Брент поцілував дівчину. Її червоні губи були теплими й солодкими, вона задихалася й люто пручалася, він відчував, як струнке тіло опирається йому, як приємно пахне її темне волосся. Дівчина дряпалася гострими нігтями, її груди судомно здіймалися й опускалися. Нарешті Брент відпустив її, і вона вислизнула, недовірливо зиркаючи на нього блискучими очима. Дівчина була напружена, відхекувалася і поправляла свою блискучу мантію.

— Я можу вбити тебе, — прошепотіла вона і торкнулася до свого прикрашеного діамантами пояса. — Ти це розумієш?

Брент знову рушив уперед.

— Можливо. Але я закладаюся, що не вб’єш.

Вона відступила від нього.

— Не дурій, — її червоні губи вигнулися у стриманій посмішці. — Ти сміливий, але не дуже розумний. І все ж, у чоловікові це не таке вже й погане поєднання. Дурний і сміливий. — Вона спритно ухилилася від його обіймів, відскочивши за межі досяжності. — Крім того, ти у відмінній фізичній формі. Як тобі це вдається на такому маленькому кораблі?

— Щоквартальні курси тренувань, — відповів Брент, стоячи між нею і дверима. — Тобі тут, мабуть, дуже нудно самій. Думаю, після кількох тисяч років це втомлює.

— Мені є чим зайнятися, — відповіла вона. — Не підходь ближче. Хоч як би мені подобалася твоя наполегливість, але маю попередити, що…

Брент знову накинувся на неї. Дівчина люто відбивалася, але він викрутив їй руки за спину. Утримуючи її своєю лапою, чоловік перехилив дівчину назад і поцілував у напіврозтулені губи. Вона впилася в нього маленькими білими зубами, і Брент, скрикнувши, відсахнувся. Відбиваючись, вона захекано сміялася, її чорні очі танцювали, щоки почервоніли, напівприкриті груди тремтіли, тіло звивалося, як у впійманої тварини. Брент схопив її за талію і підняв.

Раптом його вдарило силовою хвилею.

Брент впустив дівчину, але та легко приземлилася на ноги й відскочила назад. Чоловік зігнувся навпіл, його обличчя посіріло від болю, на шиї й руках виступив холодний піт. Він осів на диван і заплющив очі, його м’язи задерев’яніли, тіло корчилося в судомах.

— Вибач, — сказала дівчина, походжаючи кімнатою й не дивлячись на нього. — Це твоя провина, я попередила, щоб був обережний. Може, тобі краще забратися звідси геть на твій маленький корабель, я не хочу, щоб з тобою щось сталося. Вбивати терранів — не наша політика.

— Що… Що це було?

— Та нічого особливого. Здається, якесь відштовхувальне поле. Цей пояс розробили на одній із наших промислових планет, він захищає мене, але я не знаю принципу його роботи.

Брент спромігся звестися на ноги.

— Ти дуже міцна, як на таку юну дівчину.

— Юну? Я досить стара, як на юну дівчину. Я була старою ще до того, як ти народився, до того, як у твоїх предків з’явилися ракетні кораблі. Я була старою до того, як ви навчилися прясти і записувати свої думки символами. Я спостерігала, як ваша раса розвивалася, впадала у варварство і знову піднімалася. Бачила незліченні народи й імперії. Я бачила, як єгиптяни почали розселятися по Малій Азії, як будівничі в долині Тигру починали зводити свої цегляні будинки, як виходили на бій ассирійські бойові колісниці. Я і мої друзі відвідували Грецію, Рим, Мінос, Лідію і великі королівства червоношкірих індіанців. Ми були богами древніх, святими християн. Ми приходили і йшли, і що більше ви розвивалися, то рідше ми з’являлися. У нас є й інші транзитні пункти, ваша планета є лише одним із них.

Брент мовчав. Його обличчя було вже не таким сірим. Дівчина вмостилася на одному з м’яких диванів, вляглася на подушку й спокійно дивилася на нього, витягнувши одну руку, а другу поклавши на стегно. Її довгі ноги були підібгані, маленькі ступні торкалися одна одної. Вона виглядала як маленьке задоволене кошеня, що відпочивало після гри. У її слова важко було повірити, але його тіло й досі нило. Силове поле вдарило його навіть не повною потужністю, але й цього вистачило, щоб заледве не вбити Брента. Було про що подумати.

— Отож? — запитала зрештою дівчина. — Що ти робитимеш? Уже вечоріє, тож, мабуть, тобі слід повертатися на корабель. Твій капітан хвилюватиметься, що з тобою щось трапилося.

Брент підійшов до вікна й відсунув важкі штори. Сонця вже не було видно, на ліси спадала темрява. Починали з’являтися зірки — маленькі білі цятки на темно-фіолетовому тлі. Чорно і зловісно випинався далекий хребет схилів.

— Я можу з ним зв’язатися, — відповів Брент, показуючи на передавач на шиї. — На випадок непередбачуваних ситуацій. Скажу йому, що зі мною все гаразд.

— А з тобою справді все гаразд? Тобі тут не місце. Ти знаєш, що ти робиш? Думаєш, що зможеш зі мною впоратися? — вона трохи підвелася й відкинула на плечі чорне волосся. — Я бачу, що відбувається у твоєму розумі. Я нагадую тобі дівчину, з якою в тебе була інтрижка, молоду чорнявку, з якою ти крутив і хвалився про це своїм приятелям.

Брент почервонів.

— Ти телепатка, могла б і попередити.

— Хіба трохи. Я бачу тільки те, що мені треба. Кинь сюди сигарети, у нас тут такого немає.

Брент попорпався в кишені, дістав пачку й кинув їй. Вона закурила й вдячно видихнула. Хмарка сірого диму оповила її, змішуючись з темними тінями. Кутки кімнати вже розчинилися в сутінку. Дівчина перетворилася на невиразний силует, що згорнувся на дивані, із запаленою сигаретою поміж червоних губ.

— Я не боюся, — сказав Брент.

— Ні, не боїшся, ти не боягуз. Якби ж ти тільки був настільки ж розумний, наскільки сміливий. Але, гадаю, тоді ти б не був такий сміливий. Мені подобається твоя хоробрість, хоч вона й дурна. Чоловікам не бракує відваги, і вона вражає, але коріниться в незнанні. Іди сюди й сядь біля мене.

— Чого б мені хвилюватися? — запитав трохи згодом Брент. — Зі мною все буде гаразд, якщо ти не вмикатимеш цього клятого пояса.

У темряві дівчина заворушилася.

— Річ не лише в цьому. — Вона трохи підвелася, поправила волосся й підклала під голову подушку. — Розумієш, ми належимо до зовсім різних рас. Моя раса на мільйони років розвиненіша за твою, і контакт з нами, тобто близький контакт, смертельний. Не для нас, звичайно, а для вас. Ти не можеш бути зі мною і лишитися людиною.

— Що ти маєш на увазі?

— У тобі відбудуться зміни, еволюційні зміни. Від нас іде певний імпульс. Ми заряджені, тож близький контакт із нами впливає на клітини вашого тіла. Наприклад, ті тварини зовні. Вони еволюціонували, це вже не дикі звірі. Вони можуть розуміти прості команди й виконувати примітивні завдання. У них ще немає власної мови, з такими нерозвиненими тваринами це тривалий процес, і мій контакт з ними насправді не був близьким. Але з тобою…

— Розумію.

— Нам не слід дозволяти людям наближатися до себе, тому Аеетес і пішов звідси. Я ж надто лінива, щоб піти, і насправді не дуже цим переймаюся. Я, мабуть, недостатньо доросла і відповідальна, — дівчина злегка всміхнулася. — І мій «близький контакт» — він трохи ближчий, ніж у інших.

Брент заледве міг розгледіти у темряві її струнку постать.

Вона лежала на подушках, склавши руки під грудьми, її губи були напіврозтуленими. Дівчина була чарівною, найвродливішою з усіх, що він бачив. Він схилився до неї, і цього разу вона не відштовхнула його. Він ніжно її поцілував, обхопив руками тендітне тіло й притягнув до себе. Шелеснула мантія. Брент відчув дотик її м’якого волосся, теплого й запашного.

— Воно того варте, — сказав він.

— Ти певен? Процес неможливо буде спинити, щойно він почнеться. Ти це розумієш? Ти більше не будеш людиною, ти еволюціонуєш і вийдеш на шлях, на який твоя раса стане лише через мільйони років. Ти будеш вигнанцем, провісником майбутнього. Самотнім.

— Я лишуся. — Він гладив її щоки, волосся, шию. Він відчував, як під її ніжною шкірою пульсує кров, калатає серце. Вона дихала швидко, її груди здіймалися й опадали. — Якщо ти мені дозволиш.

— Так, — промуркотіла вона. — Я дозволю. Якщо це те, чого ти справді бажаєш. Але потім не звинувачуй мене. — Напівсумна-напівлукава посмішка з’явилася на її гострому личку, темні очі спалахнули. — Обіцяєш не звинувачувати мене? Таке вже траплялося раніше. Не люблю, коли люди мені дорікають. Я завжди обіцяю собі, що ніколи й нізащо не робитиму такого більше.

— То таке вже траплялося?

Дівчина тихенько розсміялася майже йому у вухо. Вона гаряче його поцілувала й міцно обійняла.

— За ці одинадцять тисяч років, — прошепотіла вона, — це траплялося досить часто.

У капітана Джонсона була погана ніч. Він намагався достукатися до Брента по каналу екстреного зв’язку, але відповіді не отримав. Лише шум статики і далеке відлуння відеопрограми з Оріону X — джазова музика й нудна реклама.

Звуки цивілізації нагадували йому, що час було вирушати. Їм відводилося двадцять чотири години на цю планету, найменшу в системі.

— Чорт, — буркнув Джонсон і поставив кавник, щоб заварити кави. Звірившись з годинником, він спустився трапом і пройшовся довкола корабля. Сонце щойно починало сходити, повітря перетворилося з темно-фіолетового на сіре, було страшенно холодно. Він тремтів і пританцьовував, спостерігав за істотами, подібними на маленьких пташок, що зліталися до кущів щось поклювати.

Він уже подумував, чи варто повідомити Оріон XI, коли побачив її.

До корабля швидко наближалася дівчина. Вона була висока і струнка, одягнена у довге хутряне пальто. Її руки були заховані глибоко в кишенях. Джонсон приголомшено стояв, прикутий до місця і надто вражений, щоб навіть потягнутися за пістолетом. Він застиг з роззявленим ротом, а дівчина тимчасом зупинилася неподалік, відкинула назад своє темне волосся і видихнула на нього срібну хмарку.

— Перепрошую за важку ніч, це моя провина. Треба було відіслати його одразу назад, — сказала вона.

Капітан Джонсон спробував заговорити, але не зміг.

— Хто ви? — перелякано запитав він нарешті. — Де Брент? Що трапилося?

— Він підійде, — вона повернулася в бік лісу й помахала рукою. — Я гадаю, вам краще відлетіти. Брент хоче залишитися тут, і це буде на краще, бо він змінився. Він буде щасливий у моєму лісі з іншими… Чоловіками. Дивовижно, наскільки ви всі однакові. Ваша раса рухається незвичайним шляхом — може, нам таки справді варто вас вивчити. Мабуть, це пов’язано з вашим недорозвиненим естетичним чуттям, у вас є ніби якась вроджена вульгарність, яка очевидно над вами домінує.

З лісу з’явився дивний силует. Спочатку Джонсонові здалося, що його обманюють власні очі. Він кліпнув, спробував придивитися уважніше, а тоді охнув від несподіванки. Було неймовірним, щоб щось таке існувало на цій віддаленій планеті, але помилитися було неможливо. Це, поза сумнівом, був величезний подібний на кішку звір, що повільно й сумовито вийшов з лісу за дівчиною.

Вона рушила геть, а тоді зупинилася помахати тварині, що розпачливо скавуліла біля корабля.

Джонсон подивився на тварину, і раптом його охопив жах. Інстинктивно він знав, що Брент не повернеться. Щось трапилося на цій дивній планеті, та дівчина…

Капітан загерметизував шлюз і поквапився до пульту керування. Він мав повернутися на найближчу базу і про все доповісти, цей випадок потребував ретельного розслідування.

Коли двигуни ракети вже загули, Джонсон виглянув крізь оглядовий ілюмінатор. Він побачив, як тварина безпорадно трясла величезною лапою в повітрі в бік корабля, що відлітав.

Джонсон здригнувся. Надто це вже нагадувало гнівний жест людини.

Тоні і жуки

Червонясто-жовте сонце світило у спальний відсік крізь товсті кварцеві вікна. Тоні Россі позіхнув, трохи покрутився, розплющив очі й рвучко всівся на ліжку. Враз відкинувши ковдру, він скочив на теплу металеву підлогу. Вимкнувши будильник, він бігцем рушив до вбиральні.

День видався погожий. Краєвид за вікном залишався спокійним: жодного подуву вітру чи оповзу з курявою. Серце хлопчика радісно забилося. Він натягнув штани, застебнув блискавку на армованій тканині, натягнув вузьку й важку парусинову сорочку, сів на край ліжка, дістав черевики, ретельно їх зашнурував і так само старанно застебнув рукавиці. Потім відрегулював тиск у повітряному компресорі й припасував його собі на плечі. Врешті він ухопив шолом з комода і був готовий зустрічати новий день.

У їдальні батьки вже закінчили снідати. Тоні чув їхні голоси, ще як спускався трапом. То було стривожене бурчання. Він зупинився і прислухався. Про що це вони? Може, він знову зробив щось не так?

Врешті хлопчик зрозумів, про що йдеться. На тлі голосів батьків чувся ще один — з атмосферними перешкодами. То була трансляція з Риґеля IV для планет усієї системи. Батьки увімкнули аудіомодуль на повну, і схвильований голос диктора гримів на все приміщення. Отже — війна. Це завжди була війна. Хлопчик зітхнув й увійшов до відсіку-їдальні.

— Доброго ранку, — буркнув батько.

— Доброго ранку, любий, — апатично привіталася мати.

Вона сиділа, дивлячись убік, від зосередження у неї на лобі з’явилися зморшки. Її і без того тонкі губи стиснулись у вузеньку лінію, що виказувала стурбованість. Батько відсунув брудний посуд і, поклавши лікті на стіл, курив. Його засмаглі волохаті руки були налиті м’язами. Він супився, прислухаючись до голосу з динаміка, що висів над раковиною.

— Як справи? — запитав Тоні. Він всівся на стілець і за звичкою дістав ерзац-ґрейпфрут. — Є новини з Оріона?

Батьки не відповіли, вони його взагалі не почули. Хлопчик вгризався у свій грейпфрут. Надворі, за межами цієї невеличкої житлової споруди з металу і пластику, дедалі гучнішав звичний щоденний гамір. Вигуки змішувалися з притлумленим шумом вантажівок — то жителі навколишніх сіл їхали на ринок у Карнет. Був пізній ранок, над планетою велично і спокійно піднімався червонястий диск Бетельґейзе.

— Чудовий день, — сказав Тоні. — І бурі сьогодні немає. Хочу з’їздити до кварталу, де живуть місцеві. Ненадовго. Ми там будуємо класний космодром. Макет, звичайно, але нам вдалося дістати достатньо матеріалів, щоб вистелити злітні смуги для…

Батько люто гаркнув і гупнув кулаком по аудіомодулю. Хрипкий голос одразу урвався.

— Я так і знав! — він підвівся і спересердя ледь не перекинув стільця. — Я їм казав, що так і буде. Не можна було поспішати. Спочатку слід було підготувати бази постачання класу А.

— А хіба наш основний флот вже не вирушив з Белатрикса? — сполошилася мама Тоні. — У вчорашніх підсумкових новинах казали, що найгірше, що може статися, — це втрата систем Оріон XI та Оріон X.

Джозеф Россі хрипло розсміявся.

— До біса вчорашні новини! Вони-то насправді теж знають, що відбувається.

— А що відбувається? — запитав Тоні, відсуваючи грейпфрут і з великою ложкою беручись за присохлу кашу. — Ми що, програємо битву?

— Так! — батькові губи скривилися. — Террани програють якимось жукам. Я ж їм казав! Проте вони не захотіли почекати. Господи, я віддав цій системі добрий десяток років, а їм не терпиться. Усі знали, що Оріон просто так не візьмеш, там зібрався весь цей клятий жучинський космічний флот. Вони на нас там чекали, і саме туди ми й поперлися.

— Але ж ніхто у світі навіть подумати не міг, що жуки здатні воювати, — м’яко заперечила Лія Россі. — Всі гадали, що досить буде дати кілька залпів, і…

— Вони змушені воювати! Оріон — їхня остання твердиня. Якщо вони не воюватимуть там, то де, в біса, їм ще воювати?! — сердито крикнув Россі. — Звісно, вони воюватимуть.

Ми захопили всі їхні планети за винятком внутрішньої частини системи Оріона, і хоча вони мало чого варті, для них це справа принципу. Якби ми збудували капітальні бази постачання, то змогли б прорвати цей жучинський флот і знищити його вщент.

— Не називай їх жуками, — пробурмотів Тоні, покінчивши з кашею. — Вони — пас-удеті, як і місцеві жителі цієї планети.

«Жук» походить від Бетельґейзе[20], арабського слова, яким цю зірку ми самі назвали.

Джо Россі розтулив рота, а потім стулив.

— Ти що — чортів жуколюб?

— Джо! — вигукнула Лія. — Заради Бога!

Россі рушив до дверей.

— Якби я був на десяток років молодший, я б теж полетів. Я би показав цим комахам у блискучих шкаралупах, проти кого вони поперли. А їхній флот! Паскудні старезні розвалюхи! Переобладнані торговельні кораблі! — очі батька зблиснули. — Подумати тільки! Вони збивають крейсери землян з нашими хлопцями на борту…

— Оріон — то їхня система, — промимрив Тоні.

— Їхня система! Коли це, в біса, ти став знавцем космічного права? І чому я маю… — він затнувся, задихаючись від гніву. — Мій власний син, — пробурмотів він. — Ще один такий вибрик, і ти так отримаєш, що до старості пам’ятатимеш.

Тоні відсунувся разом зі стільцем.

— Мене не буде вдома цілий день. Я їду до Карнета, візьму свого андроїда.

— Ще б пак, гратися з жуками!

Тоні не відповів. Він уже натягав шолом і ретельно його закріплював. Виходячи задніми дверима до шлюзу, він відкрив кисневий балон і запустив фільтр. Він виконував ці дії автоматично — за звичкою, набутою впродовж життя на колонізованій планеті у чужій зоряній системі.

Надворі слабкий вітер сипнув йому на черевики жовто-червоним пилом. Металевий дах житлового модуля його родини виблискував на сонці серед нескінченних рядів присадкуватих будівель, що стояли на схилі піщаного пагорба. Довкола, аж до обрію, тяглися рудоочисні споруди. Хлопчик нетерпляче просигналив, і з гаражного приміщення вискочив андроїд-охоронець. Його металевий корпус виблискував на сонці.

— Ми їдемо до Карнета, — сказав Тоні, несамохіть перейшовши на пас-діалект. — Хутчіш!

Андроїд прилаштувався у Тоні за спиною, й обидва, переступаючи через піщані горбики, закрокували униз схилом до шосе. Цього дня на дорозі було чимало продавців, це був гарний день для ринку. Лише чверть року була придатна для подорожі, адже Бетельґейзе — мінливе і ненадійне світило, геть не схоже на Сонце (принаймні так казали у навчальних магнітних плівках, які Тоні мусив прослуховувати по чотири години поспіль шість днів на тиждень: самого Сонця він ніколи не бачив).

Ось уже й шумна дорога. Повсюди цілими гуртами снували пас-удеті. Пішки й на примітивних вантажівках з двигунами внутрішнього згорання, обшарпаних і заляпаних грязюкою, що ревіли, протестуючи. Він помахав рукою вантажівкам, що котилися повз. Невдовзі одна з них пригальмувала. Вона везла тис — паки висушених і готових для споживання сірих овочів, що були основним продуктом на столах пас-удеті. За кермом сидів немолодий темнолиций пас, виставивши лікоть у прочинене вікно. З рота в нього стримів листочок. Це був типовий представник раси пас-удеті: худорлявий, у затверділій шкаралупі — крихкій оболонці, в якій вони жили і помирали.

— Тебе підвезти? — буркнув пас. Закон зобов’язував їх підбирати землян, що рухалися пішки.

— А чи буде місце для мого андроїда?

— Та нехай біжить за нами. — На його огидному старому обличчі з’явилась саркастична посмішка. — Якщо дістанеться до Карнета, продамо його на брухт. Нам потрібні конденсатори і релешки, зараз бракує електронних запчастин.

— Я знаю, — серйозно відповів Тоні, всідаючись у кабіні вантажівки. — Усе відправили на величезну ремонтну базу на Оріоні І для потреб військового космічного флоту.

Посмішка щезла з товстошкірого обличчя.

— Саме так, для потреб військового флоту. — Він відвернувся і завів двигун. Позаду андроїд видерся на кузов, навантажений тисом, і намагався закріпитися там своїми магнітними зачепами.

Тоні помітив раптову зміну виразу на обличчі пас-удеті, і його це спантеличило. Він заговорив було до старого, але тут зауважив, що й на інших вантажівках, попереду і позаду, паси були незвично мовчазними. Це, звичайно, через війну. Вона прокотилася по цій системі сто років тому, і місцеві жителі залишалися під владою землян. Але тепер всю увагу було прикуто до Оріона, де розгорталася битва між бойовим флотом землян і переобладнаними транспортниками пас-удеті.

— А це правда, — обережно запитав Тоні, — що ви перемагаєте?

— До нас доходили такі чутки, — пробурчав підстаркуватий пас.

Тоні замислився.

— Мій батько вважає, що Терра занадто форсує події. Каже, що слід було ґрунтовніше підготуватися, що в нас немає баз постачання. Замолоду він служив офіцером і два роки провів на військових космічних кораблях.

Якусь хвилину пас мовчав.

— Це так, — врешті відповів він. — Коли ви далеко від дому, то постачання стає значною проблемою. А от у нас такої проблеми не існує, у нас усе поруч.

— А у вас є знайомі серед вояків?

— Далекі родичі. — Відповідь прозвучала якось ухильно. Вочевидь, старий не мав бажання про це говорити.

— А ви бачили ваші бойові кораблі?

— Не такі, що воюють тепер. Коли наша система зазнала поразки, більшість кораблів було знищено. Залишки флоту ледве дісталися до Оріона і приєдналися до місцевого флоту.

— А серед тих, що врятувалися, були ваші родичі?

— Так.

— Отже, ви вже народилися, коли цю планету захопили?

— А чому ти питаєш? — від роздратування паса аж пересмикнуло. — Яке тобі до цього діло?

Тоні відкинувся на спинку сидіння і почав розглядати стіни будівель Карнета, що вже виднілися попереду. Карнет був старим містом, що стояло тут уже тисячі років. Цивілізація пас-удеті залишалася стабільною. Досягнувши певного рівня технологічного розвитку, вона застигла на місці. Перш ніж її залучили до Конфедерації зоряних систем під егідою Терри, паси вже мали лінії міжпланетного сполучення в рамках своєї зоряної системи. Вони користувалися автомобілями з двигунами внутрішнього згорання, аудіофонами і електромережою магнітного типу. Водопостачання було на цілком задовільному рівні, медицина — високорозвиненою. А ще у них побутували різні форми мистецтва, емоційно натхненні й досить хвилюючі. Була і якась загадкова релігія.

— І хто ж, ви гадаєте, переможе у цій битві? — запитав Тоні.

— Я не можу цього знати. — Несподівано старий різко зупинив вантажівку. — Далі я не їду. Прошу висісти і забрати свого андроїда.

Від несподіванки Тоні закляк, а потім усе ж спромігся запитати.

— А як же мені далі?..

— Я далі не їду.

Тоні штовхнув дверцята, йому стало не по собі. Грубошкіре обличчя старого паса немов затверділо, а голос набрав різкого тону, якого Тоні раніше не чув.

— Дякую, — пробурмотів Тоні, виплигнув на рудувату пилюгу і махнув рукою своєму андроїдові. Той вимкнув магнітні зачепи, зіскочив з кузова, і тієї ж миті вантажівка з ревом рушила в напрямку міста.

Тоні спостерігав, як вона від’їхала, досі спантеличений. Гарячий пісок бився об його коліна. Він мимохіть поворушив ногами і обтрусив штани. Просигналила якась вантажівка, і його андроїд швидко відійшов з дороги на тротуар. Поруч снували пас-удеті, нескінченний натовп селян, що поспішали у справах в Карнет. Масивний громадський автобус зупинився біля воріт висадити пасажирів. Тут були і чоловіки, і жінки, і діти. Вони сміялися й вигукували, їхні голоси змішувалися з глухим шумом міста.

— Ти будеш заходити? — прозвучав позаду пронизливий голос пас-удеті. — Рухайся, не заступай дороги.

То була молода жінка, що тримала у своїх клешнях важкий оберемок. Тоні зніяковів. Жінки-паси мали певні телепатичні здібності, що вважалося елементом жіночого шарму. На близькій відстані ця здібність могла впливати і на землян.

— Давай, — сказала вона, — допоможи мені.

Тоні кивнув, і його андроїд забрав собі на плечі важку ношу жінки.

— Я в гості, в місто, — пояснив Тоні. Вони з натовпом рухалися до міських воріт. — Більшу частину дороги я проїхав вантажівкою, але водій висадив мене неподалік.

— А сам ти з поселення?

— Так.

Вона поглянула на хлопчика, критично його оцінюючи.

— Ти прожив тут усе своє життя, чи не так?

— Я тут народився. Мої батьки прибули сюди з Землі за чотири роки до мого народження. Мій тато служив офіцером на флоті, здобув першочергове право на поселення.

— То ти навіть не бачив своєї рідної планети? А скільки тобі років?

— Десять. Земних.

— Не варто було розпитувати так водія.

Вони пройшли повз знезаражувальні щити й увійшли до міста. Попереду простяглася Інформаційна площа. На ній товпилися паси: чоловіки й жінки. Повсюди гуділи транспортери і вантажівки. Навкруги височіли будинки, на різних рівнях простягалися хідники, різні механізми працювала просто неба. Усе місто було наглухо закрите захисним протипиловим куполом.

Тоні скинув шолом і пристебнув його до ременя. Повітря у місті відгонило чимось затхлим і штучним, але попри все було придатним для дихання.

— Хочу тобі дещо сказати, — з осторогою сказала йому молода жінка-пас, рухаючись поруч похилим пандусом, що правив за вхід до міста. — Сьогодні не найкращий день для прогулянок Карнетом. Я знаю, що ти весь час ходиш сюди погратися з друзями, але зараз тобі краще було б залишитися вдома.

— Чому?

— Бо сьогодні геть усі дуже знервовані.

— Я знаю, — відповів Тоні. — Мої батьки теж знервовані. Вони слухали новини з нашої бази, що у системі Риґеля.

— Я не про твою родину. Інші теж слухали новини, усі ці люди, люди моєї раси.

— Так, я бачу, що вони схвильовані, — погодився Тоні. — Але я вже довго сюди ходжу. Мені ні з ким погратися у нас в поселенні, до того ж ми тут дещо будуємо.

— Макет космодрому.

— Саме так, — відповів Тоні і заздрісно додав: — Я б теж хотів бути телепатом. Це мабуть весело!

Жінка-пас промовчала, замислившись.

— А що було б, якби твоїй родині довелося виїхати звідси і повернутися на Землю?

— Це неможливо, на Землі для нас немає місця. Ще у двадцятому столітті кобальтові бомби зруйнували більшу частину Азії й Північної Америки.

— А раптом вам усе-таки доведеться повернутися туди?

Тоні не зрозумів натяку.

— Але ж ми не можемо. Придатні до життя регіони Землі перенаселені. Перед нами стоїть нагальна проблема: знайти місця для поселення землян в інших зоряних системах. — А потім додав: — Щодо мене, то я зовсім не хотів би жити на Землі. Я звик до цих місць, і тут живуть всі мої друзі.

— Я заберу свої речі, — сказала жінка. — Мені в інший бік, на третій рівень.

Тоні кивнув андроїдові, і той передав пакунки у клешні жінки. Якусь мить вона мовчала, добираючи слова.

— Нехай вам пощастить, — нарешті сказала жінка.

— З чим пощастить?

Вона злегка всміхнулась, якось немов з іронією.

— З вашим макетом космопорту. Сподіваюся, ви з друзями його добудуєте.

— Звісно добудуємо, — здивовано відповів Тоні. — Він майже готовий.

Що вона мала на увазі?

Перш ніж він встиг її про це спитати, жінка поквапилася геть. Тепер Тоні був стурбований і відчував якусь непевність. Його опосіли сумніви. Він спроквола рушив вулицею до житлової частини міста повз магазини і фабрики, до того району, де жили його друзі.

Група дітей пас-удеті зустріла Тоні мовчанкою. Зазвичай вони гралися в тіні велетенського дерева бенґело. Його гілля колихалося від потоків повітря, яке закачували помпи під купол міста. Зараз же діти сиділи непорушно.

— Сьогодні я не чекав на тебе, — холодно сказав Б’пріт. Зніяковівши, Тоні зупинився, а слідом за ним зупинився і його андроїд.

— Як справи? — тихо запитав Тоні.

— Чудово.

— Я під’їхав попуткою, але не до кінцевої.

— Чудово.

Тоні присів у тіні дерева. Ніхто з дітей-пасів навіть не ворухнувся. На зріст вони були дрібненькі, менші, ніж діти землян. Їхні хітинові панцирі були ще м’якими, світлими і прозорими — ще не зроговіли. Через це діти виглядали тендітними, незастиглими, але водночас не були так обтяжені, тож могли рухатися жвавіше за дорослих: бігати, стрибати, раптово зупинятися. Але зараз ніхто з них не стрибав.

— У чому річ? — запитав Тоні. — Що трапилося?

Ніхто йому не відповів.

— А де наш макет? — не вгавав Тоні. — Хлопці, ви над ним ще працювали?

За хвилину Ллірі кивнув головою.

Тоні відчув, як у його грудях пробуджується глуха лють:

— Та скажіть же бодай щось! Що сталося? Ви що, подуріли всі?

— Подуріли? — відлунням озвався Б’пріт. — Ні, ми не подуріли.

Тоні бездумно колупався в піску. Насправді він розумів, що сталося: знову ця війна. Битва за Оріон. Зненацька він вибухнув гнівом.

— Та забудьте ви про ту війну! Адже вчора, коли ще не почалася битва, все було добре.

— Звичайно, — підтвердив Ллірі. — Усе було гаразд.

Від роздратування Тоні аж вереснув.

— Це сталося сто років тому! І в цьому немає моєї вини!

— Звичайно, — мовив Б’пріт.

— Тут мій дім. Хіба ж ні? Я маю тут такі ж права, як і всі ви!

Я тут народився!

— Звичайно, — спокійно відказав Ллірі.

Відчуваючи власну безпорадність, Тоні все ж намагався домогтися від них пояснень.

— Чому ви так поводитесь? Учора ви до мене так не ставились. Я був тут, і ви всі теж були. Що ж змінилося після вчорашнього дня?

— Битва, — відповів Б’пріт.

— А що вона змінила? Чому ви стали іншими? Війна була завжди, і битви були весь час, скільки себе пам’ятаю. Що ж тепер змінилося?

Б’пріт розтовк грудку грязюки своїми сильними клешнями, а потім швиргонув місиво подалі й спроквола звівся на ноги.

— Так от, — задумливо мовив він, — згідно з повідомленням нашої аудіомережі, схоже, що перемогу здобуде наш флот. Цього разу.

— Звісно, — погодився Тоні, — все ще не розуміючи до пуття ситуації. — Мій батько каже, що причина в тому, що ми не збудували необхідних баз постачання. Тож, можливо, нам доведеться відступити до… — аж раптом він збагнув. — Ти хочеш сказати, що це сталося вперше за сто років?

— Так, — відповів Ллірі і так само звівся на ноги. Інші теж повставали, повернулися спинами до Тоні й рушили до найближчого будинку.

— Ми переможемо. Півгодини тому фланг терранського флоту землян відступив, а його праве крило повністю зім’яли.

Тоні стояв ошелешений.

— І це так важливо? Важливо для вас?

— Важливо?! — Б’пріт зупинився і раптом неначе знавіснів. — Звісно, важливо! Вперше за сто років, вперше в нашому житті ми перемагаємо. Ми задали вам жару. А ви… — він затнувся на слові, неначе виплюнув його: — Бліді черви!

Діти розвернулися і зникли в будинку. Тоні все так само сидів навпочіпки, не відводячи погляду від пилюки під ногами і несамохіть жестикулюючи. Він і раніше чув ці слова, бачив їх нашкрябаними на стінах і на піску поблизу поселення. «Білі черви». Так паси виявляли свою зневагу до землян. Через їхню м’якість, білий колір шкіри, брак хітинових панцирів. Через їхні драглисті тіла. Але раніше ніхто з них не смів сказати таке вголос в обличчя землянину.

Поруч збентежено закопошився його андроїд, чутливий радіоприймач якого розпізнав ворожість, що наростала довкола. Його пристрої та реле сканували місцевість, електронні контури вмикалися й вимикалися.

— Ну гаразд, — пробурмотів Тоні, повільно підводячись. — Мабуть, нам справді краще повернутися додому.

Усе ще ошелешений, він хиткою ходою рушив до тротуару. Андроїд спокійно крокував попереду із цілком спокійним металевим обличчям, що виражало впевненість, — йому було невідоме будь-яке яке хвилювання. Він мовчав. У Тоні в голові вирували думки. Він спробував заспокоїтися, але панічний настрій не минав. Хлопчик не міг зосередитись, погамувати плин своїх думок.

— Зажди хвилину, — раптом почувся чийсь голос. То був голос Б’пріта, що з’явився з під’їзду будинку. Він звучав холодно і відсторонено, його було ледь впізнати.

— Чого тобі?

Б’пріт підійшов ближче, тримаючи клешні за спиною. За звичаєм пасів так слід було поводитися з незнайомцями.

— Тобі не варто було сьогодні приходити.

— Я це вже зрозумів, — відказав Тоні.

Б’пріт дістав шматок тису і почав згортати його в трубку, вдаючи, що дуже заклопотаний цим заняттям.

— Послухай, — сказав він. — Ти говорив, що маєш право жити тут, у нас. Але ж насправді ти не маєш такого права.

— Я… — почав було Тоні.

— Розумієш, чому в тебе немає такого права? Ти казав, що твоєї вини в цьому немає. Хай так, але й моєї вини тут теж немає. Можливо, нічиєї немає. Я вже досить довго тебе знаю.

— П’ять років. Земних років.

Б’пріт зігнув трубку і відкинув її геть.

— Учора ми гралися разом, будували наш космопорт, але сьогодні ми вже не можемо разом гратися. — Він завагався і, не дивлячись в обличчя Тоні, сказав: — Тобі не слід більше сюди приходити. Так сказали мої батьки. Я й сам ще раніше вирішив тобі це сказати.

— Он як, — вихопилося в Тоні.

— Усе, що сталося сьогодні — оця битва і те, що наш флот вистояв і переміг, — ми й самі на це не сподівалися. Розумієш? Сто років боротьби — і самі лише поразки. Спочатку зазнала поразки наша система, потім — система Риґеля з усіма планетами, а далі — планети системи Оріона. Ми чинили спротив. То тут, то там, окремі сутички. І ті, що врятувалися, тепер об’єдналися. Ми збирали зброю та оснащення на внутрішніх планетах системи Оріона, ви цього не знали. Нам не залишалося нічого іншого, але майже ніхто не вірив у нашу перемогу.

На мить він замовк.

— Дивно, — провадив далі Б’пріт. — Що робити, коли тебе загнали в кут? Тоді не залишається нічого іншого крім як боротися.

— Якби наші бази постачання… — почав було Тоні, але Б’пріт різко урвав його.

— Та що там ваші бази постачання! Ти так нічого й не второпав? Ми вам добряче наваляли, і тепер ви мусите забиратися звідси. Усі ви, черви. Геть з нашої системи!

Андроїд Тоні загрозливо висунувся наперед, і Б’пріт це помітив. Він нахилився, підхопив каменюку й жбурнув її просто в андроїда. Камінь дзенькнув об металевий корпус і, не завдавши тому шкоди, відлетів геть. Б’пріт підхопив ще один камінь, з будинку повискакували Ллірі з іншими хлопчаками. За ними з’явилася постать дорослого паса. Події почали розгортатися значно стрімкіше. Камені один за одним летіли у металевий корпус андроїда, один влучив Тоні у лікоть.

— Геть звідси! — заверещав Б’пріт. — І більше не повертайся! Це наша планета. — Його клешні грізно замахнулися на Тоні. — Ми роздеремо вас на шматки, якщо ви…

Тоні стусонув його в груди. М’який хітин прогнувся, як ґума, і пас заточився назад, спіткнувся, захитався і впав, хапаючи ротом повітря і розпачливо волаючи.

— Жучара! — прохрипів Тоні. Враз його охопив жах. За хвилину тут зібрався чималий натовп пасів, вони виринали звідусіль. Їхні обличчя, темні й зловісні, нагадували грозу, що ось-ось мала початися.

Посипався град каменів. Якісь вціляли в андроїда, інші падали біля черевиків Тоні, один навіть просвистів біля його обличчя. Хлопчик хутко насунув шолом. Він не на жарт злякався, хоча й знав, що андроїд уже подав сигнал тривоги. Втім, мине кілька хвилин, поки прибуде корабель землян. Крім того, треба було підбирати й інших землян, що зараз перебувають у місті.

Їх було чимало: і на всій планеті, по всіх її містах, і на всіх двадцяти трьох планетах системи Бетельґейзе, а ще на чотирьох планетах системи Риґеля і на кількох — Оріона.

— Треба якось звідси вибиратися, — сказав Тоні до андроїда. — Зроби що-небудь!

Камінь влучив йому у шолом. Пластикова основа тріснула, і повітря почало просочуватися назовні. Одразу ж увімкнувся аварійний автомат, і тріщина затяглася плівкою. Град каменів не вщухав. Паси насувалися на Тоні хмарою, що вирувала, хмарою створінь у темних хітинових оболонках. Від них ширився кислуватий сморід, характерний для комашиних тіл, чулося клацання їхніх клешень. Уся ця розлючена маса наближалася.

Андроїд увімкнув тепловий промінь і широким півколом провів ним у бік юрби пасів. У їхніх руках враз з’явилися примітивні пістолети. Навколо Тоні задзижчали кулі. Паси цілилися в андроїда, і хлопчик якось відсторонено відчував присутність його металевого корпусу. Андроїд з гуркотом упав і зник з виду під знавіснілими комахами, що накинулися на нього.

Як скажені тварини, жуки шматували андроїда, що досі намагався відбиватися. Одні розбивали голову, інші заходилися відкручувати опори і руки-маніпулятори робота. Той уже не пручався. Потім натовп відступив, прихопивши понівечені механічні залишки, і тут їхня увага зосередилася на хлопчикові.

Щойно перші паси дісталися до Тоні, як захисний купол угорі тріснув, і в діру з громовим гуркотом влетів терранський патрульний корабель, поливаючи все навколо потужним тепловим променем.

Натовп умить розвіявся. Дехто з пасів відстрілювався, дехто жбурляв камені, але більшість тікала, шукаючи сховку.

Оговтавшись, Тоні хитко рушив до місця посадки патрульного корабля.

— Пробач мені, — тихо сказав Джо Россі, поклавши руку на плече хлопчика. — Мені не слід було відпускати тебе сьогодні до міста. Я мав здогадатися, що тут відбуватиметься.

Скоцюбившись, Тоні сидів у великому пластиковому кріслі.

З поблідлим від шоку обличчям він погойдувався туди-сюди. Врятувавши хлопчика, патрульний корабель негайно рушив до інших районів Карнета: там усе ще залишалося чимало землян.

Тоні мовчав. Йому й досі вчувалося ревисько юрби, він потерпав від усвідомлення ненависті, яка нуртувала в пасах — злості й презирства, приховуваних упродовж століття. Цей спогад наче витіснив усе інше. Перед очима лише миготіли ті самі картини: андроїд, що відбивається від пасів, скрегіт металевих частин, відірвані кінцівки робота у клешнях знавіснілого натовпу.

Мати дбайливо промила йому антисептиком синці і подряпини. Запаливши тремтячими руками сигарету, Джо Россі сказав:

— Якби поруч не було андроїда, вони б тебе роздерли. Оті жуки. — Він аж здригнувся. — Я нізащо не повинен був відпускати тебе до міста. Увесь цей час… Вони могли напасти будь-коли, будь-якого дня. Штрикнути ножем, пошматувати своїми огидними клешнями.

За поселенням на жерлах гармат виблискували червонясто-жовтаві промені місцевого світила. Серед вкритих тріщинами пагорбів лунали глухі звуки вибухів. Захисне кільце привели в дію. Схилами дерлися вгору чорні тіні. З боку Карнета в напрямку до поселення землян рухалися темні цятки. Вони перетнули розмежувальну лінію, яку сто років тому провели інспектори Конфедерації. Зараз Карнет нагадував котел, де кипіла й вирувала енергія. Усе місто лихоманило.

Тоні підвів голову.

— Вони змели наш фланг.

— Так, — Джо Россі загасив сигарету. — Саме так. Сьогодні о першій годині, а вже о другій вбили клин в самісінький центр нашої оборони, розколовши флот навпіл. Розбили його і погнали. Господи, та вони ж б’ються, як скажені, відчувши запах і смак нашої крові.

— Але справи вже покращуються, — докинула Лія. — Частини нашого головного флоту перегруповуються.

— Ми їх дістанемо, — пробурмотів Джо. — Хай навіть не тепер. Але, дасть Бог, ми ще зітремо їх на порох, винищимо всіх, навіть якщо для цього знадобиться тисяча років. Ми переслідуватимемо кожний їхній корабель, до останнього. — Його голос звучав оскаженіло. — Жуки! Кляті комахи! Щойно згадаю, як вони хотіли скривдити мого сина своїми бридкими чорними клешнями…

— Був би ти молодший, то пішов би воювати, — підхопила Лія. — Ти не винен, що вже постарів. Дуже велике навантаження на серце. Ти своє зробив. Не слід дозволяти літній людині ризикувати своїм життям. Це не твоя провина.

Джо стиснув кулаки.

— Я почуваюся таким безпорадним. Якби я міг щось зробити…

— Наш флот з ними впорається, — заспокоювала Лія. — Ти сам так казав. Вони вистежать кожен ворожий корабель і знищать їх усі, тож немає чого перейматися.

Джо пригнічено осунувся у своєму кріслі.

— Усе намарно, годі цих балачок. Скільки можна дурити самих себе?

— Що ти хочеш цим сказати?

— Та поглянь нарешті правді у вічі! Ми їх не подужаємо, принаймні не тепер. Ми зайшли занадто далеко, і за все доведеться заплатити.

У кімнаті запала гнітюча мовчанка.

Тоні випростався у своєму кріслі.

— А коли ти це зрозумів?

— Я давно це знав.

— А я — щойно сьогодні. Спочатку я не розумів, що ця планета нами захоплена. Я тут народився, і все ж це вкрадена планета.

— Так. Ця планета — чужа, вона нам не належить.

— Ми її захопили, бо були сильнішими. Але тепер ми вже не сильніші, ми зазнали поразки. Тепер вони переконалися, що терранів, як і будь-кого іншого, можна здолати.

Обличчя Джо Россі посіріло й осунулося.

— Ми захопили планети, що належали їм. Тепер вони їх собі повертають. Звісно, це буде тривалий процес, ми не одразу відступимо. Цей відступ триватиме ще століть п’ять. Між Бетельґейзе і Сонцем чимало інших зоряних систем.

Тоні, досі не розуміючи, струснув головою.

— Навіть Ллірі і Б’пріт! Усі вони чекали, коли настане їхній час. Щоб ми зазнали поразки і забралися звідси геть, туди, звідки прийшли.

Джо Россі міряв кроками кімнату.

— Так, віднині ми відступатимемо. Замість того, щоб здобувати планети, ми їх втрачатимемо. І це нагадуватиме сьогоднішній день: поразки і програні битви, безнадійне протистояння, відступи…

Він підвів очі, що блищали, мов від лихоманки, до стелі свого невеликого будиночка з металу і пластику. На його обличчі були гнів і страждання.

— Дасть Бог, ми ще їм покажемо. Ми їм покажемо! Ми будемо битися за кожен дюйм!

Ніщ-О[21]

Напружено вслухаючись, Лемюель припав до стіни своєї темної спальні. Легкий вітерець колихав тюлеві фіранки, у світлі жовтих ліхтарів було видно ліжко, шафу, книжки, іграшки й одяг.

У сусідній кімнаті тихо перемовлялися два голоси.

— Джин, нам треба щось робити, — сказав чоловічий голос.

Придушений зойк.

— Ральфе, тільки не кривдь його, будь ласка. Ти маєш себе контролювати, я не дозволю зробити йому боляче.

— Я не збираюся його кривдити, — у голосі чоловіка відчувалося неприховане страждання. — Чому він це робить? Чому він не може грати у бейсбол чи квача, як нормальні хлопці? Чому він має палити магазини й катувати безпорадних тварин? Чому?!

— Бо він інакший, Ральфе. Ми мусимо спробувати його зрозуміти.

— Може, краще відведемо його до лікаря? — запитав батько. — Може, в нього якісь гормональні порушення?

— До старого дока Ґрейді? Але ж ти сам казав, що він не може знайти навіть…

— Ні, не до дока Ґрейді. Він здався, ще коли Лемюель зламав йому рентгенапарат і розтрощив усі меблі в офісі. Ні, ця проблема серйозніша. — Запала напружена тиша. — Джин, я хочу відвезти його на Пагорб[22].

— О Ральфе! Будь ласка…

— Саме це я і зроблю, — прогарчав він рішуче і різко, неначе впіймана в пастку тварина. — Може, хоч ті психологи зможуть щось вдіяти, може, вони зможуть йому допомогти. А може, й ні.

— Але вони можуть його у нас відібрати. О Ральфе! Він же все, що в нас є!

— Звичайно, — хрипко пробурмотів Ральф, — але я вирішив зробити це ще того дня, коли він порізав вчителя ножем і вистрибнув з вікна. Я ще тоді вирішив, що ми повеземо Лемюеля на Пагорб.

День був теплий і світлий. Серед дерев, що колихалися на вітрі, виблискувало громаддя білої лікарні з бетону, сталі й пластику. Пригнічений велетенськими розмірами будівлі, Ральф Йорґенсон розгублено роззирався і м’яв у руках капелюх.

Лемюель уважно вслухався. Напруживши свої великі рухомі вуха, він звідусіль чув голоси — море голосів, що накочувалися на нього хвилями. Голоси долинали з усіх кімнат і кабінетів, з кожного поверху. Йому було тривожно.

Лікар Джеймс Норз вийшов до них і простягнув руку. Він був високим вродливим шатеном років, може, тридцяти, у чорних окулярах з роговою оправою. Його хода була впевненою, він коротко і міцно потиснув Лемюелеву руку.

— Ходімо, — сказав він низьким голосом. Ральф рушив до кабінету, але лікар похитав головою. — Ні, не ви, тільки хлопчик. Ми з Лемюелем поговоримо наодинці.

Схвильований Лемюель зайшов у кабінет за Норзом. Лікар хутко замкнув двері на потрійний магнітний замок.

— Можеш називати мене Джеймсом, — сказав він, тепло усміхаючись до хлопця. — А я зватиму тебе Лемом. Добре?

— Згода, — обережно відповів Лемюель. Він не відчував у чоловікові ворожості, але завжди був насторожі. Він мав бути обережним, навіть із цим доброзичливим красенем-лікарем, очевидно, розумним чоловіком.

Норз закурив і подивився на хлопця.

— Коли ти зв’язував і розтинав тих старих шкап, — сказав він задумливо, — тобою ж керувала наукова цікавість, чи не так? Ти хотів знати — знати факти, а не покладатися на чужі слова. Ти хотів розібратися, як влаштовані людські істоти.

Лемюель все більше хвилювався.

— Але ніхто цього не зрозумів.

— Так, — похитав головою Норз, — вони не зрозуміли. А знаєш чому?

— Думаю, так.

Норз походжав туди-сюди кабінетом.

— Я проведу з тобою кілька тестів, маю дещо з’ясувати. Ти ж не заперечуєш? Ми обоє дізнаємося про тебе більше. Я вивчав тебе, Леме, вивчав поліцейські звіти й вирізки з газет. — Раптом він висунув зі стола шухляду й дістав звідти Міннесотський опитувальник, тест Роршаха, ґештальт-тест Бендер, колоду карт екстрасенсорного сприйняття Зенера, віджа-дошку[23], два гральні кубики, воскову ляльку з обрізками нігтів і пасмами волосся, табличку з магічними закляттями і маленький шматок свинцю на випадок, якщо хтось захоче спробувати перетворити свинець на золото.

— Що вам від мене треба? — запитав Лемюель.

— Я збираюся поставити тобі кілька запитань і дати погратися кількома предметами. Я спостерігатиму за твоїми реакціями і буду все занотовувати. Згода?

Лемюель завагався. Йому дуже потрібен був друг, але він боявся.

— Я…

Норз поклав руку хлопцеві на плече.

— Ти можеш мені довіряти. Я не такий, як ті хлопці, що побили тебе того ранку.

Лемюель з вдячністю подивився на лікаря.

— Ви і про це знаєте? Я з’ясував, що правила їхньої гри були цілковито довільними, і, звичайно, зорієнтувався в базовій реальності ситуації. Коли мені передали биту, я вдарив по голові спочатку пітчера, потім кетчера[24]. Пізніше я з’ясував, що такими ж довільними є й уся людська етика і мораль… — він замовк, раптом злякавшись. — Може, мені…

Лікар, сидячи за столом, почав тасувати карти ЕС Зенера.

— Не хвилюйся, Леме, все буде гаразд, — сказав він тихо. — Я розумію.

Тести було пройдено, вони сиділи вдвох мовчки. Була шоста, сонце надворі вже починало сідати. Зрештою Норз заговорив.

— Неймовірно. Я сам заледве в це вірю, але ти цілковито логічний, ти повністю відкинув усі таламічні емоції. Твій розум абсолютно вільний від моралі й культурних упереджень. Ти досконалий параноїк без жодної емпатії, неспроможний відчувати сором, жаль чи співчуття, взагалі жодної зі звичних людських емоцій.

Лемюель кивнув.

— Це правда.

Вражений лікар відкинувся на спинку крісла.

— Навіть мені важко таке усвідомити, це просто приголомшливо. Ти володієш суперлогікою, цілковито вільною від ціннісно орієнтованих упереджень, і ти вважаєш, що весь світ налаштований проти тебе.

— Так і є.

— Звісно. Ти проаналізував структуру людської діяльності і зрозумів, що вони кинуться на тебе і спробують знищити, щойно дізнаються правду.

— Тому що я інакший.

Норза переповнювали почуття.

— Параноя завжди вважалася психічним розладом, але це не так! При параної не втрачається контакт з реальністю, а якраз навпаки: параноїк пов’язаний з реальністю безпосередньо. Це досконалий емпірик, якого не збивають з пантелику етичні, моральні чи культурні заборони. Параноїк бачить речі такими, якими вони є, і насправді лише він є по-справжньому здоровою людиною.

— Я читав «Mein Kampf», і ця книжка відкрила мені, що я не один такий, — сказав Лемюель. — «Не один такий, я не сам», — вдячно повторив він уже подумки.

Норз помітив піднесений вираз на обличчі хлопчика.

— Ти є частиною хвилі майбутнього, — сказав він. — Я до нього не належу, але можу спробувати його зрозуміти. Я усвідомлюю, що є звичайною людиною, обмеженою таламічними емоційними і культурними упередженнями. Я не можу бути одним із вас, але я підтримую вас. — Його обличчя світилося захватом. — І можу допомогти!

Наступні кілька днів були дуже обнадійливими для Лемюеля. Доктор Норз узяв його під свою опіку, і хлопчик оселився у квартирі лікаря на околиці. Тут на нього більше не тиснула родина, він міг робити, що заманеться. Норз взявся допомагати Лемюелеві шукати інших мутантів-параноїків.

— Лемюелю, може ти поясниш мені свою теорію Ніщ-О? — запитав якось після вечері Норз. — Нелегко зрозуміти принцип необ’єктної орієнтації.

Лемюель обвів рукою квартиру.

— Усі ці об’єкти на перший погляд існують, і кожен з них має назву. Книжка, стіл, диван, килим, лампа, штори, вікно, двері, стіна тощо. Цей поділ на об’єкти цілковито штучний, базований на застарілій системі думки, тоді як у реальності об’єктів немає. Всесвіт єдиний. Нас навчили думати в термінах об’єктів — це є річ, то є річ. Але коли усвідомлюєш Ніщ-О, це словесне розділення зникає. Воно давно пережило свою корисність.

— А ти можеш навести мені приклад або якось це продемонструвати?

Лемюель завагався.

— Це важко зробити самотужки. Хіба пізніше, коли ми вийдемо на контакт з іншими… Сам я можу зробити це дуже грубо, у невеликому масштабі.

Лікар уважно спостерігав, як Лемюель квапливо снував по квартирі, складаючи речі на купу. Коли всі книжки, картини, килими, штори, меблі й антикваріат були зібрані, хлопчик методично розтовк усе в гомогенну безформну масу.

— Бачите, — сказав він, виснажений і блідий від втоми. — Розрізнення на довільні предмети зникло. Приведення речей до їхньої базової гомогенності може бути застосоване до всього Всесвіту. Всесвіт — це цілісність, уніфікована матерія без поділу на живе й неживе, істот і неістот. Велетенська круговерть енергії, а не окремі частинки. За цілковито штучною видимістю матеріальних об’єктів лежить світ реальності — величезна нерозрізнювана реальність чистої енергії. Пам’ятати, що об’єкти не є реальними, — це перший закон мислення Ніщ-О.

Норз стояв посеред кімнати глибоко вражений і серйозний.

Він копнув ногою залишки розламаного стільця, безформну купу шматків дерева й уламків скла.

— Думаєш, реальність можна повернути до первинної форми?

— Не знаю, — відповів Лемюель. — Звісно, нам будуть опиратися. Людські істоти боротимуться з нами, вони неспроможні піднятися над своєю мавпячою одержимістю речами — блискучими об’єктами, яких вони можуть торкатися і якими можуть володіти. Усе залежатиме від того, наскільки ми зможемо скоординувати наші дії.

Норз дістав з кишені смужку паперу і розгорнув її.

— Здається, я натрапив на слід, — сказав він тихо. — Знайшов людину, яка, гадаю, є однією з вас. Ми відвідаємо його завтра — тоді й побачимо.

Доктор Джейкоб Веллер сухо привітався з ними біля дверей своєї закритої лабораторії над Пало-Альто. Величезну систему І лабораторій і дослідницьких бюро, де він займався своєю надважливою роботою, стерегла ціла купа працівників державної охорони в одностроях. Його персонал, чоловіки і жінки у білих халатах, працювали тут цілодобово.

— Моя робота була засадничою для створення М-бомб і кобальтової оболонки для водневих бомб, — сказав він, подавши сигнал замкнути надміцні замки на вході за ними. — Як ви побачите, багато передових ядерних фізиків теж сповідують Ніщ-О.

Лемюелеві перехопило подих.

— Тоді…

— Звісно, — Веллер не марнував часу. — Ми працювали роками. Ракети в Пенемюнде[25], атомні бомби в Лос-Аламосі[26], водневі бомби, а тепер ще й М-бомби. Багато науковців, звісно, не мають стосунку до Ніщ-О. Це звичайні люди з таламічними упередженнями, як, наприклад, Айнштайн. Але ми вже просунулися далеко вперед. Якщо не буде надмірного спротиву, ми зможемо дуже скоро взятися до справи.

Задні двері лабораторії від’їхали, всередину почали шанобливо по черзі заходити чоловіки і жінки в білому. Серце Лемюеля калатало. Ось вони, справжні дорослі Ніщ-О! Чоловіки і жінки, і вони працюють уже роками! Він легко їх упізнав: усі мали видовжені й рухливі вуха, якими мутанти Ніщ-О з великої відстані вловлюють найменші вібрації у повітрі. Це дозволяє їм спілкуватися, де б вони не були, по всьому світу.

— Розкажіть про нашу програму, — звернувся Веллер до невисокого блондина, що стояв поруч із ним, спокійний і зосереджений. Суворий вираз його обличчя пасував урочистості моменту.

— М-бомба майже готова, — тихо заговорив він з легким німецьким акцентом. — Але це не останній крок у нашому плані. Наступною буде 3-бомба, що стане визначальною для першої фази. Ми ніколи публічно не говорили про 3-бомбу, бо якщо люди дізнаються про неї, нам доведеться долати серйозний емоційний спротив.

— Що таке 3-бомба? — збуджено запитав Лемюель.

— Термін «3-бомба», — відповів блондин, — описує процес, у ході якого планета Земля стає однорідною, доходить до критичної маси, а тоді детонує.

Лемюеля переповнювали почуття.

— Я й гадки не мав, що ми просунулися так далеко!

Блондин злегка посміхнувся.

— Так, порівняно з часом, коли ми тільки почали, ми встигли зробити чимало. Під керівництвом доктора Раста я зміг напрацювати базові ідеологічні засади нашої програми. Колись ми уніфікуємо у гомогенну масу весь Всесвіт. Утім, зараз наша мета — це Земля, і коли ми її досягнемо, не буде жодних перешкод, щоб продовжувати свою роботу нескінченно.

— Ми вже підготували транспорт для перельоту на інші планети, — пояснив Веллер. — Докторе Фріш…

— Ми вдосконалили керовані ракети, які розробили в Пенемюнде, — продовжив блондин, — і спроектували корабель, який доправить нас на Венеру. Там ми почнемо другу фазу нашої роботи: сконструюємо В-бомбу, яка поверне Венеру до її первісного стану гомогенної енергії. А тоді… — він знову посміхнувся. — А тоді буде С-бомба, сонячна бомба. Якщо нам вдасться, вона поверне усю систему планет і супутників до її велетенського першообразу.

До 25 червня 1969 року Ніщ-О отримали фактичний контроль над усіма найбільшими світовими урядами. Процес, що розпочався в середині тридцятих, практично завершився. Сполучені Штати і Совєцька Росія безповоротно опинилися в руках представників Ніщ-О. Організація встановила контроль над усіма високопосадовцями, тож змогла пришвидшити втілення своєї програми. Час настав, більше не було потреби ховатися.

Лемюель і доктор Норз спостерігали за вибухами перших водневих бомб з ілюмінатора ракети. Усе було детально сплановано, обидві нації одночасно атакували одна одну водневими бомбами. Вже протягом першої години вдалося досягнути першокласних результатів: Північна Америка і Східна Європа майже зникли. Велетенські хмари радіоактивних частинок піднялися в небо й розлетілися навсібіч. Розплавлений метал кипів і розбризкувався аж до горизонту. Вцілілі люди в Африці, Азії, на нескінченних островах і у віддалених місцинах з жахом принишкли.

— Ідеально, — почувся у вухах Лемюеля голос доктора Веллера. Він був десь під поверхнею в надійно захищеній штаб-квартирі, де закінчували збирати корабель до Венери.

— Чудово попрацювали, — погодився Лемюель. — Ми змогли уніфікувати щонайменше п’яту частину суходолу!

— Але попереду ще багато роботи. На черзі — М-бомби. Вони мають зупинити людей, які спробують завадити нам працювати над 3-бомбою. Неможливо буде спорудити термінали, якщо лишаться люди, які заважатимуть.

Перші М-бомби вибухнули вже за тиждень. Згодом їх запустили ще більше — з ретельно замаскованих пускових установок у Росії й Америці.

До 5 серпня 1969 року людська популяція скоротилася до трьох тисяч. Ніщ-О у своїх підземних кабінетах просто сяяли від задоволення. Уніфікація відбувалася чітко за планом, їхня мрія ставала реальністю.

— Тепер, — сказав доктор Веллер, — ми можемо починати спорудження терміналів для 3-бомби.

Перший термінал зводили в Арекіпі в Перу. Другий — на протилежному боці планети в Бандунґу на Яві. Через місяць дві велетенські вежі вже височіли проти запилюженого неба. Дві колонії Ніщ-О у важких захисних костюмах і шоломах працювали день і ніч над завершальним етапом програми.

Доктор Веллер відправив Лемюеля на будівництво в Перу. Дорогою із Сан-Франциско до Ліми не було видно нічого, крім попелу й металічних вогнів, що досі не згасли. Жодних ознак життя чи окремих об’єктів — усе сплавилося в єдину масу кипучого шлаку. Океани перетворилися на киплячу воду й пару. Розділення на суходіл і океан зникло, поверхня Землі, де колись були блакитні океани й зелені ліси, дороги, міста і поля, перетворилася на гнітючу сіро-білу масу.

— Бачиш термінал? — запитав доктор Веллер.

Лемюелю перехопило подих від цієї довершеної краси.

Ніщ-О звели гігантський щит-купол, сферу з прозорого пластику посеред моря хвиль рідкого шлаку. У бульбашці вже виднівся термінал — павутина з блискучого металу і дротів. Побачивши її, доктор Веллер і Лемюель затихли.

— Розумієш, — сказав Веллер, коли ракета проходила крізь шлюзи щита. — Ми уніфікували лише поверхню Землі й, може, з милю породи під нею. Більшості планетарної маси, втім, це не зачепило. Але 3-бомба це виправить. Коли вибухне рідке ядро планети, вся планета спалахне новим сонцем, а коли вибухне С-бомба, уся Сонячна система перетвориться на гомогенну масу палаючого газу.

Лемюель кивнув.

— Логічно. А тоді…

— Далі настане черга Г-бомби: наступною буде вже галактика. Останні ж стадії нашого плану настільки грандіозні й неймовірні, що ми заледве сміємо про них думати. Г-бомба, а вже потім, нарешті, — Веллер злегка посміхнувся, його очі блищали, — В-бомба.

Вони приземлилися. Їх зустрів стривожений і знервований доктор Фріш.

— Докторе Веллер! — вигукнув він. — У нас неприємності!

— Що трапилося?

Обличчя Фріша перекосилося у тривожній гримасі, але вольовим Ніщ-О зусиллям він зміг сфокусувати свої розумові здатності й відкинути таламічні імпульси.

— Частина людських істот вижила!

Веллер не міг у це повірити.

— Що ви маєте на увазі? Як?!

— Я вловив звуки їхніх голосів. Я крутив вухами, насолоджуючись гуркотом і плюскотом розплавленого шлаку за бульбашкою, аж раптом почув голоси людських істот.

— Де вони?

— Під поверхнею. Якісь багаті промисловці таємно перемістили свої фабрики під землю попри жорсткі урядові заборони.

— Так, ми відкрито втілювали політику, яка мала цьому запобігти.

— Цими промисловцями керувала типова таламічна жадібність. Вони перемістили під землю значну кількість робочої і сили і змусили їх працювати в рабських умовах, коли почалася війна. Там було щонайменше десять тисяч людей, вони досі живі. І…

— І що?

— Вони зібрали імпровізовані велетенські бурові установки і зараз намагаються якнайшвидше дістатися сюди. На нас чекає битва. Я вже повідомив корабель для перельоту на Венеру, його піднімуть на поверхню якнайшвидше.

Лемюель і доктор Веллер з жахом перезирнулися. Ніщ-О було лише близько тисячі, кількісна перевага людей була десять до одного.

— Це жахливо, — придушено сказав Веллер. — Щойно ж здавалося, що ми вже перемогли. Коли будуть готові силові вежі?

— Потрібно ще шість днів, щоб Землю можна було довести до критичної маси, — відповів Фріш. — Але люди вже майже тут. Крутніть вухами, і почуєте самі.

Лемюель і доктор Веллер прислухалися. Враз до них долинули бурмотіння людських голосів, хаотичний дзенькіт армад бурових установок, що прямували до бульбашок обох терміналів.

— Просто звичайні люди! — охнув Лемюель. — Це чути по голосах!

— Ми в пастці! — Веллер і Фріш схопили бластери. Усі Ніщ-О озброювалися, полишивши роботу. Раптом з оглушливим гуркотом із землі прорвався перший бур і посунув просто на них. Ніщ-О люто відстрілювалися, розосередившись і відступаючи до вежі.

З’явився другий бур, потім третій. У повітрі літали енергетичні промені, якими перестрілювалися Ніщ-О і люди. Люди були найзвичайнісінькі — наймані працівники, яких їхні роботодавці перемістили під землю. Найнижчі форми людського життя: службовці, водії автобусів, поденники, друкарі, сторожі, кравці, пекарі, токарі, експедитори, бейсболісти, радіоведучі, автомеханіки, поліцейські, продавці краваток і морозива, комівояжери, банківські колектори, реєстратори, зварювальники, теслі, монтажники, фермери, політики, торговці. Чоловіки і жінки, саме існування яких лякало Ніщ-О до глибини серця.

На поверхню виходив обурений натовп пересічних людей, які ненавиділи Велику Справу — бомби, бактерії, керовані ракети. Вони піднімалися, щоб нарешті покласти край суперлогіці, раціональності без відповідальності.

— У нас немає шансів, — видихнув Веллер. — Забудьте про вежі, відправляйте корабель на поверхню.

Комівояжер і два сантехніки вже підпалювали термінал. Група чоловіків у комбінезонах і полотняних сорочках зривали дроти. Інші, такі ж звичайні люди, спрямували свої теплові рушниці на контрольні панелі. Усе горіло, вежа терміналу зловісно хиталася.

Складна пускова установка підняла платформу з кораблем на поверхню. Ніщ-О одразу побігли до неї двома стрункими шеренгами. Вони були спокійні й зосереджені, оскаженілі людські істоти косили їхні ряди.

— Тварини, — сумно сказав Веллер. — Людська маса, безмозка худоба, що керується емоціями. Звірі, неспроможні дивитися на речі логічно.

Його вдарило тепловим променем, якийсь чоловік з рушницею побіг далі. Нарешті останні вцілілі Ніщ-О були на борту, великі люки наглухо закрилися. Сопла корабля оглушливо заревіли, і він стрілою промчав крізь бульбашку в небо.

Лемюель лежав нерухомо. Випущений озвірілим електриком тепловий промінь влучив йому в ліву ногу. Хлопчик сумно спостерігав, як корабель злетів, завис у повітрі, а тоді рвонув і зрештою зник у палаючому небі. Неподалік метушилися людські істоти, ремонтуючи пошкоджену захисну бульбашку. Лунали накази і схвильовані крики. Белькотіння голосів краяло його чутливі вуха, він кволо прикрив їх руками.

Корабель відлетів, Лемюеля покинули, але робота триватиме і без нього.

Раптом почувся далекий голос. Це був доктор Фріш, що гукав до нього, склавши долоні рупором. Голос був дуже тихий, загублений у нескінченних милях космосу, але Лемюель почув його крізь шум і гамір довкола.

— Прощавай. Ми пам’ятатимемо про тебе…

— Працюйте наполегливо! — крикнув у відповідь хлопчик. — Не здавайтеся, доки не досягнете мети.

— Ми будемо працювати… — голос ставав усе тихішим. — Ми будемо продовжувати… — звук затих, а тоді на коротку мить знову повернувся: — Ми доможемося свого.

Голос остаточно затих.

З умиротвореною усмішкою на обличчі, усмішкою щастя й радості, задоволення від добре виконаної роботи, Лемюель влігся і чекав, доки його доб’є зграя ірраціональних людських тварин.

Прислужитися володареві

Епплквіст зрізав шлях через покинуте поле й крокував вузькою стежкою вздовж зяючого провалля яру, коли раптом почув голос.

Він умить зупинився і закляк, тримаючи руку на С-пістолеті, але скільки не вслухався, не почув нічого, крім далекого шуму вітру в поламаних деревах уздовж хребта, глухого шерхоту, що зливався із шелестом сухої трави. Голос, мабуть, долинав з яру. Його дно було звивистим і заваленим усіляким непотребом. Епплквіст присів на краю стежки і знову прислухався.

Тиша, жодного руху. Його ноги вже затерпли. Навколо дзижчали мухи і намагалися примоститися на його спітнілому чолі. Від спеки боліла голова, останні кілька місяців було зовсім мало пилових хмар.

Його екранований проти радіації годинник показував третю пополудні. Зрештою він знизав плечима і підхопився на ноги. Біс із ним, нехай присилають сюди загін охорони, це не його справа. Він був поштарем четвертого рангу, звичайним цивільним.

Коли він уже піднімався до дороги на пагорб, голос пролунав знову, і цього разу, стоячи високо над яром, Епплквіст помітив на його дні якийсь рух. Чоловіка охопили страх, розгубленість і недовіра. Це було неможливим, але власні очі не могли обманювати. Йому це не привиділося.

Як робот міг опинитися у цій безлюдній місцині? Усіх роботів мали знищити ще багато років тому. Але ж ось він, лежить серед сміття і бур’янів поіржавілою зотлілою розвалиною, що кволо покликала його, коли він проходив поруч.

Захисний периметр компанії пропустив Епплквіста крізь триступеневий шлюз на територію тунелю. Він повільно спустився у глибокій задумі аж до організаційного рівня. Щойно він скинув свій поштовий рюкзак, до нього підбіг помічник інспектора Дженкінз.

— Де ти, в біса, ходиш? Вже майже четверта.

— Вибачте, — Епплквіст віддав свій С-пістолет найближчому охоронцеві. — Я можу отримати п’ятигодинну перепустку? Маю розібратися з однією справою.

— Навіть не сподівайся. Ти ж знаєш, що вони проводять повний демонтаж обладнання в правому крилі станції. Їм потрібно, щоб усі були цілодобово напоготові.

Епплквіст узявся сортувати листи. Переважно це була особиста кореспонденція вищого керівництва компаній Північної Америки: листи до повій, що жили на околиці території компанії, листи до родин та клопотання від молодших службовців.

— Що ж, — задумливо протягнув він, — мені все ж доведеться піти.

Дженкінз з підозрою поглянув на хлопця.

— А що трапилося? Ти знайшов якесь непошкоджене обладнання, що лишилося з війни? Якийсь вцілілий склад чи щось таке?

Епплквіст ледь усе йому не вибовкав, але стримався.

— Можливо, — байдуже відповів він.

Дженкінз з ненавистю зиркнув на поштаря й роздратовано пішов відчиняти двері оглядової зали. Біля великої настінної мапи чиновники обговорювали плани на день. У кріслах відпочивали з пів дюжини чоловіків середнього віку — більшість були лисі й з брудними комірцями в плямах. У кутку, випроставши свої товсті ноги, міцно спав інспектор Рад. З-під напіврозстібнутої сорочки виднілися волохаті груди. Ці люди керували компанією «Детройт». Від них залежали десять тисяч родин, усе підземне укриття.

— Що це ти надумав? — прогримів голос у вухах Епплквіста. Директор Лоуз увійшов до зали і, як завжди, заскочив його зненацька.

— Нічого, сер, — відповів Епплквіст, але блакитні, як порцеляна, очі його співрозмовника й далі дивилися на нього з підозрою. — Звичайна втома. Мій індекс напруги зріс, і я збирався використати частину відпустки, але зважаючи на кількість роботи…

— Не вигадуй дурниць. Листоноша четвертого рангу — це не та людина, яку першою кличуть у разі надзвичайної ситуації. Що ти насправді замислив?

— Сер, чому знищили роботів? — запитав Епплквіст.

Запала тиша. На важкому обличчі Лоуза з’явилося спочатку здивування, а тоді ворожість.

— Я знаю, що моєму класу заборонено проводити теоретичні дослідження, але мені дуже важливо знати, — поквапився уточнити Епплквіст, перш ніж директор встиг відповісти.

— Це засекречена інформація, — зловісно прогримів Лоуз. — Навіть для високопоставленого персоналу.

— Який стосунок до війни мали роботи? Чому взагалі відбулася війна? Яким було життя до її початку?

— Ця інформація, — повторив Лоуз, — засекречена. — Він повільно перейшов до мапи на стіні, а Епплквіст залишився стояти сам посеред клацання машин й бурмотіння чиновників і бюрократів.

Він за звичкою продовжив сортувати листи. Була війна, і роботи мали до неї якийсь стосунок — ось і все, що йому було відомо. Частина з них вціліли. Коли він був малим, батько взяв його з собою до промислового центру, і там він побачив їх за роботою біля верстатів. Колись існували й складніші типи роботів, але вони вже давно зникли. Згодом примітивні моделі теж зносилися, роботів більше ніхто не збирався виробляти. — То що ж трапилося? — запитав він тоді у батька, що тягнув його геть. — Куди поділися роботи?

Відповіді Епплквіст не отримав. Це було шістнадцять років тому, і тепер від роботів лишився тільки металобрухт. Зникала навіть пам’ять про їхнє існування, за кілька років забудеться й саме слово «робот»… То що ж сталося?

Він досортував листи й вийшов із зали. Ніхто з інспекторів цього не помітив, вони сперечалися про якийсь незрозумілий йому пункт стратегії, щось про інтриги й протистояння між компаніями, зростання напруги й взаємні звинувачення. Він знайшов роздушену сигарету в кишені й невміло її розкурив.

— Перерва на обід, — металічно оголосив коридорний гучномовець. — Година перерви для високопоставленого персоналу.

Повз нього пройшов галасливий гурт інспекторів. Епплквіст загасив сигарету й рушив до своєї станції. Він мав працювати до шостої, потім вечеря. Жодного іншого перепочинку аж до суботи. Але якщо він пропустить обід…

Робот, мабуть, був примітивний, з тих останніх, яких викинули на металобрухт. Простою моделлю, яку він бачив ще дитиною. Хіба міг це бути високотехнологічний робот часів війни? Хіба б уцілів він десь у яру, іржавіючи й розпадаючись на шматки протягом усіх цих повоєнних років?

У серці Епплквіста жевріла надія. Він зайшов у ліфт і натиснув кнопку, його серце калатало. До сутінків він уже знатиме напевно.

Робот лежав серед куп металобрухту і бур’янів. Епплквіст обережно спускався схилом яру поміж зазубрених поіржавілих уламків, що заступали йому шлях. Він тримав у руці С-пістолет, до обличчя щільно прилягала антирадіаційна маска.

Раптом гучно заклацав лічильник: дно яру фонило. Радіоактивні червонуваті металеві уламки, купи і брили сплавлених металу, пластику й понівеченого обладнання. Він відсунув ногою павутину почорнілих дротів і обережно обійшов зяючий паливний бак старезного, обплетеного лозою, авто. Неподалік кудись поспішав щур. Сонце вже майже сіло, всюди спадали темні тіні.

Робот мовчки дивився на чоловіка. Від нього зосталася лише половина: голова, руки і верхня частина корпуса, з якої стирчали рівно зрізані обрубки. Рухатися робот вочевидь не міг. Поверхня корпуса була пощербленою і заіржавілою, бракувало однієї очної лінзи, кілька металевих пальців нещадно погнуло. Він лежав на спині, обличчям до неба.

Це, поза сумнівом, був робот часів війни. В єдиному вцілілому оці досі жевріла його давня свідомість. Це не була проста модель робітника, яку він бачив у дитинстві. Епплквісту перехопило подих. Це було щось дивовижне. Робот уважно спостерігав за його рухами, він був живим.

«Увесь цей час», — подумав Епплквіст. — «Усі ці роки». — Його волосся стало дибки. Не було чути жодного звуку, навкруги були тільки пагорби, дерева і купи руїн. Нічого не ворушилося, він і стародавній робот були тут єдиними живими істотами. — «Він був тут, внизу, у цьому яру, і чекав, доки хтось проходитиме повз».

На нього війнув холодний вітерець, і Епплквіст машинально застібнув пальто. Кілька листків опустилося на нерухоме обличчя робота. Деталі в його корпусі обплела лоза, його поливав дощ, опалювало сонце, взимку його вкривав сніг. Щури й інші тварини обнюхували робота, комахи заповзали всередину. Але він і досі був живим.

— Я почув тебе, — сказав до нього Епплквіст, — коли йшов стежкою.

— Я знаю, — незабаром відповів робот. — Я бачив, як ти зупинився. — Його голос був слабким і сухим, неначе попеловим, позбавленим інтонацій і емоцій. — Не підкажеш, який сьогодні день? Після збою живлення я невизначений час не працював, сталося коротке замикання в клемах.

— Сьогодні одинадцяте червня дві тисячі сто тридцять шостого року, — відповів Епплквіст.

Вочевидь, робот тримався з останніх сил. Він кволо підняв руку, а потім дозволив їй знову впасти. Його єдине робоче око затуманилося, глибоко всередині іржаво загули механізми. Епплквіст раптом усвідомив, що робот може сконати будь-якої миті. Це диво, що він взагалі так довго протримався. По його корпусу повзали равлики, він весь був у їхніх слизьких слідах. Ціле століття…

— Як довго ти тут лежиш? — запитав він. — З війни?

— Так.

Епплквіст нервово всміхнувся.

— Довго. Більше сотні років.

— Так і є.

Швидко темніло, Епплквіст машинально потягнувся за ліхтариком. Він заледве міг розгледіти обриси яру. Шелестіли кущі, десь далеко в темряві похмуро кричав птах.

— Мені потрібна допомога, — сказав робот. — Більшість моїх деталей вийшли з ладу, я не можу звідси вибратися.

— А в якому ти загалом стані? Скільки залишилося заряду? Як довго ти можеш…

— Батарея серйозно пошкоджена, функціонує лише обмежена кількість релейних ланцюгів, але і вони перевантажені. — Єдине робоче око робота знову дивилося на Епплквіста. — Яка зараз ситуація з технологіями? Я бачив кораблі, що пролітали небом. Ви досі виробляєте і обслуговуєте електронне устаткування?

— У нас є виробничий модуль біля Піттсбурґа.

— Якщо я скажу тобі, які базові електронні модулі мені потрібні, ти зрозумієш? — запитав робот.

— Сам я не розуміюся на механіці, я листоноша четвертого рангу, але у мене є зв’язки у відділі обслуговування. Ми підтримуємо наші машини в робочому стані. — Він нервово облизав губи. — Це ризиковано, звичайно. Існують закони.

— Закони?

— Усі роботи були знищені, ти єдиний залишився. Решту ліквідували багато років тому.

Око робота не виражало жодної емоції.

— Чому ти прийшов сюди? — запитав він і перевів погляд на пістолет у руці Епплквіста. — Ти молодший службовець у якійсь ієрархії, виконуєш накази згори. Механічна одиниця у великій системі.

Епплквіст розсміявся.

— Мабуть, так воно і є. — Раптом він перестав сміятися. — Чому почалася війна? Яким було життя до неї?

— А ти не знаєш?

— Ні, звісно. Теоретичні знання засекречені для всіх, крім високопосадовців. І навіть інспектори нічого не знають про війну. — Епплквіст сів навпочіпки і спрямував промінь ліхтарика на темне обличчя робота. — Раніше все було не так, правда? Ми ж не завжди жили в підземних укриттях? Світ не завжди був купою металобрухту, а люди не завжди були рабами компаній?

— До війни не існувало компаній.

— Я так і знав! — переможно вигукнув Епплквіст.

— Люди жили в містах, які потім зруйнувала війна. Вижили тільки добре захищені компанії, і посадові особи цих компаній стали урядом. Війна довго тривала. Усе, що було цінним, знищили. Ви залишили по собі тільки випалену землю. — Робот ненадовго замовк, а потім продовжив: — Першого робота сконструювали у 1979-му, до 2000-го всю механічну роботу вже виконували роботи. У людей з’явився час займатися тим, чого їм справді хотілося. Мистецтво, наука, розваги — що завгодно, на їхній розсуд.

— Що таке мистецтво? — запитав Епплквіст.

— Творча робота, спрямована на реалізацію внутрішнього потенціалу. Усе населення планети Земля мало свободу культурно розвиватися, і доки роботи обслуговували цей світ, люди насолоджувалися ним.

— А на що були схожі міста?

— Роботи будували й конструювали нові міста згідно з планами, які малювали люди-художники. Чисті, гігієнічні, привабливі. Це були міста богів.

— То чому розпочалася війна?

Єдине око робота зблиснуло.

— Я вже й так забагато тобі розповів. Мій рівень заряду небезпечно низький.

Епплквіст затремтів.

— Що тобі потрібно? Я все принесу.

— Мені терміново потрібна атомна батарея класу А ємністю десять тисяч фарадів.

— Знайду.

— Крім того, мені знадобляться інструменти, алюмінієві деталі, дроти з високою провідністю. Візьми з собою ручку і папір, я напишу список. Ти його не зрозумієш, але хтось у технічному відділі зрозуміє. Найперше, що мені потрібно, — це джерело живлення.

— І тоді ти розкажеш мені про війну?

— Звичайно, — сухий скрипучий голос робота розтанув у тиші. Навколо ворушилися тіні, прохолодний вечірній вітер колихав темні бур’яни і кущі. — Поквапся, будь ласка. Батарея потрібна вже завтра, якщо це можливо.

— Хочеш, щоб я на тебе написав доповідну? — гаркнув помічник інспектора Дженкінз. — Ти спізнився на пів години, а тепер ще й оце. Чим ти там займаєшся? Хочеш вилетіти з компанії?

Епплквіст присунувся ближче до чоловіка.

— Мені дуже потрібні ці деталі. Я знайшов підземне сховище і маю якнайшвидше спорудити безпечний прохід, доки все не поховало уламками.

— Наскільки велике сховище? — грубе підозріливе обличчя Дженкінза спотворив жадібний вираз, він уже встиг розтринькати свою зарплатню, отриману від компанії. — Ти бачив, що там всередині? Там є якісь невідомі машини?

— Я таких ще в житті не бачив, — нетерпляче відповів Епплквіст. — Давайте не будемо марнувати часу. Будь-якої миті сховище може завалити уламками, тож я маю дуже швидко працювати.

— Де це місце? Я хочу його побачити!

— Я все зроблю сам. Ви даєте матеріали і прикриваєте мій прогул, це і буде вашим внеском у цю справу.

Дженкінз нерішуче засовався.

— Якщо ти мені брешеш, Епплквісте…

— Я не брешу, — сердито відповів Епплквіст. — Коли буде батарея?

— Завтра вранці. Мені доведеться заповнити цілу купу паперів. Ти впевнений, що зможеш сам із нею розібратися? Давай краще я пошлю з тобою ремонтну бригаду, вони точно…

— Я впораюся, — урвав його Епплквіст. — Просто дістаньте мені її, про все інше я подбаю сам.

Ранкове сонце світило на валуни й купи сміття. Епплквіст, нервуючи, вставив новий блок живлення, міцно прикрутив дроти, повернув на місце поіржавілий захисний кожух і хитаючись звівся на ноги. Він викинув старий блок геть і став чекати.

Робот заворушився, його єдине робоче око ожило. Невдовзі він взявся обмацувати рукою свої плечі й пошкоджений корпус.

— Краще? — хрипко поцікавився Епплквіст.

— Однозначно. — Голос робота став сильнішим, гучнішим і впевненішим. — Старий блок живлення майже вичерпав себе. Мені дуже пощастило, що ти саме зараз проходив повз.

— Ти говорив, що люди жили в містах, — одразу перейшов до справи Епплквіст, — а всю роботу виконували роботи.

— Роботи виконували механічну роботу, необхідну для підтримування виробничої системи. У людей був час займатися тим, що їм подобалося. А ми були щасливі працювати на них, це була наша робота.

— То що ж трапилося? Чому все знищилося?

Робот узяв папір з олівцем і почав щось акуратно писати, продовжуючи свою розповідь.

— Була група людей-фанатиків, релігійна організація. Вони стверджували, що Бог наказав людині працювати в поті чола свого, і тому хотіли знищити роботів, щоб люди повернулися працювати на заводи, гнути спини на механічній роботі.

— Але навіщо?

— Вони стверджували, що така робота сприяє духовному зростанню, — робот кинув йому аркуш паперу. — Це перелік того, що мені потрібно, матеріали й інструменти, за допомогою яких я зможу полагодити свою пошкоджену систему.

Епплквіст розгорнув папірець.

— А ця релігійна організація…

— Люди розділилися на дві фракції: «моралістів» і «дозвільників». Вони билися багато років, а ми в цей час стояли осторонь і чекали, доки вирішиться наша доля. Мені важко повірити в те, що моралістам вдалося перемогти розум і здоровий глузд, але вони перемогли.

— Як ти гадаєш… — почав було Епплквіст, але одразу замовк. Він заледве міг висловити ті почуття, які зараз у ньому вирували. — Чиє шанс, що роботів можна повернути?

— Не розумію запитання, — робот раптом розламав олівець навпіл і пожбурив геть. — Що саме ти маєш на увазі?

— Життя в компаніях не надто приємне. Лише важка праця і смерть. Писанина, робочі зміни, суворий розклад і начальство.

— Це ваш устрій, я за нього не відповідаю.

— Що ти пам’ятаєш про виробництво роботів? Ким ти був до війни?

— Я був наглядачем підрозділу. Я саме прямував до резервного заводу, коли нас збили. — Робот обвів рукою уламки довкола. — Цей усе, що лишилося від мого корабля і вантажу.

— А які обов’язки були в наглядача підрозділу?

— Я відповідав за створення роботів, розробляв моделі базових типів й організовував їхнє виробництво.

У голові Епплквіста паморочилося.

— Тож ти розумієшся на виготовленні роботів.

— Так. — Робот нетерплячим жестом вказав на папірець у руці Епплквіста. — Дістань ці деталі якнайшвидше, будь ласка. У теперішньому стані я абсолютно безпорадний, я хочу знову нормально пересуватися. Якщо раптом мене помітять з корабля, що пролітатиме вгорі…

— Сполучення між компаніями в дуже поганому стані. Я, наприклад, доставляю листи пішки. Більша частина країни перетворилася на суцільні руїни, тому можеш працювати без страху, що тебе помітять. А як щодо твого резервного заводу? Може, він теж уцілів?

Робот повільно кивнув.

— Він був надійно замаскований, тож існує імовірність, що його не знайшли. Він був маленьким, але повністю укомплектованим і самодостатнім.

— І якщо я дістану тобі потрібні деталі, ти зможеш…

— Ми обговоримо це пізніше, — робот знову ліг на землю. — Коли повернешся, ми продовжимо нашу розмову.

Він отримав від Дженкінза деталі й добову перепустку. Зачудований, Епплквіст сидів навпочіпки, спершись на схил яру, і дивився, як робот методично збирав своє власне тіло докупи й замінював пошкоджені деталі. За кілька годин він встановив нову рухову систему і каркас ніг. До полудня робот уже вчився ходити.

— Протягом ночі, — сказав робот, — мені вдалося встановити слабкий радіоконтакт з резервним заводом. Він залишився неушкодженим, якщо вірити роботизованому датчику.

— Роботизованому? Ти маєш на увазі…

— Це лише автоматична машина для трансляції сигналу.

Вона не є живою, на відміну від мене. Якщо бути точним, то я не робот. — Його голос звучав гордо. — Я андроїд.

Епплквіст не розумів цих тонкощів, у його голові прокручувалися нові можливості, які перед ним відкривалися.

— Тоді ми можемо продовжити. З твоїми знаннями і матеріалами, які можна взяти в…

— Ти не бачив того жаху і руйнувань. Моралісти методично знищували нас, зачищали від андроїдів кожне захоплене ними місто. Представників моєї раси по-звірячому стерли на порох всюди, звідки відступили дозвільники. Нас відривали від наших машин і знищували.

— Але це було сто років тому! Ніхто більше не хоче знищувати роботів. Ви потрібні нам, щоб відбудувати світ. Моралісти хоч і перемогли у війні, але залишили світ у руїнах.

Робот налаштовував свою рухову систему, аж доки ноги почали нормально працювати.

— Їхня перемога стала трагедією, але я розумію ситуацію краще за тебе. Треба діяти обережно, бо якщо нас знищать і цього разу, це вже буде безповоротно.

Епплквіст йшов слідом за роботом, що невпевнено рухався крізь уламки геть з яру.

— Ми виснажені роботою. Живемо, як раби, в підземних сховищах, і більше так не можемо. Люди радітимуть появі роботів, ви нам потрібні. Коли я уявляю, як усе було в Золоту добу — усі ці фонтани і квіти, прекрасні міста на поверхні… А тепер не лишилося нічого, крім руїн і злиднів. Моралісти перемогли, але ніхто не став щасливим. Ми б з радістю…

— Де ми зараз? Що це за місце?

— На захід від Міссісіпі, може за кілька миль чи десь так. Нам потрібна свобода. Ми не можемо жити так далі, гнучи спини під землею. Якби в нас був вільний час, ми могли б досліджувати таємниці Всесвіту. Я знайшов кілька старих наукових плівок з теоретичними біологічними дослідженнями. Люди витрачали роки, працюючи над абстрактними темами. У них був на це час, вони були вільними. Доки роботи забезпечували функціонування економіки, люди могли братися за…

— У часи війни, — сказав робот задумливо, — моралісти повстановлювали детектори руху на сотнях квадратних миль. Ці детектори досі функціонують?

— Не знаю, але навряд чи. Нічого за межами околиць компаній більше не працює.

Робот замислився. Він уже замінив свою понівечену лінзу, і тепер обидва ока зосереджено миготіли.

— Сьогодні вночі ми обдумаємо, що робити з твоєю компанією, і тоді я скажу тобі, що вирішив. Ні з ким поки про це не говори. Зрозумів? Наразі мене цікавить система доріг.

— Більшість доріг зруйновано, — Епплквіст щосили намагався стримати своє хвилювання. — Я впевнений, що більшість людей у моїй компанії — дозвільники. Серед начальства, може, і є кілька моралістів, можливо, хтось з інспекторів. Але нижчі класи зі своїми родинами…

— Чудово, — урвав його робот. — Ми обговоримо це потім. — Він роззирнувся. — Можливо, мені пригодиться щось із цього пошкодженого устаткування. Частина має досі працювати і зможе хоч недовго протриматися.

Епплквіст квапливо пройшов через організаційний поверх до своєї робочої станції, непомітно прослизнувши повз Дженкінза. Думки безладно снували в його голові, усе навколо виглядало невиразним і непереконливим. Сварливі інспектори, гуркіт і дзижчання машин, службовці й чиновники нижчих рангів, що бігали туди-сюди з повідомленнями і службовими записками в руках. Він схопив оберемок листів і механічно почав розкладати їх по комірках.

— Ти виходив назовні, — сердито зауважив директор Лоуз. — Що в тебе там, дівчина? Якщо ти одружишся поза межами компанії, то втратиш навіть той низький ранг, який маєш зараз.

Епплквіст відсунув листи вбік.

— Директоре, я хотів би з вами поговорити.

Директор Лоуз похитав головою.

— Будь обережним. Ти знаєш обмеження, які накладаються на підлеглих четвертого рангу, тож краще не став зайвих питань. Думай про роботу, а теоретичні проблеми залиш нам.

— Директоре, — запитав Епплквіст, — а кого підтримувала наша компанія — моралістів чи дозвільників?

Здавалося, що Лоуз не зрозумів запитання.

— Що ти маєш на увазі? — директор струснув головою. — Я навіть слів таких не знаю.

— У війні. На якому ми були боці?

— Боже, та на боці людей, звісно, — відповів Лоуз. Його важке обличчя стало суворим. — Які ще «моралісти»? Про що ти говориш?

З Епплквіста стікав піт, він заледве міг говорити.

— Директоре, тут щось не так. Війна йшла між двома таборами людей. Моралісти знищили роботів, бо вважали, що люди повинні трудитися.

— Війна йшла між людьми і роботами, — різко відповів Лоуз. — Ми перемогли і знищили їх усіх.

— Але вони працювали на нас!

— Їх створили, щоб вони виконували нашу роботу, але вони повстали. У них була своя філософія, що вони вищі істоти — андроїди. Вони вважали нас худобою.

Епплквіст затремтів.

— Але ж він сказав мені…

— Вони влаштували різанину. Нам вдалося перемогти, але загинули мільйони людей. Андроїди вбивали, брехали, ховалися, крали — робили все, щоб вижити. Це була війна не на життя, а на смерть. Або ми, або вони, і жодної пощади. — Лоуз схопив Епплквіста за комір. — Ідіот! Що ти вже, в біса, накоїв? Розказуй! Що ти зробив?

Коли бронетранспортер з гуркотом зупинився на краю яру, сонце вже сідало. З машини почали зістрибувати на землю солдати, грюкаючи С-рушницями. З’явився Лоуз, за ним — Епплквіст.

— Це тут? — запитав Лоуз.

— Так, — Епплквіст зсутулився. — Але він зник.

— Аякже. Він себе полагодив, тож його тут більше нічого не тримало. — Лоуз подав солдатам сигнал. — Немає сенсу шукати. Встановіть тактичну атомну бомбу і вшиваймося звідси.

Може, його помітить авіація, ми збираємося розпилити по цій території радіоактивний газ.

Онімілий Епплквіст підійшов до краю яру. Внизу в ранніх сутінках виднілися бур’яни і всілякий непотріб. Від робота не лишилося й сліду: лише шматки дротів, покинуті деталі, старий блок живлення, що лежав на тому ж місці, де він його викинув, кілька інструментів — та й усе.

— Уперед, — наказав Лоуз солдатам. — Треба рухатися, у нас багато роботи. Оголосіть загальну тривогу.

Солдати почали видиратися схилами геть з яру, Епплквіст пішов за ними до бронетранспортера.

— Ні, — швидко зупинив його Лоуз. — Ти з нами не їдеш. Епплквіст подивився в їхні обличчя. Хтось боявся і намагався приховати свій страх, хтось виглядав відверто нажаханим, хтось дивився на нього з ненавистю. Епплквіст кинувся тікати, але його одразу ж схопили. Солдати били листоношу похмуро і мовчки. Щойно закінчивши, вони ногами відштовхнули його напівмертве тіло вбік і повантажилися у бронетранспортер. Клацнули замки, загудів мотор, і машина рушила назад до дороги. За мить її вже не було видно.

Епплквіста залишили самого поруч з напівзакопаною бомбою серед сутінкових тіней у неозорій темній порожнечі, що насувалася на нього з усіх боків.

Виставковий експонат

— На вас якийсь дивний одяг, — зауважив робот-водій громтрансу, зупиняючись біля узбіччя. Двері авто від’їхали. — Що це за маленькі круглі штучки?

— Це ґудзики, — пояснив Джордж Міллер. — Вони і виконують певну практичну функцію, і слугують за прикрасу. Це старий костюм з двадцятого століття, я ношу його, бо працюю над цим періодом.

Він заплатив роботу, підхопив свій портфель і поквапився сходами до Історичної агенції. Головна будівля вже відчинилася, всюди снували чоловіки і жінки в мантіях. Міллер зайшов у приватний ліфт, втиснувся поміж двома кремезними інспекторами з дохристиянського відділу і за мить уже прямував до свого рівня — середини двадцятого століття.

— Доранок, — буркнув він до інспектора Флемінґа, якого зустрів біля стенду ядерного двигуна.

— Доранок, — різко відповів Флемінґ. — Слухай, Міллере, давай нарешті з цим розберемося. Уяви, що всі почнуть одягатися, як ти, ігноруючи суворі урядові вимоги. Ти міг би бодай іноді знімати цей свій клятий антикваріат? І що це, в біса, у тебе в руці? Неначе якась розчавлена ящірка юрського періоду.

— Це портфель із крокодилячої шкіри, — пояснив Міллер. — Я ношу в ньому свої котушки з науковими дослідженнями. Це був символ влади управлінського класу в пізньому двадцятому столітті. — Він відкрив портфель. — Спробуй зрозуміти, Флемінґу. Користуючись повсякденними предметами з періоду мого дослідження, я змінюю своє ставлення до нього із суто розумової цікавості на справжнє занурення. Ти часто зауважуєш, що я дивно вимовляю окремі слова. Насправді це акцент американських бізнесменів при адміністрації Ейзенгауера. Вкурюєш?

— Що? — пробурмотів Флемінґ.

— «Вкурювати» — це вираз з двадцятого століття. — Міллер виклав свої котушки з даними досліджень на стіл. — Тобі щось від мене треба? Якщо ні, то я стаю до роботи. Я знайшов захопливі докази на підтвердження гіпотези, що хоча американці двадцятого століття самі клали плитку на підлогу, але вони не пряли ниток для виготовлення одягу. Хочу відповідно змінити тематичні стенди.

— Вчені — найгірші з фанатиків, — проскреготів Флемінґ. — Ти відстав на двісті років, закопався у свої експонати й артефакти, дурні точні копії всякого непотребу.

— Я люблю свою роботу, — м’яко відповів Міллер.

— Ніхто не скаржиться на твою роботу, але ж не все зводиться до неї. Ти є частиною політичного і соціального життя нашого суспільства. Я тебе попередив, Міллере! Рада отримує скарги на твої дивацтва, і хоча їм подобається твоя відданість роботі… — його очі значуще звузилися, — але ти зайшов надто далеко.

— Моє серце належить моєму ремеслу, — відповів Міллер.

— Серце належить ремеслу? Що це означає?

— Це з двадцятого століття, — на обличчі Міллера була неприхована зверхність. — Ти просто бюрократ нижчого рангу у величезній машині, лише функція у безликому культурному цілому без власної думки. У двадцятому столітті кожна людина мала власне уявлення про те, як треба працювати. Мистецьке ремесло, гордість від досягнень — для тебе це порожні слова. У тебе немає душі — це ще одне поняття золотих днів двадцятого століття, коли в людей була свобода і вони могли вільно висловлювати свої думки.

— Стережися, Міллере! — Флемінґ нервово переступив з ноги на ногу і стишив голос. — От же кляті книжники! Забудь про свої плівки, прийми, нарешті, реальність. Ти накличеш на нас біду своїми розмовами. Можеш ідеалізовувати минуле, якщо хочеш, але пам’ятай, що його більше немає, воно давно поховане. Часи змінюються, суспільство прогресує. — Він роздратовано обвів рукою стенди, якими був заставлений поверх. — Це лише недосконалі копії минулого.

— Ти піддаєш сумніву мої дослідження? — закипів Міллер. — Це абсолютно точні копії! Я відкоригував їх згідно з останніми даними. Немає нічого, чого я б не знав про двадцяте століття.

Флемінґ похитав головою.

— Говорити з тобою — марна справа, — він розвернувся й стомлено поплівся сходами геть.

Міллер поправив комірець і розмальовану вручну яскраву краватку, розрівняв свій діловий синій піджак у тонку смужку, вміло закурив люльку, забиту двохсотрічним тютюном, і повернувся до своїх котушок.

Чому Флемінґ не дасть йому спокою? Флемінґ, офіційний представник великої ієрархії, що липкою сірою павутиною оповила всю планету, кожен виробничий, спеціалізований і спальний модуль. О, свободо двадцятого століття! Він ненадовго зупинив свій плівковий сканер, його обличчя набуло замріяного виразу. Захоплюючий час мужності й індивідуалізму, коли люди були людьми…

Щойно Міллер поринув у мрії про принади предмету свого дослідження, як почув незрозумілий шум, що долинав з центру виставки — зсередини детального, ретельно відтвореного інтер’єру.

У глибині виставки хтось ходив.

Міллер чув якісь звуки. Хтось чи щось прокралося повз захисний бар’єр, що відділяв виставку від відвідувачів. Міллер вимкнув сканер, повільно звівся на ноги й обережно пішов у бік виставки. Тремтячи всім тілом, він вимкнув бар’єр і переліз через огорожу на цементний тротуар. Кілька відвідувачів здивовано кліпнули, побачивши невисокого дивно вбраного чоловіка, що прокрадався поміж копіями предметів двадцятого століття, з яких складалася виставка, і зник усередині.

Захеканий Міллер зійшов з тротуару на старанно доглянуту гравієву стежку. Можливо, це був хтось з інших вчених, прислужник Ради, що рознюхував, чим би його дискредитувати. Десь знайти невідповідність, якусь дріб’язкову помилку. На його чолі виступив піт, злість змінилася жахом. Праворуч від нього була клумба з виткими трояндами і низенькими фіалками. Далі — вологий зелений газон і блискучий білий гараж з напівпіднятими дверима. Гладенький зад «б’юїка» 1954-го року — і тоді вже сам будинок.

Він мав бути обережним. Якщо це й справді був хтось із Ради, на нього чекатиме конфлікт з офіційною ієрархією. Можливо, це навіть якийсь великий начальник, може навіть сам Едвін Карнап, Президент Ради, посадовець найвищого рангу Н-Йоркської гілки Світового Директорату. Міллер боязко піднявся трьома цементними сходинками. Він був на ґанку будинку двадцятого століття, що стояв у центрі виставки.

Це був гарний будиночок, і якби він жив у ті дні, то хотів би собі саме такий. Типове каліфорнійське бунгало з трьома спальнями. Він прочинив вхідні двері й зайшов до вітальні. Камін, темно-червоні килими, модерний диван і крісло-гойдалка. Низенький кавовий столик з твердого дерева зі скляною стільницею, мідні попільнички, запальничка і стос журналів. Гладкий пластик, сталеві торшери, книжкова шафа, телевізор, венеційське вікно, що виходить на сад перед будинком. Міллер перейшов через кімнату до зали.

Будинок був відтворений надзвичайно детально. Ноги гріло ледь відчутне тепло від обігрівача підлоги. Він заглянув у першу спальню. Вона була очевидно жіноча: шовкові покривала, білі накрохмалені простирадла, важкі штори. Туалетний столик, пляшечки і баночки, велике кругле дзеркало. У шафі — одяг. Халат на кріслі, капці, охайно складені біля ліжка нейлонові панчохи.

Міллер пройшов далі коридором і зазирнув у наступну кімнату. Яскраві шпалери з клоунами, слонами і канатоходцями. Дитяча. Два маленькі ліжка для хлопців. Моделі літачків, комод і радіо на ньому, кілька гребінців, шкільні підручники, пенали, знак «Парковка заборонена» і запхані під раму дзеркала фотографії. Альбом з поштовими марками.

І теж нікого.

Міллер зазирнув у ванну і навіть перевірив викладену жовтими кахлями душову. Він пройшов через їдальню, зі сходів заглянув у підвал, де стояли пральна машина і сушка, а тоді відчинив задні двері й оглянув подвір’я. Газон, сміттєспалювач, кілька маленьких дерев, а за ними — тривимірна проекція, що відтворювала сусідні будинки й розчинялася у неймовірно переконливих блакитних схилах. І тут нікого. На подвір’ї не було ані душі. Він зачинив двері й пішов назад.

Раптом з кухні долинув сміх.

Жіночий сміх, дзенькіт ложок і посуду. І запахи. Навіть він, вчений, не одразу зрозумів, що це. Бекон, кава і гарячі млинці. Хтось снідав, як снідали у двадцятому столітті.

Він пройшов коридором повз чоловічу спальню, де лежали розкидані одяг і взуття, до дверей на кухню.

Вродлива жінка років сорока і двоє хлопчиків-підлітків сиділи за невеликим хромованим пластиковим столом. Вони вже майже доїли свій сніданок, і хлопці нетерпляче вовтузилися.

Сонце світило крізь вікно над раковиною, електричний годинник показував пів на дев’яту, у кутку радісно цвірінькало радіо.

Посеред столу стояв великий кавник з чорною кавою, оточений порожніми тарілками, молочними склянками і срібними столовими приборами.

На жінці були біла блузка і картата твідова спідниця. На обох хлопцях були вицвілі блакитні джинси, легкі светри і кросівки. Його досі ніхто не помітив. Міллер заворожено стояв біля дверей кухні, в якій і далі лунали сміх і балачки.

— Запитайте батька, — сказала жінка з удаваною суворістю. — Дочекайтеся, доки він повернеться.

— Він уже дозволив, — запротестував один з хлопчиків.

— Запитайте його знову.

— Вранці він завжди не в гуморі.

— Не сьогодні. Сьогодні він гарно виспався, його лихоманка минулася. Допоміг цей новий антигістамінний препарат, який прописав йому лікар. — Вона подивилася на годинник. — Глянь, чому батько затримується, Доне. Він так спізниться на роботу.

— Тато шукає газету, — один із хлопців відсунув стілець і підвівся. — Її знов кинули не на поріг, а кудись у квіти. — Хлопчик розвернувся до дверей, і Міллер опинився з ним обличчям до обличчя. На мить у його голові промайнула думка, що хлопець виглядає знайомим, дуже знайомим — наче хтось, кого він знав, але молодший. Міллер застиг, очікуючи на зіткнення, але дитина раптом спинилася.

— Боже, — сказав хлопчик. — Ти мене налякав.

Жінка швидко підвела погляд на Міллера.

— Що ти там робив, Джордже? — невдоволено запитала вона. — Сідай і допивай каву.

Міллер повільно зайшов на кухню. Жінка пила каву, обидва хлопці вже були на ногах і тулилися до нього.

— Ти ж дозволив нам поїхати на вихідні в табір на Рашн-Рівер[27] зі шкільною групою? — запитав його Дон. — Ти тоді ще сказав, що я можу позичити спальний мішок зі спортзалу: мій ти віддав Армії Порятунку, бо в тебе алергія на капок[28].

— Так, — невпевнено пробурмотів Міллер. Дон. Так звали хлопчика. А його брата — Тед. Але звідки він це знав? Жінка підвелася з-за столу й заходилася збирати брудний посуд, щоб віднести до раковини.

— Вони казали, що ти вже пообіцяв, — кинула вона через плече. Посуд у раковині дзенькнув, жінка почала посипати його мильною стружкою. — Але ж пам’ятаєш той раз, коли вони хотіли сісти за кермо і наполягали, що ти дозволив, хоча, звичайно, ніхто їм нічого такого не дозволяв.

Міллер розгублено сів за стіл і несамохіть почав гратися люлькою. Потім він поклав її на мідну попільничку і взявся розглядати рукав піджака. Що тут відбувалося? У нього запаморочилося в голові, Міллер різко підвівся й поквапився до вікна.

Будинки, вулиці, далекі схили за містом, люди і їхні голоси. Фонова тривимірна проекція виглядала дуже переконливо. Але чи справді це була проекція? Як він міг знати? Що тут взагалі відбувалося?

— Джордже, що трапилося? — запитала Марджорі, пов’язуючи довкола талії рожевий синтетичний фартух й відкриваючи гарячу воду. — Тобі треба швидше сідати в машину і їхати на роботу. Ти сам учора казав, що старий Дейвідсон обурювався, наче ви спізнюєтеся на роботу, а потім стоїте й теревените біля кулера, розважаєтеся в робочий час.

Дейвідсон. Слово зачепило Міллера. Він його, звісно, знав. Виринула чітка картинка: високий старигань із сивим волоссям, худорлявий і суворий, в жилеті й з кишеньковим годинником. А тоді й весь офіс «Юнайтед електронік компані», дванадцятиповерховий будинок у торговому районі Сан-Франциско. Газети і сигарний прилавок у вестибюлі, автомобільні гудки, заставлені паркувальні майданчики, ліфт, забитий секретарками із сяючими очима і в тісних светриках, запах парфумів.

Міллер поплентався з кухні у коридор, повз власну спальню, спальню дружини і до вітальні. Вхідні двері були відчинені, він вийшов на ґанок.

Був ясний квітневий ранок. Солодко пахло прохолодне повітря, роса на газонах ще не висохла. По Вірджинії-стріт у бік Шеттак-авеню тягнувся ранковий потік машин — люди поспішали на роботу. З другого боку дороги йому радісно помахав своєю «Окленд триб’юн» Ерл Келлі, кваплячись тротуаром до автобусної зупинки.

Удалині Міллер розгледів Бей-бридж[29], острови Єрба Буена і Трежер. За ними починалося власне саме Сан-Франциско.

За кілька хвилин він уже мчатиме в офіс через міст у своєму «б’юїку» разом з тисячами інших ділків у синіх ділових костюмах в тонку смужку.

Повз нього на ґанок вибіг Тед.

— То можна? Ти не проти, щоб ми поїхали в табір?

Міллер облизав сухі губи.

— Теде, послухай мене. Відбувається щось дивне.

— Що саме?

— Я не знаю, — Міллер нервово походжав ґанком. — Сьогодні ж п’ятниця, так?

— Звичайно.

— І мені так здавалося. — Але звідки він знав, що сьогодні п’ятниця? Звідки йому взагалі щось про це відомо? Хоча, звичайно, це була п’ятниця, кінець довгого важкого тижня, коли старий Дейвідсон щодень не давав йому спокою. Особливо в середу, коли через страйк затримувалося замовлення «Дженерал електрік».

— Хочу дещо запитати, — звернувся Міллер до сина. — Цього ранку я пішов з кухні за газетою.

Тед кивнув.

— Так. То й що?

— Я підвівся і вийшов з кухні. Скільки часу мене не було? Недовго, правда ж? — він підшукував слова, але в його голові вирував рій розрізнених думок. — Я сидів за столом на кухні з вами всіма, а тоді підвівся, пішов шукати газету і невдовзі повернувся. Так було? — у його голосі вчувався розпач. — Зранку я прокинувся, поголився і одягнувся. З’їв на сніданок гарячі млинці з беконом, випив кави. Правда ж?

— Правда, — погодився Тед. — То й що?

— Я так зазвичай і роблю.

— Гарячі млинці ми їмо лише по п’ятницях.

Міллер повільно кивнув.

— Так. Гарячі млинці — по п’ятницях. Тому що твій дядько Френк їсть з нами по суботах і неділях, а він терпіти не може гарячих млинців, тож ми перестали їх їсти по вихідних. Френк — брат Марджорі. Він служив у піхоті під час Першої світової, був полковником.

— Бувай, — раптом попрощався Тед, до якого щойно приєднався Дон. — Побачимося ввечері.

Тримаючи під пахвою шкільні підручники, хлопці попленталися до великої сучасної школи в центрі Берклі.

Міллер повернувся в будинок і машинально почав шукати у шафі свій портфель. Де ж це він? Чорт, його треба знайти. Там рахунок Трокмортона, і Дейвідсон репетуватиме на все горло, якщо він десь його забув — як того разу в кафетерії «Тру блу», коли всі святкували перемогу «Янкіз[30]» у серії. Де він, у біса?

Міллер повільно випростався, коли нарешті згадав. Звісно. Він залишив портфель біля робочого столу, кинув його там після того, як дістав плівки з даними досліджень і почав розмову з Флемінґом. В Історичній агенції.

Він повернувся на кухню до дружини.

— Слухай, Марджорі, — сказав він хрипко. — Я, мабуть, не поїду сьогодні в офіс.

Марджорі стривожено повернулася до нього.

— Джордже, щось негаразд?

— Я… Я зовсім розгубився.

— У тебе знову лихоманка?

— Ні. Це щось у голові. Як звуть психіатра, якого рекомендувала «АБВ[31]», коли в дитини місіс Бентлі стався той напад? — він напружив свій розладнаний мозок. — Ґрюнберґ, здається. Приймає у приміщенні стоматології. — Міллер рушив до дверей. — Я поїду до нього. Зі мною щось негаразд, по-справжньому негаразд. І я не знаю, що саме.

Адам Ґрюнберґ був великим кремезним чоловіком далеко за сорок, з кучерявим каштановим волоссям і в окулярах у роговій оправі. Вислухавши розповідь Міллера, Ґрюнберґ відкашлявся і струсив порошинку з рукава свого костюма від «Брукс бразерз[32]».

— Може, щось трапилося, коли ви шукали газету? — задумливо запитав він. — Якась подія? Спробуйте пригадати цю частину дуже детально. Ви підвелися з-за столу, вийшли на ґанок і взялися шукати її в кущах. Що було далі?

Міллер збентежено потер чоло.

— Не знаю, я зовсім розгубився. Не пам’ятаю, щоб шукав якусь газету, а лише як повернувся в будинок і що було далі. А до того — лише події, пов’язані з Історичною агенцією, сварку з Флемінґом.

— А що за історія була з вашим портфелем? Повернімося до нього.

— Флемінґ сказав, що він скидається на розчавлену ящірку юрського періоду, а я відповів…

— Ні, я маю на увазі той момент, коли ви шукали його в шафі, але не знайшли.

— Я зазирнув у шафу, і його там, звичайно, не було. Він стоїть біля мого столу в Історичній агенції на рівні двадцятого століття, поруч з експонатами. — Обличчя Міллера набуло дивного виразу. — Боже, Ґрюнберґу. Ви ж розумієте, що це все може бути лише виставкою? Ви, усі люди тут — може бути, що ви несправжні, просто частина виставки.

— Не дуже приємний для нас варіант, правда? — запитав Ґрюнберґ з легкою усмішкою.

— Люди у снах в безпеці доти, доки сновида не прокинеться, — відповів Міллер.

— Тож я вам снюся? — поблажливо розсміявся Ґрюнберґ. — Гадаю, треба вам за це подякувати.

— Я тут не тому, що ви мені подобаєтеся, а тому, що терпіти не можу Флемінґа і всю Історичну агенцію.

— Цей Флемінґ… Ви не пам’ятаєте, чи думали про нього раніше, до того, як пішли шукати газету?

Міллер звівся на ноги й став походжати розкішним кабінетом між шкіряними кріслами й великим столом з червоного дерева.

— Мені треба з цим розібратися. Я — експонат, штучна копія минулого. Флемінґ попереджав, що зі мною щось таке трапиться.

— Сядьте, містере Міллер, — сказав Ґрюнберґ м’яко, але наполегливо.

Коли Міллер знову всівся, психіатр продовжив:

— Я розумію, про що ви кажете. У вас є відчуття, що все довкола вас нереальне, така собі театральна сцена.

— Виставка.

— Так, виставка в музеї.

— У Н-Йоркській Історичній Агенції. Рівень Р, рівень Двадцятого століття.

— І на додачу до цього загального відчуття, скажімо, неістотності, є також конкретні проектовані спогади про людей і місця з-поза цього світу. З іншого виміру, в якому міститься цей. Можна навіть сказати, що реальність, яка існує тут, є лише таким собі світом тіней.

— Цей світ не здається мені світом тіней, — Міллер розлючено грюкнув по обтягнутому шкірою бильцю крісла. — Цей світ цілком реальний, і саме в цьому проблема. Я прийшов з’ясувати, що то за дивні звуки, і тепер не можу з нього вийти. Боже, то мені тепер доведеться вештатися цією виставкою решту свого життя?

— Знаєте, насправді такі відчуття бувають у людей досить часто, особливо в буремні часи. Де, до речі, була та газета? Ви її знайшли?

— Мені це абсолютно…

— Може, саме вона є джерелом вашого роздратування? Я бачу, що ви бурхливо реагуєте на згадки про газету.

Міллер втомлено похитав головою.

— Забудьте.

— Так, це дрібничка. Хлопчик-газетяр недбало кидає газету в кущі, а не на поріг, і вас це злить. Це повторюється знову і знову, зокрема сьогодні вранці — коли ви саме збиралися на роботу. Здається, що ця ситуація символізує всі дріб’язкові розчарування і проблеми на роботі, все ваше життя.

— Та мені начхати на газету, — Міллер глянув на годинник. — Я йду геть — уже майже полудень. Старий Дейвідсон сваритиметься, якщо я не встигну в офіс до… — він затнувся. — І ось знову.

— Що знову?

— Усе це! — Міллер нетерпляче махнув рукою в бік вікна. — Це місце, цей бісів світ. Виставка!

— У мене є гіпотеза, — повільно сказав доктор Ґрюнберґ. — Я її озвучу, а ви вже самі вирішите, вгадав я чи ні. — Він підвів на Міллера свій проникливий професійний погляд. — Ви колись бачили, як діти граються з космічними кораблями?

— О Боже, — простогнав бідолашний Міллер. — Та я бачив, як комерційні ракетні вантажники злітають і приземляються у космопорті «Ла-Гуардіа[33]», курсуючи між Землею і Юпітером, Ґрюнберґ стримано усміхнувся.

— Стежте за моєю думкою і спробуйте відповісти на запитання: це через напруження на роботі?

— Що ви маєте на увазі?

— Як було б чудово, — спокійно сказав Ґрюнберґ, — жити у світі майбутнього. З космічними кораблями і роботами, що виконують за нас усю роботу. Тоді ми могли б відкинутися в кріслі й ні про що не піклуватися. Не було б жодних турбот, жодних проблем, жодних розчарувань.

— Мої обов’язки в Історичній агенції — це чимало турбот і розчарувань. — Міллер різко підвівся. — Слухайте, Ґрюнберґу. Або цей світ — виставка на рівні Р Історичної агенції, або я — бізнесмен середньої ланки, що намагається втекти від реальності. Зараз я не можу вирішити, що з цього правда. Якоїсь миті мені здається, що тут усе справжнє, а вже наступної…

— Це можна легко з’ясувати, — сказав Ґрюнберґ.

— Як?

— Ви шукали газету. На стежці, на газоні. Де саме ви її знайшли? Вона лежала на стежці? На ґанку? Спробуйте згадати.

— Легко. Вона лежала на тротуарі. Мені треба було лиш перестрибнути через огорожу захисного бар’єру.

— На тротуарі. Тож поверніться туди і знайдіть точне місце.

— Навіщо?

— Щоб ви могли переконатися, що по той бік нічого немає.

Міллер глибоко вдихнув.

— Але припустимо, що там щось є.

— Це неможливо. Ви самі сказали, що лише один із цих світів справжній, а оскільки цей світ справжній… — Ґрюнберґ постукав по своєму масивному столу з червоного дерева, — ви нічого не знайдете по той бік.

— Так, — відповів Міллер після короткої паузи. На його обличчі з’явився і застиг якийсь дивний вираз. — Ви допомогли мені розібратися, де я помилився.

— Помилилися? — Ґрюнберґ розгубився. — Але…

Міллер рушив до дверей кабінету.

— Я нарешті починаю розуміти. Намагаючись вирішити, який світ справжній, я неправильно ставив запитання. — Він похмуро усміхнувся до доктора Ґрюнберґа. — Тепер мені очевидно, що вони обидва справжні.

Міллер зловив таксі й повернувся додому. Там було порожньо: хлопці досі сиділи у школі, Марджорі поїхала пройтися по магазинах у торговий район. Він чекав усередині, доки не переконався, що на вулиці нікого немає, а тоді рушив стежкою до тротуару.

Він легко знайшов місце, яке шукав. Повітря там тремтіло, туманний тунель переходу починався одразу на межі паркувальної смуги. Крізь нього можна було розгледіти невиразні тіні.

Міллер мав рацію. Там був інший світ, довершений і справжній, так само реальний, як і тротуар під ногами.

Довгі металеві перила, обрізані по краях. Міллер упізнав їх: це була загорожа, яку він перестрибнув, щоб зайти всередину виставки. За нею стояла система захисних бар’єрів. Вимкнена, звісно. Ще далі — решта поверху й далекі стіни будівлі Агенції.

Міллер обережно зробив крок уперед. Імла довкола замерехтіла, туманна і невиразна. Тіні по той бік стали чіткішими. Якийсь силует у темній синій мантії, вочевидь відвідувач, що оглядав експонати. Силует зарухався і зник. Міллер побачив свій робочий стіл з плівковим сканером і купами котушок із дослідженнями. Поруч зі столом був його портфель, точнісінько там, де він очікував його побачити.

Доки він роздумував, чи варто перелазити назад через огорожу, з’явився Флемінґ.

Якийсь внутрішній інстинкт змусив Міллера зробити крок назад. Можливо, через вираз на обличчі чиновника. Хай би що це було, але Міллер відступив і вже стояв упевнено на цементному тротуарі, коли Флемінґ підійшов до переходу. Його обличчя було червоним, губи скривилися від злості.

— Міллере, — роздратовано сказав він. — Ану виходь сюди.

Міллер розсміявся.

— Будь хорошим хлопчиком, Флемінґу, і кинь сюди мій портфель. Це та дивна штука біля мого столу. Я показував її тобі, пам’ятаєш?

— Облиш ці дурні забавки і послухай мене! — відрізав Флемінґ. — Це серйозно. Карнап уже про все знає, я був змушений йому повідомити.

— Молодець. Відданий бюрократ.

Міллер схилився закурити люльку. Він затягнувся і випустив велику хмару сірого тютюнового диму крізь перехід на поверх Р. Флемінґ закашлявся і відступив.

— Що це? — обурився він.

— Це тютюн. Одна з речей, які тут є, дуже поширена речовина у двадцятому столітті. Ти не чув про неї, бо твій період — це друге століття до нашої ери, елліністичний світ. Я не знаю, чи тобі б там сподобалося. У них все було кепсько з каналізацією, та й тривалість життя була дуже короткою.

— Про що ти взагалі говориш?

— Якщо порівнювати, то тривалість життя у моєму періоді досить довга. Ти б бачив, яка в мене тут ванна! Жовті кахлі, душ. У кімнатах відпочинку Агенції нічого подібного немає.

— Іншим словами, ти збираєшся залишатися там, — невдоволено буркнув Флемінґ.

— Тут добре, — безтурботно відповів Міллер. — І, звичайно, моє життя тут краще за пересічне. Дозволь описати його тобі. У мене вродлива дружина — так, шлюб у цю добу дозволяється і навіть схвалюється. Я маю двох гарних дітей, хлопців, які на ці вихідні поїдуть на Рашн-Рівер. Вони живуть зі мною і дружиною, повністю під нашою опікою, держава в це ще не втручається. У мене є новий «б’юїк»…

— Маячня, — сплюнув Флемінґ. — Психотичні марення.

— Ти впевнений?

— Та ти ідіот! Я завжди знав, що ти надто его-рецесивний, щоб жити реальністю, зі своїми анахронічними втечами. Іноді я шкодую, що теоретик. Краще б я пішов у інженери, — губи Флемінґа смикнулися. — Ти знаєш, що ти божевільний? Ти стоїш посеред штучної виставки, яка належить Історичній агенції, посеред купи пластику, дротів і балок. Це лише копія минулої епохи, імітація. І тобі більше подобається там, ніж у реальному світі.

— Дивно, — відповів задумано Міллер. — Здається, я зовсім нещодавно чув щось схоже. Ти часом не знаєш доктора Ґрюнберґа? Він психіатр.

Раптом без жодних формальностей у виставковому залі з’явився директор Карнап зі своїм почтом помічників і експертів. Флемінґ поспіхом відступив. Міллер опинився лицем до лиця з однією з найвпливовіших фігур двадцять другого століття. Він посміхнувся й підняв руку у привітанні.

— Гей, божевільний ідіоте! — гаркнув Карнап. — Вилазь звідти, доки ми не витягли тебе силоміць. Якщо нам доведеться це зробити, тобі кінець. Ти знаєш, що вони роблять з невиліковними психотиками? На тебе чекатиме евтаназія. Я даю тобі останній шанс вийти з цієї виставки…

— Вибачте, — урвав його Міллер, — але це не виставка.

На важкому обличчі Карнапа раптом з’явився подив. На коротку мить його зверхній тон зник.

— Ти досі намагаєшся вдавати…

— Це часові ворота, — спокійно продовжив Міллер. — Ви не дістанете мене звідси, Карнапе, не дотягнетеся. Я повернувся на двісті років у минуле, потрапив у попередню координату існування. Я знайшов перехід і втік з вашого континууму в цей, і ви нічого не можете вдіяти.

Карнап з експертами стали колом і почали обговорювати свої подальші дії. Міллер терпляче чекав. Він вирішив не з’являтися в офісі до понеділка, тож у нього була купа часу.

Невдовзі Карнап знову підійшов до переходу, зупинившись перед огорожею.

— Цікава теорія, Міллере. У психотиків є дивна здатність раціоналізовувати свої марення у логічну систему. Абстрактно твої уявлення послідовні, внутрішньо несуперечливі. Але…

— Але що?

— Але вони хибні, — Карнап знову почувався впевнено і, здавалося, насолоджувався розмовою. — Ти думаєш, що справді в минулому. Так, експозиція надзвичайно точна, твоя робота завжди була якісною, і автентичність деталей не порівняти з жодною іншою виставкою.

— Я намагався добре виконувати свою роботу, — пробурмотів Міллер.

— Ти носив архаїчний одяг і говорив в архаїчній манері. Ти робив усе можливе, щоб повернутися назад у часі, цілком присвятив себе роботі. — Карнап постукав по огорожі нігтем. — І буде дуже прикро, Міллере, надзвичайно прикро зносити таку правдоподібну копію.

— Я розумію, до чого ви хилите, — сказав зрештою Міллер, — і, звісно, погоджуюся з вами. Я дуже пишався своєю роботою і не хотів би побачити, як її зруйнують. Але насправді це нічого не змінить, так ви лише закриєте часовий портал.

— Ти певен?

— Звичайно. Виставка — це місток, що пов’язує нас із минулим. Я пройшов крізь виставку, а не заховався у ній. Я за її межами. — Він вишкірився. — Ваш демонтаж мене не зачепить, але якщо хочете закрити мене тут, то зробіть це. Не думаю, що матиму бажання повернутися. Хотів би я, щоб ви теж побачили цей бік, Карнапе. Це чудове місце, тут є свобода, можливості. Уряд має обмежені повноваження і відповідальний перед людьми. Якщо комусь не подобається його робота, з неї можна звільнитися. Тут немає евтаназії. Заходьте! Я відрекомендую вас своїй дружині.

— Ми доберемося до тебе, — сказав Карнап, — а заодно і до всіх твоїх психотичних вигадок.

— Сумнівно, щоб хтось із цих «психотичних вигадок» через це переймався. Ґрюнберґ не переймався. Не думаю, що Марджорі почне…

— Ми вже готуємося до демонтажу, — спокійно сказав Карнап. — Ми зруйнуємо все — секцію за секцією, поступово. Щоб ти зміг отримати і наукову, і мистецьку насолоду від того, як твій уявний світ розвалиться на шматки.

— Ви лише змарнуєте час, — відповів Міллер, розвернувся і пішов геть по тротуару. Він ступив на гравієву стежку й піднявся на ґанок будинку.

У вітальні Міллер всівся у крісло-гойдалку й увімкнув телевізор. Згодом він вийшов на кухню, дістав з холодильника пляшку крижаного пива і радісно приніс її у безпечну, комфортну вітальню.

Вмостившись перед телевізором, він помітив якийсь згорток на невисокому кавовому столику.

Міллер криво посміхнувся. Це була ранкова газета, яку він так довго шукав. Марджорі принесла її разом з молоком, як завжди, і, звичайно, забула йому сказати. Міллер задоволено позіхнув, потягнувся по неї, впевнено розгорнув і прочитав великі чорні літери першого заголовка:

РОСІЯ ОГОЛОСИЛА ПРО СТВОРЕННЯ КОБАЛЬТОВОЇ БОМБИ

НА СВІТ ЧЕКАЄ ЦІЛКОВИТЕ ЗНИЩЕННЯ

Примітки

Тексти під примітками належать Філіпу К. Діку. Більшість з них були написані спеціально для збірок «Найкращі оповідання Філіпа К. Діка» (опублікованої 1977 року) та «Золотий чоловік» (опублікованої 1980 року). Кілька з них були підготовленими на прохання видавців, які видавали чи перевидавали оповідання ФКД у книжках та журналах.

Якщо після назви оповідання вказана дата, то це є дата, коли рукопис оповідання вперше потрапив до агента Діка (за даними архіву літературного агентства «Scott Meredith Literary Agency»). Якщо дата не зазначена, це свідчить про відсутність записів у архіві (Дік почав співпрацювати з агенцією у середині 1952 року). Назва журналу, а також місяць і рік стосуються першої публікації оповідання. Альтернативна назва, що може зустрічатися далі, це початкова назва, яку Дік дав оповіданню і яка вказана в архіві агенції.

Оповідання подаються якомога ближче до хронологічного порядку написання; дослідженням цієї хронології займалися Грег Рікман та Пол Вільямс.

Космічні браконьєри (Грабіжник), 22 жовтня 1952. Imagination, липень 1953.

Нащадок, 3 листопада 1952. If, листопад 1954.

Деякі різновиди життя (Обложені), 3 листопада 1952. Fantastic Universe, жовтень-листопад 1953, [під псевдонімом Річард Філліпз].

Хмари марсіан (Жучари), 5 листопада 1952. Fantastic Universe, червень-липень 1954 року.

Приміський пасажир, 19 листопада 1952. Amazing, серпень-вересень 1953.

Світ, якого вона жадала, 24 листопада 1952. Science Fiction Quarterly, травень 1953.

Рейд на поверхню, 2 грудня 1952. Fantastic Universe, липень 1955. Проект «Земля» (Той, що вкрав), 6 січня 1953. Imagination, грудень 1953.

Сніданок у сутінках, 17 січня 1953. Amazing, липень 1954.

Ви сидите у своєму домі, аж раптом якісь солдати вибивають двері й повідомляють, що ви опинилися в епіцентрі Третьої світової війни. Час збожеволів. Тут мені хотілося попрацювати із сюжетом, в якому підводять фундаментальні категорії реальності, такі як простір і час. Гадаю, це через мою любов до хаосу (1976).

Подарунок для Пат, 17 січня 1953. Startling Stories, січень 1954.

Майстер каптурів (Імунітет), 26 січня 1953. Imagination, червень 1955.

Про зів’ялі яблука, 26 січня 1953. Cosmos Science Fiction and Fantasy, липень 1954.

Бути людиною, 2 лютого 1953. Startling Stories, зима 1955.

Для мене це оповідання стало підсумком моїх ранніх роздумів на тему «Що таке людина?» Насправді, я не дуже змінив свою думку відтоді, як написав його ще у п’ятдесятих. Неважливо, як ти виглядаєш чи на якій планеті ти народився, питання в тому, наскільки ти добрий. Для мене від каміння, дрючків і залізяк нас відрізняє і завжди відрізнятиме доброта: хай би куди ми подалися, хай би ким ми стали, «Бути людиною» — це моє кредо. Нехай воно буде і вашим (1976).

Бригада налаштування, 11 лютого 1953. Orbit Science Fiction, вересень-жовтень 1954.

Планета, якої не було (Легенда), 11 лютого 1953. Imagination, жовтень 1953.

Самозванець, 24 лютого 1953. Astounding, червень 1953.

Це було моє перше оповідання на тему «А чи справді я людина? Може, я лише запрограмований вірити, що я людина?». Зважаючи на те, що воно написане ще 1953 року, то це була, якщо казати нескромно, дуже непогана ідея в жанрі наукової фантастики. Станом на сьогодні, звичайно, я її вже остаточно вичерпав, але думати про неї не перестав. Вона важлива, бо змушує нас ставити питання «що таке людина?», а також «що людиною не є?» (1976).

Джеймс П. Кроу, 17 березня 1953. Planet Stories, травень 1954.

Планета для тимчасових мешканців (Мандрівники), 23 березня 1953. Fantastic Universe, жовтень-листопад 1953. [Частково це оповідання було адаптоване в романі «Deus Ігае» («Бог Гніву»)].

Містечко (Інженер), 23 березня 1953. Amazing, травень 1954.

Тут поневіряння пригніченої маленької людини, — маленької в тому сенсі, що в неї немає влади, зокрема влади над іншими людьми, — поступово перетворюються на щось зловісне, на силу смерті. Коли я перечитував це оповідання (яке, звісно, належить до жанру фентезі, а не наукової фантастики), мене вразила та ледь помітна зміна, яка відбулася в головному герої, його перетворення з жертви на жорстокого тирана. Верн Гескел спочатку здається уособленням безпорадної людини, але за безпорадністю ховаються його внутрішні, глибинні потяги, які виявляються дуже сильними. Тут я наче намагаюся сказати таке: «Пригноблена людина може бути дуже небезпечною. Будьте обережні, коли кривдите її, бо за цією маскою може ховатися Танатос, одвічний ворог життя. Може виявитися, що вона потай бажає не владарювати, а знищувати».

Сувенір, 26 березня 1953. Fantastic Universe, жовтень 1954.

Команда розвідки, 3 квітня 1953. Fantastic Universe, травень 1954.

Популярний автор, 20 квітня 1953. If, травень 1954.

Законна здобич, 21 квітня 1953. If, вересень 1959.

Повішений незнайомець, 4 травня 1953. Science Fiction Adventures, грудень 1953.

Хто має очі, той побачить, 13 травня 1953. Science Fiction Stories, № 1, 1953.

Золотий чоловік (Бог, що біжить), 24 червня 1953. If, квітень 1954.

На початку п’ятдесятих в американській науковій фантастиці багато писали про людей-мутантів, які завдяки своїм славетним суперсилам і суперздібностям зрештою виведуть людство на наступний щабель існування, в таку собі обітовану землю. Джон Вуд Кемпбел-молодший, редактор журналу «Analog», ставив вимогу, щоб в історіях, які він купував, були ці чудесні мутанти, а також наполягав, щоб вони завжди були 1) хорошими і 2) вели людей за собою. Коли я писав «Золотого чоловіка», то хотів показати 1) мутанта, який не такий уже й хороший, принаймні для решти людства — для нас, звичайних людей; 2) мутанта, що не веде нас уперед, а натомість завдає нам підступного удару, дикого мутанта, який у підсумку більше нам нашкодить, ніж зробить доброго. Саме таке уявлення про псіонічних мутантів Кемпбел ненавидів і не публікував твори, які на це уявлення спиралися. Тому моє оповідання вийшло в журналі «If».

Ми, наукові фантасти п’ятдесятих, любили «If» за його якісний друк та ілюстрації, це був розкішний журнал. Але, що навіть важливіше, він був готовий ризикувати, друкуючи невідомих авторів. Досить багато моїх ранніх оповідань вийшло саме там, для мене це був важливий гравець на ринку. Редактором журналу на початках був Пол Фейрмен. Він брався за твоє вбого написане оповідання і правив його, аж доки воно не ставало годящим, і я це дуже цінував. Згодом редактором став видавець журналу Джеймс Квін, а пізніше — Фредерік Пол. Я продавав свої оповідання усім трьом.

У випуску «If», який вийшов наступним після публікації «Золотого чоловіка», була надрукована двосторінкова стаття з листом однієї пані, шкільної вчительки, яка скаржилася на «Золотого чоловіка». Вона критикувала його з тих самих позицій, яких притримувався Джон Кемпбел-молодший: вона дорікала мені за те, що я зобразив мутантів у негативному світлі. Натомість пані відстоювала підхід, що мутанти мали би бути 1) хорошими й 2) вести за собою людей. Тож я повернувся туди, звідки почав.

Я маю припущення, чому декому подобається уявляти мутантів саме такими. Здається, що ці люди потайки вважають себе першими провісниками цих добрих, мудрих і надрозумних уберменшів, які поведуть за собою дурнів, тобто решту нас, до обітованої землі. Це така фантазія про власну могутність. Ідея про псіонічних суперлюдей, що беруть владу, з’явилася в Стейплдоновому «Дивному Джоні» та «Слені» Альфреда ван Воґта. «Зараз нас утискають, зневажають і не визнають, але ми їм, повірте, ще покажемо!» — щось таке вони намагаються нам донести.

Моя ж позиція в тому, що віддати владу над нами псіонічним мутантам — це все одно, що посадити лисицю в курник. Саме такою була моя реакція на те, що здавалося мені загрозливою жагою до влади з боку невротиків, жагою, до якої, як я відчував, апелює Джон Кемпбел-молодший, і то свідомо. «If», з іншого боку, не намагався продавати якусь одну конкретну ідею. Це був журнал, відданий справді новим ідеям, готовий приймати різні уявлення. Його редакторів слід похвалити, адже вони розуміли справжнє завдання наукової фантастики: розглядати світ з усіх можливих поглядів, без обмежень (1979).

Тут я також кажу, що мутанти є небезпечними для нас, звичайних людей. Цю ідею відкидає Джон Вуд Кемпбел-молодший. З його погляду, ми начебто мали сприймати їх як наших лідерів, але я завжди почувався незатишно від того, як вони сприймали б нас. Я маю на увазі, що вони могли б і не захотіти нас кудись вести, може, з їхньої суперрозвиненої величної позиції ми не гідні того, щоб вони нас кудись вели. Хай там як, але навіть якби вони погодилися нами керувати, я б хвилювався з приводу того, куди ми зрештою йдемо, бо могло б з’ясуватися, що це все якось пов’язано з приміщеннями з написом «ДУШ», в яких, насправді, ніякого душу немає (1978).

Оберт колеса, 8 липня 1953. Science Fiction Stories, № 2,1954.

Останній з володарів (Охоронне агентство), 15 липня 1953. Orbit Science Fiction, листопад-грудень 1954.

Тут я довіряю управління роботу, роботу, який є жертовним слугою, у певному сенсі Христом. Лідер у ролі слуги людства, лідер, якого, можливо, слід позбутися. У цій історії немає однозначної моралі. Чи справді нам потрібен лідер, чи ми самі маємо про себе подбати? В теорії, звичайно, самі, але іноді між теорією і практикою пролягає прірва. Цікаво, що я б радше довірив управління саме роботу, а не андроїду. Можливо тому, що робот не намагається обманювати нас, видаючи себе за те, чим не є (1978).

Батькова подоба, 21 липня 1953. Fantasy & Science Fiction, грудень 1954.

Коли я був дуже малим, у мене завжди виникало враження, що мій батько — це насправді дві людини. Одна добра, інша — зла. Добрий батько зникав, а злий займав його місце. Гадаю, у багатьох дітей є це відчуття. Але що якби так було насправді? Сюжет цього оповідання є ще одним прикладом, коли оманливе інстинктивне відчуття в якийсь спосіб перестає бути оманливим. Ба більше, тобі навіть не можна поділитися цим своїм відкриттям. На щастя, про нього можна поговорити з іншими дітьми, бо діти зрозуміють, вони мудріші за дорослих… Тут я мало не сказав: «мудріші за людей» (1976).

Дивний рай (Самопожертва), 4 серпня 1953. Imagination, грудень 1954.

Тоні і жуки, 31 серпня 1953. Orbit Science Fiction, № 2,1953.

Ніщ-О (Божевільний Лемюель), 31 серпня 1953. If, грудень 1958.

Прислужитися володареві (Будьте як боги!), 21 жовтня 1953 року. Imagination, лютий 1956.

Виставковий експонат, 21 жовтня 1953. If, серпень 1954.

Примітки

1

В американських аптеках (drugstores) можна було замовити кави, лимонаду, проявити фотоплівку тощо.

2

Перукарні у Сполучених Штатах використовують стовпчики зі спіраллю з білого, червоного і синього кольору як свій розпізнавальний знак.

3

Чарівний ліхтар, latema magica — примітивний проектор, що дозволяв виводити зображення зі слайдів, які виготовлялися переважно зі скла. Був винайдений у 17 столітті Християном Гюйґенсом.

4

Популярна дитяча гра з невеличкими кульками зі скла, пластику, заліза тощо. Гравці намагаються влучити в ціль, запустивши кульку нігтем великого пальця, але правила суттєво різняться і часто встановлюються самими гравцями. Поширена передусім в Англії та її колишніх колоніях.

5

В останньому акті п’єси «Пер Ґюнт» Генріка Ібсена з’являється Відливник — персонаж, який хоче переплавити душу головного героя, якщо той не пояснить, коли в своєму житті справді був собою.

6

Презумпція невинуватості, яка з’явилася ще в римському праві, передбачає, що доведення провини лежить на стороні обвинувачення, а не на обвинуваченій стороні.

7

Напівофіційний головний убір — фетровий капелюх, популярний в Сполучених Штатах і Британії з кінця 19 століття.

8

Політичні групи, що активно застосовували терор як засіб боротьби за утвердження радикальних ідей щодо зміни політичного устрою. Якобінці — члени політичного клубу, який відстоював радикальний егалітаризм й ідею республіки під час Великої французької революції в кінці XVIII ст. «Круглоголові» — прихильники конституційної монархи, що воювали на боці парламенту в Англійській громадянській війні XVII ст. Більшовики — члени Російської соціал-демократичної робітничої парти (більшовиків), яка відстоювала комуністичні ідеї, була однією з рушійних сил Жовтневої революції в Російській імперії й після перемоги визначала державну політику СССР аж до його розпаду.

9

Protective custody, нім. Schutzhaft — арешт особи задля начебто її захисту, що дозволяє затримувати будь-кого без обвинувачення чи доведення провини. Широко використовувався нацистами в Німеччині для боротьби проти політичних опонентів чи будь-яких «небажаних» осіб. Утримували заарештованих, серед іншого, в концентраційних таборах.

10

З багатьох — єдине (лат.). Девіз Сполучених Штатів Америки, який зокрема викарбовують на монетах.

11

Зі скасуванням рабства після Громадянської війни у США (1861–1865 рр.) низка штатів, переважно південних, що входили до Конфедерації, запровадила так звані «закони Джима Кроу». Вони передбачали сегрегацію між білими і чорношкірими та індіанцями в публічних місцях, громадському транспорті, освіті тощо, а також фактично позбавляли можливості небіле населення голосувати на виборах. Остаточно були скасовані лише 1965 року. Джим Кроу — популярний у фольклорі чорношкірих рабів герой, якого Томас Райс на початку XIX століття зробив персонажем своїх п’єс, створивши стереотипний образ ледачого, ненадійного і дурного чорношкірого.

12

Сан-Франциско часто потерпає від густого туману який може триматися днями, особливо в літній період. Пояс туману зачіпає передусім саме місто і території на узбережжі. Вудленд, відповідно, мав би бути розташований десь у південній частині міської агломерації.

13

Пресвітер Йоан — легендарний правитель загубленої християнської країни, яка начебто існувала десь в Азії чи, за пізнішими версіями, в Ефіопії. Легенда про нього стала популярною в часи Хрестових походів (12 ст.), але переконливих свідчень ні про країну, ні про самого Йоана немає. Імовірним джерелом історії було поширення християнства в його найрізноманітніших версіях в Азії й Африці.

14

У 1877 р. італійський астроном Джованні Скіапареллі оголосив, що виявив на Марсі «канали» — довгі прямі лінії, схожі на велетенську зрошувальну систему. Частина астрономів підтвердила його спостереження, що дало поштовх до жвавих дискусій з приводу існування марсіан, хоча в оригінальній гіпотезі не йшлося про те, що канали були рукотворними. Попри те, що вже на початку XX ст. було чимало спостережних даних, які спростовували гіпотезу про канали, ця ідея надихнула чимало фантастів.

15

Найнижча западина в Північній Америці (86 метрів нижче від рівня моря), розташована у штатах Каліфорнія і Невада на півночі пустелі Могаве.

16

Затока Сан-Франциско. Найбільше місто по другий її бік від Сан-Франциско — Окленд.

17

Родина приматів, що крім сучасної людини включає також орангутангів, горил і шимпанзе. До неї ж входили і неандертальці.

18

1 дина — кількість сили, необхідної для надання тілу з масою 1 г. прискорення 1 см/с^2. Одиниця використовувалася в системі одиниць вимірювання сантиметр-грам-секунда, в сучасній міжнародній системі одиниць СІ 1 дина = 10-5 ньютона.

19

Імовірно, тут йдеться про рабина Гіллеля, засновника фарисейської школи Бет-Гіллель.

20

В оригіналі beetle (жук) співзвучне з Betelgeuse (Бетельґейзе).

21

Назва оповідання (Null-O) відсилає до всесвіту науково-фантастичних романів Альфреда Елтона про світ Нуль-A (Null-A), світ неарістотелівської логіки. Для створення цього всесвіту Елтон використав ідею із загальної семантики Альфреда Коржибського, що по-справжньому психічно здоровою людина стає тоді, коли виробляє звичку постійно враховувати свої обмеження у пізнанні світу та його оцінці — мовні, фізіологічні, фізичні тощо, — а також зважати не лише на суть термінів, у яких описується світ, а й на реальні реакції та зміни настанов, які відбуваються у процесі взаємодії зі світом.

22

У Вашингтон (йдеться про Капітолійський пагорб).

23

Міннесотський багатопрофільний опитувальник особистості — стандартизований психометричний тест для оцінки особистісних якостей і виявлення психопатологій у дорослих, розроблений у 1940-х роках. Його оновлені версії використовуються до сьогодні. У першій версії пропонувалося 567 тверджень, на які треба було дати відповідь «погоджуюся», «не погоджуюся» або «не можу відповісти».

Тест Роршаха, або ж «Плями Роршаха», — психологічний тест для оцінки особистісних якостей і емоційних характеристик дітей від п’яти років і дорослих через інтерпретацію їхніх описів 10 абстрактних зображень з чорнильними плямами. Розроблений 1921 року Германом Роршахом.

Ґештальт-тест Бендер — психологічний тест для оцінки візуальних і моторних функцій, виявлення вад розвитку і неврологічних розладів у дітей від трьох років і дорослих, розроблений 1938 року. В рамках тесту суб’єкт дослідження має відтворити зображені на дев’яти картах геометричні фігури.

Карти екстрасенсорного сприйняття Зенера — колода з двадцяти п’яти карт з п’ятьма різними видами простих символів, за допомогою яких психолог Карл Зенер і парапсихолог Джозеф Райн у 1930-х роках намагалися довести існування телепатії. Суб’єкт дослідження мав вгадувати символи, дивлячись на зворотний бік карти.

Віджа-дошка — пласка дерев’яна дошка з алфавітом, позначками «так» і «ні», іноді іншими додатковими елементами, що використовується для спіритичних сеансів. На дошку кладеться вказівник (щось, що може ковзати по дошці), учасники сеансу торкаються дошки і ставлять запитання, інтерпретуючи рухи вказівника як відповіді духа з потойбіччя.

24

Позиції гравців у бейсболі. Пітчер кидає м’яч, кетчер — ловить.

25

Громада в Німеччині, на території якої розташовувався нацистський центр розробки першої керованої балістичної ракети далекого радіусу дії V-2.

26

Місто в штаті Нью-Мексико, де в рамках проекту «Мангеттен» розробили першу атомну бомбу.

27

Річка в Каліфорнії неподалік від Сан-Франциско.

28

Волокно з плодів бавовняного дерева.

29

Міст через затоку Сан-Франциско між Сан-Франциско і Оклендом.

30

Бейсбольна команда «Нью-Йорк Янкіз», що у 1950-х роках шість разів вигравала світову серію чемпіонату Головної бейсбольної ліги.

31

Асоціація батьків і вчителів.

32

Популярний найстаріший у США бренд одягу для чоловіків.

33

Аеропорт у Нью-Йорку.

Content

Філіп К. Дік
Повне зібрання короткої прози
Том 2

Про автора

Космічні браконьєри

Нащадок

Деякі різновиди життя

Хмари марсіан

Приміський пасажир

Світ, якого вона жадала

Рейд на поверхню

Проект «Земля»

Клопіт через сфери

Сніданок у сутінках

Подарунок для Пат

Майстер каптурів

Про засохлі яблука

Бути людиною

Бригада налаштування

Планета, якої не було

Самозванець

Джеймс П. Kpoу

Планета для тимчасових мешканців

Містечко

Сувенір

Розвідувальна команда

Популярний автор

Законна здобич

Повішений незнайомець

Хто має очі, той побачить

Золотий чоловік

Оберт колеса

Останній з володарів

Батькова подоба

Дивний рай

Тоні і жуки

Ніщ-О

Прислужитися володареві

Виставковий експонат

Примітки

Примітки