Валентин Тарнавський

Порожній п’єдестал

Розділ перший

Уже вечоріло, коли криця була готова.

Стара кам'яна домниця позад кузні пашіла жаром. Звуглілі валуни покраяли свіжі тріщини, сизий мох дотлівав у пазах. Востаннє тут топилося після революції, коли настав лютий голод на метал. Над вузькою горловиною печі курів прозорий димок, проскакували сині іскорки чадного згару. В домниці чулося тихе живе сопіння. Як учив дід — руда спеклася і пустила сльозу.

Іван одсунув заслінку. У горені — порепаній черевастій глиняній груші — ніби вовтузилася якась істота. То булькали доменні гази. Зранку в печі ішов відомий процес. На жевріюче березове вугілля засипалася порція болотяної рудки, шар перекладався шаром, міхами нагніталося повітря, метал оновлювався з окису, злипаючись в єдине тіло. Він тричі сплюнув через плече, цюкнув ломом, і між глиняного череп’я засвітилася на лещаді, ніби вечорове сонце, голова справжнього сиродутного заліза, яке виплавляли пращури й тисячу літ назад. Сирівець слід було негайно прокувати, щоб вичавити вуглецеві пухирці та шлаки.

Підхопивши пудову залізну голову на горнову лопату, Іван бігцем подався до кузні, де аж розвиднілося від первістка дідівської технологи. Не боги горшки ліплять. Іван узяв у кутку молот, похукав на долоні і поніс інструмент за спину, цілячись у вогняне тім’я.

Чорний важкий набалдашник полетів донизу, набуваючи центнерної ваги, але залізна брила неушкодженою вискочила з-під удару й одкотилася до стіни. Молот, ковзнувши по пругкому бокові, брязнув об порожнє місце так, що затерпли долоні.

Оце коваль. Іван притьмом висадив її назад і вдруге поніс молот за плечі. Сам же пообіцяв Храпченку, хоч кров з носа, виготувати шворінь до тракторного причепа. Але й цього разу голова випорснула, гупнувши під низьку дубову лаву, ніби хотіла сховатися подалі.

От клята, знущається. Іван зле підступив до неї. Нічого, зараз він боки їй намне. Шкода, що помічника немає. Відмираюча була професія. Іван міцно затис голову у сконструйовані ним лещата і замахнувся втрете. Тепер голова зосталася на місці, зате молот вирвався з рук і кумельгом торохнув об стелю. У голові заходили гнівні вогняні брижі — реакція новонародженого металу на цей перший контакт з навколишнім світом. Лещата самі собою розкрутилися.

Невже магнітна подушка? Але Іван добре знав, що при температурі близько восьмисот градусів усякі магнітні властивості заліза зникають. Отож — це було захисне поле. Тільки яке?

Іван глянув на годинник. Уже по восьмій, а шворня немає. Що ж діяти? Скоро вже той прилетить по його душу. І слухать ні про які електромагнітні поля не захоче. Подивиться як на ворога народу.

Учора зранку на Івана напосівся завгар Храпченко. Пильно дивився в душу жовтими очима, крутив лев’ячою шиєю в тісному френчі, гнув лінію:

— Що значить — нема з чого? Ти комуніст? Чим народ живе — знаєш; вишукуй внутрішні резерви! Нам завтра в район про готовність до жнив рапортувать треба. З литки виріж, а зроби. Та я після війни, коли мені партія наказала, з каменя воду викручував. Сімох бабів у плуга запрягав, родили в мене на ріллі, зате посівну першим у області завершував!

Знав Іван, що то правда. Це його мати в лісосмузі привела, бо перед цим Храпченко в мерзлій землі єдиного колгоспного тракторця запоров — радіатор розпаявся.

— Ти, Іване, мені не скидайся. Знаю твої мислі. Врем’я було таке. На мене давили, і я давив. Думаєш, мені людей не було жалко? Серце кров’ю обливалося. У сорок шостім після зими поопухали всі. Для їхнього ж добра старався. Щоб знову голодного году не було.

Важко зітхнув Храпченко, почухав перенісся трипалим саморобним протезом і вчепився Іванові в ґудзик:

— Душа болить. Порозпускалися. Ти йому слово, а воно тобі десять. Голови попіднімали. Їсти всі хотять, а робить — ніхто. Тільки й дивляться, де б украсти. Раніше знаєш що за кишеню пшениці було? А тепер самі себе з колгоспу скоро повиносять. Ох, Іване, моя б воля, я б гайки позакручував. Залізної руки народу треба, бо, чую, скоро до погибелі дійдемо.

— Отакої — як ваша? — спитав Іван, оддираючи з грудей чіпку трипалу залізну клешню — Та нею ще й досі по селі дітей лякають.

Засопів Храпченко, кліпнув сірими свинцевими повіками:

— Спасибі батькові, що інваліда уважив, гарну руку зробив. Разом же кров проливали. Я тебе за сина мав, а ти он як? Не жартуй, Іване, з вогнем. Я й не таких скручував. Ти не дивись, що каліка.

Знав Іван, що то правда. Добряча вдалася рука. На шарнірах, кріпилася ременями до передпліччя, відгукувалася на кожен м’яз; як розлютиться було Храпченко, так гайку закрутить, що розкрутити ніхто ключем не здужає.

Дивний був чоловік. Його навіть техніка боялась. Бензину в тракторі нема, поламаний двигун, а він гляне — з пів-оберта заводиться. Що вже казати про людей.

Та й сам крутився день і ніч. Ніхто не знав, чи й спить. Залізний чоловік. Геть замотала його робота. Усім вказівки давав, за все був у відповіді. Жаль стало Іванові свого невсипущого завгара — не для себе, для людей старається:

— Самі ж знаєте, нема заготовки в коморі. Давно б треба в районі виписать. Скільки можна латку латкою латати?

Крутнув шиєю у френчі Храпченко, мовив винувато:

— Виручай, Іване. Останній раз прошу. Тільки на тебе й надія. Хіба не розумію, що нема. Будь чоловіком, пошукай. Жнива на носі, а причеп стоятиме. Чим хліб возити? Хоч, у ноги тобі поклонюся?

Почув Іван про хліб і зітхнув. Знов доведеться в старий брухт лізти. А що вдієш — для громади треба. Стільки вже було на його пам’яті тих останніх разів, стільки вже латок скрізь понаставив, що давно все в колгоспі на живій нитці трималося. Доки їде, парою чмиха, то ціле, а спини — умить розпадеться, кістками ляже.

Тринадцять голів пережив колгосп на своїй шиї. І всі гнали його вперед, до світлої мети, ніхто не жалів. Та постиралися коліщата-гвинтики, випали їм зуби, ослабли жили — постаріли в дорозі. І щораз, коли скрутно доводилося, всі до коваля бігли — Іван і виручав.

— То що у вас трапилося? — звів очі на ухоркапого Храпченка.

Дирчав під кузнею його трофейний мотоцикл, рвучись у безкінечну дорогу. Вічна була машина. Розтебнув клешнею ґудзика на комірі Храпченко і виматюгався:

— Дикий у нас народ, моб їх ядь. Послав удосвіта Кирика з Паримудом горох силосувати. То вони в обід до баби Панихи за пляшкою з’їздили, випили й засперечалися — чий, мовляв, трактор сильніший. Кириків колісний чи Паримудів гусеничний. Поставили трактори лобами, горох увесь на полі столочили — нічия не бере. Думаєш, вгомонилися? Зчепили задами, рвонули, шворінь тільки хрусь — і готов. Паримуд у силосну яму вскочив, трактора перекинув, а Кирик аж удома опинився. Ну не Азія? Варвари. Горох сиплеться, а вони олімпіаду влаштували. Хіба не треба на таких залізної руки, моб твою ядь!

Храпченко спересердя дзвякнув кулаком об токарний верстак, зморщився і загойдав культю. Що було сказати на те Іванові. Таких справді тільки давить треба.

— Голови б поодкручував, оцією самою рукою. Спасибі батькові, царство йому небесне, гарну зробив. Все б нічого, тільки на дощ іржавіє та рипіти почина…

На звалищі, вже не раз перебраному, тхнуло залізним тлінням та скислими акумуляторами. Крізь діряві відра продиралася злюща фіолетова кропива, над якою дрімотно гули бджоли. Іван роздраконив саморобний прес для торфоперегнійних горшечків, подлубався в списаному двигунові, з якого шоферська братія вийняла все, що можна вийняти, обмацав чавунні рештки кормозапарювача, гнуті сошники квадратно-гніздової сівалки.

Руділа над потривоженим звалищем курява. Сорочка на спині була мокра, руки по лікоть взялися пухирями. Все було марно. Хотів він зробити вічний шворінь, але годящої заготовки серед цього непотребу, звісно, не виявилося. Іван важко розігнувся, розламав навпіл зітлілу підкову і пожбурив об заросле ожиною каміння.

— Казав же — нема. З дірки колесо не зробиш.

Він присів на старовинне мурування, що вже взялося мохом з північного боку, несподівана думка ящіркою пробігла поза спиною, він звівся і зняв ожинове плетиво з присадкуватої кладки.

Це була дідова домниця.

Розказував він малому Іванку, що склав її по революції, коли голод настав на метал великий, ножиці утворилися між містом і селом. Голка стала на вагу золота. От тоді й подався дід на гниле Жаб’яче болото, назбирав повну торбу рудяних яєць, що налипали довкола кузьок, і знову почав самотужки виплавляти залізо. Й такі з дідової криці сокири виходили, що й понині теслям служать.

А може, й собі спробувати? Іван пильніше оглянув домницю. Хоч і вгрузла в землю, але трималася міцно. Чом вікова мудрість має пропадати? Ураз ясно згадав поради: і як горен заліпити, як вугілля завантажувати, де шукати рудяні яйця — попід бережком, куди ручай витікає.

Буде вам вічний шворінь.

Вогняна голова лежала на ковадлі, потріскуючи, ніби кульова блискавка. У нутрощах її пульсував фіолетовий живчик, чутливо реагуючи на кожен рух. Спліталися й розпліталися світляні борозенки.

Зливок жив своїм життям, зовсім не тьмяніючи на повітрі. Це ж треба — так відкинути молот. Якщо не магнітна подушка, то що б це могло бути?

У ході плавки Іван пішов на невеличкий експеримент. Окрім рудяних яєць, старих чавунців, кинув у домницю також горошину синього небесного металу — цей метеорит тиждень тому потрапив у колодязне відро, коли він сидів перед хатою, дивлячись на зорі. Майнула вогняна крапля, жерсть брязнула, вода заклекотіла.

І от тепер зливок демонстрував незвичайні властивості. Електронне чи якесь інше поле оберігало його сузеринітет, не дозволяючи проводити металообробку. Там йшла якась енергетична реакція.

Повітря в кузні було нестерпно спечне. Іван втер піт, вийшов за поріг кузні і роззирнувся — чи не летить Храпченко, якому він дав слово зробити шворінь сьогодні. Сідало на овиді тисячолітнє червоне сонце. Біблійна хмарина зависла під небесною банею. З горба, де стояла кузня, було видно, як закрадається на пласку землю ніч. Дворучною пилкою темнів крайнеба Чорний ліс. Скидалися в буйних травах на заливному Заячому лузі перепели і вичервонювалися в повітрі, мов клапті догораючого паперу.

Все було як завжди. Пролягла через луг польова дорога, що вела до залізничного полу станка, На брезентовому «бобику» повертався з чергової нарада в райцентрі голова.

Під горою застигла зеленим склом Зміївка, завмерли в ній очерети та латаття, лиш ляскала риба та хором кумкали жаби. Двоє доярок, завернувши з літнього табору, хлюпалися в ліловому плесі під старим млином, грайливо виставляючи на поверхню рожеві русалячі груди. Дід Юхим у ватяних штанях з матнею до колін виглядав на ту купіль з-за верболозу, скрушно чухаючи потилицю.

Ген за широкою долиною, на сусідньому горбі ховалася в густих вишняках Іванівка. Стирчали телевізійні антени, вчепилися молочні димки до коминів літніх кухонь, порали хазяйки вечерю на ряднах у холодку, пирхаючи, змивали куряву біля колодязів чоловіки, лащилися біля них собаки й діти.

Виглядала з-під горіха і кого хата, де голуби цілувалися над вікном. Знав Іван, що вже не раз притуляла долоню дашком Марія, чекаючи його з роботи, помішувала у тазкові варення, яке варила для дітвори у садку, де працювала вихователькою, облизувала копистку, та гірко їй було в роті.

З учорашнього ранку пропадав Іван у кузні. Не Храпченку, а собі заповзявся довести, що сучасна людина також все сама може. За розкладкою надумав булат виплавить, щоб був метал в’язкий, мов залізо, і твердий, мов сталь. Як учив дід, наостанок замість міхів сам хукнув у домницю — душу свою у метал вдихав.

І зливок тепер дивував його самого.

Вже стільки часу минуло, а вій не вистигав, яро освітлюючи просмалену кузню, ніби маленьке сонце. А що, коли й справді? Горошина небесного тіла викликала процес, який підтримує вогняну голову в плазмовому стані? Електронна хмара захищає перетворення рудяних яєць на зіркову речовину, крихітне сонечко?

Іван плечима відчував той жар. Відомо ж, що коли фізики випробовували першу атомну бомбу, вони боялися, аби ланцюгова реакція не охопила земну кулю. Однак фіолетовий вогник у глибині підморгував йому цілком ритмічно й заспокійливо.

Та з’явилася від Чорного лісу хмара куряви, заклубочіла на польовій дорозі, блиснула фара — то летів по його душу Храпченко. Цей не захоче слухать ні про які ядерні реакції.

Заторохкотів мотоцикл через місток, заревів на підйомі, і через хвилину на майдан вискочив, стоячи в сідлі, захеканий Храпченко.

— Ну що, зробив?

— Заготовка є, а кувати не піддається — дипломатично відступив од дверей Іван.

— Як це — не піддається? — ворухнув важкою щелепою Храпченко — Буть такого не може. Не хоче — заставим. Не вміє — навчим.

— Вже півгодини не вистигає, пробував кувати, то вона молот відбива.

— Розказуй. Мій наказ саботуєш? Я, коли партія вимагала, і не таких перековував. Треба тільки захотіть.

— Та ви самі спробуйте — кивнув на молот Іван.

Храпченко підозріло присів коло брили навпочіпки, чмихнув од жару, пожував тютюнову жуйку і смачно плюнув на голову, чекаючи, що зашипить.

Але плювок одскочив йому межи очі. Ще не вірячи собі, він втерся і глипнув на Івана — чи не глузує з начальства?

— Ти ба, принцеса. Не любить, коли плюють — Храпченко скривився, трохи шокований незвичною поведінкою заготовки.

— То, мабуть, у неї електронний екран діє — пояснив Іван — Енергія, замкнута в собі.

— Нічо, зара як довбану, то стане шовкова. Бачив я і по таких індивідуальностей. А як даси по лобі, то одразу розколюється.

Храпченко крутнувся, знайшов молот, ворухнув плечима, хекнув, наміряючись розплющити зливок по ковадлу, але за сантиметр набалдашник одкинуло, і Храпченко ледь встиг ухилитися, щоб самому не дістати по чолі.

— Ах ти моб твою ядь. Падла буду, коли в порошок не зітру.

Він удруге замахнувся на голову, зараз, мовляв, узнаєш наших, але брила вискочила з-під удару, закотившись далеко під лаву.

— Ага, боїшся! Висаджуй її, Іване, назад.

Утретє замахнувся Храпченко, пускаючи слину з куточків вуст, Іван заплющив очі, бо важко було уявити, що зараз станеться, але молот кволо упав біля дверей, а Храпченко загойдав свою залізну руку.

— Ух, ремінь лопнув, а то б я тобі показав.

Храпченко закотив рукав, щоб Іван зв’язав сирівець, очі його од стриманої люті засвітилися, немов у сови, горішня губа посмикувалася, оголяючи залізні зуби. Іван спробував заспокоїти начальство:

— Може, поки її не чіпати? Певно, то залишкові напруги діють.

— Що? — визвірився Храпченко — Вона не мені, вона місцевій владі не підкоряється. А це вже діло політичне. Нічого, я тобі мізки вправлю. Живо охолонеш. Так, Іване, я в село, підмогу гукну, а ти тут не спускай з неї очей. Ми на всіх управу знайдемо.

Вій плигнув у сідло, загуркотів мотоцикл, і Храпченко полетів бити на сполох, бо дотримувався залізного порядку коли нижчі без слів мають виконувати накази вищих. Лише начальство він вважав за високоорганізовану матерію.

Зливок мирно лежав на ковадлі, мерехтіла в нім фіолетова іскорка, посилаючи світляні хвилі довкола, й Іванові здалося, що то зіниця уважного ока, яке пильно вивчає навколишню ситуацію.

Іван підбадьорливо кивнув голові, відчувши несподівану симпатію до її незалежного, гордого характеру. А що, коли в ній жила іскра космічного життя, яка, діставши енергетичну поживу, так імпульсивно реагувала на хамські домагання контакту?

Своїм виглядом вона нагадувала розпечений ніздрюватий мозок, де відбувалися постійні метаморфози — мінялася конфігурація борозенок, в глибині раз по раз активніше засвічувалися різні зони.

Іван обійшов довкола, й фіолетова зіниця обернулася разом з ним. Може, вона теж його спостерігає?

За роки ковальської праці Іван до всякої залізяки ставився мов до живої. Навіть говорив з ними — лаяв і вмовляв. Змалку відчував себе з металом однієї крові — залізо було з руди, і в жилах текла рудка. Як магнітом тягло його до кузні. Пуцьвірінком слухав діда, який про булат розповідав, що шовкові хустки тне. Підлітком допомагав за молотобойця батькові, доки той у госпіталь зі старим осколком ліг.

До всякої техніки у нього інтуїція була. Сяде в машину і по звуку чує — де циліндр стукотить, де підшипник викришився. У десятому класі вже телевізори сусідам ремонтував. Поводить рукою у нутрощах, очі заплющить, виміряє індукційні поля, і знаходить поламку. А тоді господареві пояснює — я тими пальцями ніби бачу, як струм по дротах тече, як електрони кружляють у транзисторах, а де тромб у електричних судинах, немає контакту.

В армії на радарі служив. А як повернувся, то всім на подив змайстрував супутникову антену, заморські передачі ловив, доки за чиїмось сигналом з районних органів приїхали — антену конфіскували, а Івана довго тягали, допитуючись, з ким він зв’язок тримав.

Отак і захопився винахідництвом.

Зробив дельтаплан — автоінспекція заборонила: «Літать у нас не положено». Вигадав картоплю у сіточках саджати, щоб помив — і на продаж: не сприйняли. Задумав космоліфт для виведення вантажів на орбіту — почали крутити пальцями біля скронь.

А оце недавно з пробки та термометра виготував надійного лічильника для заправки, щоб допомогти завгарові стежити за витратами палива. Однак Храпченко, який любив, щоб і весна наставала за вказівкою згори, лічильника поклав у шухляду, а ключ загубив. Ще й почав на Івана дуже й дуже підозріло мружитися. Особливо коли від групи народного контролю випало ввірену йому бензозаправну перевіряти…

Тут знову затріщав під горою мотоцикл, заіржали коні, зателенькав мідний дзвін. Іван визирнув на вулицю. Пустивши хмару куряви, на майдан крутою дугою вихопивсь Храпченко, а за ним, риючи копитами землю — трійка змилених коней, запряжених у червону пожежну помпу, якою правили вихоплені просто з-за столу Кирик та Паримуд. Обоє у майках, чуби поприлипали, очі веселенькі.

Друзяки це були нерозлучні. Без них не минали в селі ні мерлини, ні сороковини. Кощавий циганкуватий Паримуд говорив басом, нив склянками, а круглий, улесливий Кирик сьорбав чарочками і дріботів тенорком.

Усі троє кинулися до кузні, де жевріла розпечена голова. Справа набувала серйозного обороту.

— Лежиш? — Відчувши підтримку мас, Храпченко осмілів: — Ану давайте воду, зараз ми цю гарячу голову остудимо.

Кирик заходився розкручувати шланг, а Паримуд — налагоджувати помпу.

— Може, почекаємо, чого гарячку пороть? — запитав у пожежної команди Іван.

— Тут, Іване, вопрос: хто — кого!

Такий був Храпченко чоловік, що все перевиконував. Скажуть обкласти фруктові дерева податком — назавтра жодної лободини в селі не лишить. Звелять догнать і перегнать Америку — на палиці дожене й пережене. Усе наперед забігав. Ще де й теля, а він уже довбнею на м’ясозаготовки замахується.

Озброївся Храпченко брандспойтом, Кирик з Паримудом заходилися качати, заохала помпа, шланг почав збуджуватися, набрякати, ударив струмінь води, і завгар ступив до кузні.

Почулося звідти шипіння, вдарила пара — і з тієї лазні вискочив червоний, обварений, мов рак, Храпченко, затуляючи очі:

— Ах ти ж моб твою ядь!!!

— Чи не попеклися?! — Кирик уже кинувся до начальства, з надією озираючи його з голови до ніг — Божечки, нащо було самому?! Хай би он Паримуда послали — йому все байдуже!..

Храпченко одсапався, втер рукавом розпарене обличчя, поправив френч і скомандував Паримуду:

— Давай уперед, ти за те три дні до відпустки подумаєш.

— На кий хрен воно нам треба? — скривився од помпи Паримуд — Кузня ж не горить.

— Е ні — вхопив його трипалим протезом за ґудзик Храпченко — Тепер відступать ніззя, тут діло у принципі.

Паримуд неохоче взяв брандспойт. Храпченко кивнув Іванові на качалку:

— Чого стоїш, як мерзлий кожух? Берися, бо я за тебе візьмусь!

Вдарив струмінь води — і Паримуд вискочив з кузні, вискнувши, мов ошпарений собака:

— Еге, її голими руками не візьмеш. Нам аби таку помпу, що проти демонстрацій.

Настала черга Кирика. Той замулився, наче в’юн на сковороді:

— Ріднесенькі, може, ми табличку поставим, і хай собі лежить? Воно нас не чіпає, тож і ми — його.

— Ні-каг-да! — ворухнув щелепою Храпченко.

Кирик покірно взяв патрубок до пухких рученят. Іван заходився качати, але шланг тільки пшикнув — кінчилася вода.

— Чого води немає? — підступився до нього Храпченко — Ти ж старший, за що зарплату отримуєш?

— Була, от їй-божечки, минулої пожежі, коли олійня горіла, була. Повна бочка. Хіба всю вихлюпали?

Голова світила в кузні ще яскравіше, ніж раніше. І тут Храпченко трохи вистиг, задумливо вищіпуючи обварену брову:

— В лоб не вийшло, треба застосувать форми й методи. От нечиста сила… А ми зараз на неї бабу Паниху напустимо. На всяку нечисть у нас своя знайдеться. На всяк вопрос у мене свій одвіт.

Він плигнув у сідло і загуркотів донизу, обчухруючи кущі.

— От стерво — задумливо мовив йому вслід Паримуд — Усе народ замість себе наперед посилає. Чужими руками славу загребти хоче. Дорогою оце нахвалявся — завезу, каже, цю хреновину до вчених, коли не згасне, може, її моїм іменем назовуть і в газетах пропечатають.

— Еге ж, Іваночку, хлібцем його не годуй, а дай у президії повеличатися, у графив, постукать. І батько його, коли дзвони з церкви скидали, сам на дзвіницю визвався, а опісля чорна хвороба взяла…

— Оце сьогодні з тракторів нас познімав — за що, питається? Як усіх вигониш, хто робить буде? Криком і трави не вкосиш. Зате начальству вигідний. Заплатять три копійки, а піни пуска на руб.

— Ох, Іваночку, молоток, не чоловік. Нарвав я з горя в Півнику на городній бригаді кошіль огірків, то він перестрів і до свиноферми завернув, звелів висипать. Ну нащо свині той огірок?

— Правильно ти його на зборах критикував — крутнув вуса Паримуд — Себе на трибуні в груди б’є, а бензин на свої «Жигулі» де бере? Ох, стережися, Іване, бо замишляють з головою щось проти тебе, нахвалялися крильця підрізать, щоб народ у селі не баламутив!

Загуркотів кладкою мотоцикл, і хутко на белебень вилетів Храпченко. За спиною в нього терлася баба Паниха в червоному пластиковому шоломі.

Скільки літ їй було, ніхто в селі не знав. Ходили про неї чутки, що відьма. Так чи не так, але знахаркою була відомою на всю республіку. Черги до неї хімічним олівцем писалися.

Війнувши рясними циганськими спідницями, баба зіскочила з мотоцикла, колихнули коралі на засушеній шиї, по-царськи вигнувши топкий стан, баба підійшла до дверей, стала навпроти руки в боки і новела намальованою бровою:

— Тю на вас, козаки називаються, а дурної залізяки бояться.

Храпченко пошкріб щетину, прокашлявся і авторитетно мовив:

— Ми, бабо, тут всі люди високо свiдомі, войовничі атеїсти. Самі знаємо, що бога нема. А тебе викликали сюди, як головного спеціаліста по боротьбі з чортівнею.

Й у сутінках стало видко, що слова ті припали бабі до душі. Вона чарівно сяйнула золотими коронками, зашарілася, колупнула румункою майдан:

— Та що ви, хлопчики, в мене й диплома нема.

— Диплом — це не головне в житті! — церемоніально звів клешню догори Храпченко — У нас люди, буза, державою керують без усяких дипломів. Червоні професори. За тобою, бабо, мудрість народна, віковий досвід. Але пам’ятай — церква у нас відділена од держави.

— Ну, раз так просите, синки — тричі сплюнула через ліве плече баба — то прислужуся я спільній справі. Але одійдіть геть, бо страшна моя сила.

Скинула вона хустку, з-під якої вирвалося пружно смоляне волосся, що розлетілося гадюччям навсебіч, дістала з-за пазухи золотий куманець і одкрутила пробку. Сякнувшись, вона припала до нього лівою і правою ніздрями, очі їй закрутилися, з рота бризнула слина, вона завертілася довкола себе, розпустивши спідниці квітчастою парасолею, заскиглила, наче пилка на весіллі, одкрила чорний рот, й такі закляття посипалися з неї, од яких скручувалося листя й ворушилася земля. Надихнувши себе відповідним чином, баба ступила в кузню, вмочила пучку у золотий куманець, обвела зливок магічним колом і замогильно мовила:

— Згинь, сатано!

Спалахнув у кузні язик полум’я — і баби не стало. У повітрі завалувало тонкими пахощами французьких парфумів.

Храпченко поніс залізні персти до чола, але тут же схаменувся:

— Відьма! Виховували-перевиховували, лекції в клубі слухала, лектору підморгувала, а сама як єсть — відьма. Собі не вірив, але минулого тижня на власні очі бачив, як вона колгоспну череду ссала, через що в нас надої на літр упали.

— Сатанюка — прогув Паримуд — Ішов я в неділю з чайної, то вона мене за клубом зустріла, підморгує і на луг зманює, каже, щось покажу. А в самої губи підмальовані, мов у шістнадцятки.

— А переді мною на сучку перекинулася. Я в двір — вона за мною, я в хату — вона попереду, виплигнула на постелю, лащиться, викобенюється, шість цицьок виставила, почухай, мовляв. Я до неї, а вона — цілуватися. Тьху!..

І всі троє аж сплюнули.

Зашелестіли од нічного вітру дерева, згас останній сонячний промінь край неба, завалували собаки в селі, принесло запах диму, картоплі з шкварками, смажені з цибулею.

Зливок тим часом вже поволі тьмянів, лиш пульсувала в нім фіолетова горошина. Храпченко мерзлякувато пересмикнув плечима і сказав:

— Гайда по хатах, хлопці. Хай їй цур. Доручимо це Івану. Раз він у нас такий вумний, то хай розбереться і товаришам доповість.

Вже крутнувши ручку газу, він обернувся:

— А шворінь щоб назавтра був.

Лишився Іван у кузні сам. Дива дивами, а шворінь шворнем.

Малиново, ніби вистигаюче вечірнє сонце, жеврів його зливок, пашів теплом, помітно заспокоюючись, і відчув Іван, що вже зріднився з ним, разом наглу агресію витри мали, а відтак — нікому не дасть образити:

— Лежи, спочивай, я тобі зла не бажаю.

Поволі сів він на лаву, випростуючи натруджену спину, і гірко задумався. Не спустить йому цього Храпченко. Завтра ж присікається — де шворінь? Ти ж слово комуніста давав. Підготовку до жнив зриваєш? Партквиток на стіл!

Не простив він ревізії на бензоколонці.

Журно дивився Іван на сиродутну голову, що не піддавалася обробці. А він на цей метал так розраховував. Вже уявляв і вічний шворінь, який вийде — пружний та твердий, який би наших варварів витримав, не зламався. Мовчки, подумки запитав він залізну голову — і де б той шворінь взяти?

Тихо було в кузні, тільки шашіль дерево точив.

І враз замінилися світляні борозенки на крицевому мозку, почала розгоратися фіолетова іскорка, вихопився потужний плазмовий промінь, од якого стемніло перед очима, заколивалося прозоре яйце, в якім з нічого почали формуватися омріяні контури майбутнього виробу, од нестерпного блиску він заплющив очі. а коли розплющив — перед ним лежав новенький шворінь. Саме такий, який він хотів.

Іван провів долонею по чолу. Невже од нервів примарилося? Він нахилився, чекаючи, що рука вхопить порожнечу, але виріб був цілком матеріальний — теплий і ваговитий, зроблений наче його ж таки руками. Іван присвиснув. Зливок був чудодійним — вгадував думки. І що дивно, силі не піддався, а на прохання — відгукнувся.

Цікаво, що цей зливок ще може?

Але тут у двері тихенько поступалися. Білява хлоп’яча голівка просунулася в щілину, блиснули допитливі очиці:

— Дядьку Іване, вас тітка Марія кличе. Вечеря стигне. Піди, каже, гукни.

Сусідський хлопчина, який нещодавно внадився ходити до кузні замість уроків, вже стояв коло зливка і слинив пальця, щоб торкнутися заліза. Іван перехопив його за плече і ласкаво повернув:

— Пішли вже. Дасть бог день, дасть чорт роботу.

Ніч уже накрила землю. З горба зовсім близько було до перших зірок, до срібного місяця, що випливав з-за Чорного лісу, присипаючи все памороззю — Зміївку, очерети, садки, цинкові дахи на хатах, де світили здаля затишні вогники. Вгору не встиг глянути, а вже й ніч, думав Іван, простуючи вниз за гінцем, чия сорочина біліла попереду.

Вони проминули огороджену колючим дротом заправку, де бовваніли цистерни на бетонних опорах, тракторну бригаду, гараж на десять боксів, спустилися в долину, у якій стояли при березі колгоспні ясла, перестрибнули рівчак, де вмовкли жаби, і ступили на вуличку, що вела в село.

Сади того року аж гнулися од яблук. Вони проминули обійстя баби Панихи, загороджене двометровим парканом, за яким бігав на дроті собака, далі за акацієвою посадкою йшли порослі бур’янами садиби Кирика та Паримуда, асфальтова дорога починалася вже від Храпченкової тимчасової «ставки», де він жив постійно, тримаючи особняк у райцентрі. Асфальту вистачило метрів на двадцять, далі ноги знову поринули в порох.

— Сердиться? — винувато спитав Іван.

— Та ні — озирнувся малий — Сидить коло вікна, вас виглядає. Цукерку мені дала.

Сиділа Марія біля відкритого у садок вікна, над яким цілувалися вирізьблені Іваном голубки — білі з червоними дзьобиками, дивилася на шлях, а руки самі в’язали петлю за петлею, й виходила з того гарна малесенька шапочка. Тими кофтинами, повзунками, рукавичками була вже забита повна скриня, час і спинитися, та не могла. Сиділа Марія, думки свої снувала, калачики на лутці терлися об її щоку, виглядала вона своє щастя, та лиш місяць світив, і гіркі сльози наверталися на калинові щічки. Все у них з Іваном є. Хату нову поставили, гак під люльку до сволока вбитий, добра того повна чаша, тільки одного їм бог не дає — дитини. Іван їй замість дитини.

Бідна Марія.

Он сидить, його виглядає, а він на роботі барився. Озирнувся Іван, чи ніхто не бачить, зірвав з колючого куща темну троянду і ступив на подвір’я.

Звела Марія голову, коли хвіртка рипнула, перед очима все пливе, сльозиться, стрепенулася, мов дитина, засвітилися червоними вогниками в темряві калачики, сплеснула вона руками і заметушилася:

— Іваночку, нарешті. І де ж ти пропадав?

Вибігла назустріч, припала до плеча, як на першому побаченні, хоча вже сім літ, як укупі, а Іван все руку за спину ховає:

— А вгадай-но, Маріє, що я тобі приніс? Уткнула носик Марія в квітку і схлипнула:

— Краще б ти сам раніше прийшов.

— Ти вже мені пробач. Жнива. Роботи багато. Храпченко шворня загадав зробити…

Зливала Марія літепло на спину, терла занімілий хребет пухким китайським рушником, щебетала про своїх діточок у садку, які хороші, жартував Іван, лоскотав Марію, щоб утішити.

Сіли вони вечеряти на рядні під яблунею, вже роса випала на спориші, розмовляли про все на світі, дивуючись на загадковий зливок, що народила його дідова домниця.

Розділ другий

Ківш угризся в крем’янистий грунт, екскаватор завив од натуги, стріляючи чорними кільцями, затріщали його ревматичні суглоби, зубці моторошно скреготнули об метал.

Високовольтний кабель?

Машиніст похолов, тваринний піт приліпив до спини футболку з вовком та зайцем, рука автоматично вимкнула запалення. Дизель чахнув кілька разів, циліндри докінчили такт, крильчатка сіпнулася і завмерла.

Настала тиша.

Зелені скляні кола попливли в машиніста перед очима. У горлі запекло, ніби снідав скловатою. Гнила плодоягідна нудота підступила до горла, і ледь вдалося стримати її, закусивши губу. На очі навернулись сльози.

Третій день він копав у глухому закутку велетенської території інституту котлован для крематорію. Такою є скорботна необхідність кожного великого наукового закладу, де тварини страждають замість людини в ім’я істини.

Під двометровим бетонним парканом лежали панелі, стояли піддони з цеглою, громадилися труби для газопроводу, оббиті дошками ящики з устаткуванням. Певно, коли все це сюди зимою завозили, під колеса втрапила і малоприкметна попереджувальна табличка.

Пшик — і все. І на сидінні лишиться сіра постать із попелу. Дмухне вітер — і попіл цей понесе понад зеленими садами, понад кручі аж на Дніпро.

Морквяний від спеки, задухи та похмілля машиніст трусонув непроспаною рудою головою, стрибнув з гусениці в жовтий котлован, що вгризався в пагорб, дістав сигарету, черкнув сірником, затягнувся — і тут од кислого тютюнового запаху рідка слина потекла з рота, скрутило в дугу, й він стравив під екскаватор учорашній гуртожитський вінегрет.

Витерши білі слиняні нитки, машиніст зле, чорно покрив цей благословенний світ на дніпрових кручах кривими татарськими словами.

Мало сам собі могилу не викопав.

Місце тут було похмуре. З учорашнього дня під ківш екскаватора почали втрапляти трухляві домовини, старі кістяки, сповиті в зотлілі матерії, і машиніст підозрював, що риє на місці давнього монастирського кладовища.

Під ноги йому викотився важкий, забитий глиною череп. Машиніст підфутболив його носаком. І що за робота — копається тут, як могильний хробак.

При цій згадці його вивернуло жовчю. Сльози сліпили очі.

Якого біса він поїхав у цей Київ — на свою погибель? Зіп’ється й пропаде, здохне в блювотині у свосму вічному будівельному гуртожитку на Мечнікова, в кімнаті з блощицями. І де та райська квартира готельного типу, яку піднесуть на блюдці, де всі нічні вогні великого міста, на які спокусив його в армії колишній друг? І паспорт давно вже в кишені, а все тимчасовий громадянин. Цілісіньких двадцять літ в тому гуртожитку, як кості в доміно лягли — чорна робота, чорна пиятика, чорне похмілля. Молодість де, золотокоса віра з ямочками на щоках, кущ калини над ставком?.. Натомість — масний алюмінієвий посуд у їдальнях, руда цівка за пивними автоматами на автовокзалі… За пляшку та вечерю — обрезклі сорокалітні малярки із жіночого гуртожитку. Замість першого ніжного кохання — механічні горілчані цикли. На що проміняв себе — на прокурені ночі, коли пищать серед недоїдків мойви щурі на кухні, коли крутить під ранок у ліжку зла винна сила, працює приспана вдень свідомість, коли він зі страхом думає про себе — а хто він? Рудий додаток до важелів у своєму екскаваторі, двотисячний номер у квартирній черзі, людська кінська сила?

Оддихавшись, машиніст загріб сліди черевиком і, ще відчуваючи, як двигтить прогонною реактивною трубою тіло, почвалав до провалля в глиняній товщі, погризеній зубцями ковша.

Але там був не кабель.

Ківш уперся в позеленілий прямокутний предмет, закопаний разом з домовиною. Струхлявіла деревина перетворилась на господарче мило. Череп викотився ізвідси. На предметі золотіла подряпина.

Невже скарб?

Нещодавно, коли зносили будинок на Щекавицькій, то у фундаменті викопали бідончик з царськими десятками. Хлопці вже й поділили було, але один прийшов додому, похвалився перед жінкою, то на ранок увесь Поділ гудів…

Машиніст злодійкувато озирнувся і ще раз спітнів. Або пан, або пропав. Життя дає шанс. Голова запрацювала чітко і ясно. Ділитися тут ні з ким. Все візьме сам. До біса всіх дружків, сільську рідню — продадуть.

Він сам собі влаштує рай на землі. Завтра ж звільняється з роботи. Хай горить їхня квартирка із суміщеним санвузлом. Сіда на літак — і в Крим. Поселяється в готелі «Ялта».

Хапаючись за яблуневе коріння, він подерся до таємничої знахідки. Руки тремтіли. Тупа вищість над світом зводила щелепу. Він своє візьме, ви його ще взнаєте. По-собачому, зриваючи нігті в кров, він почав одкидати глину довкола струхлявілої домовини.

Нарешті картина була ясна. У глиняній ніші, обхопивши позеленілу скриньку кістлявими фалангами, лежав кістячок, розчавлений важкою посмертною ношею. Видно, зажадав взяти її за собою до могили.

Машиніст облизнувся. На вигляд у скриньці було з пів-центнера. На стінках виднілися карбовані латинські літери, знаки Зодіаку, химерні істоти з людським тілом та звірячими головами. Спереду виступав закрилок, як у поштових ящиків. Скарб, видно, був неабиякий. Дивно лишень, що ніхто до сих пір на нього не натрапив.

Машиніст бридливо скинув кістляві руки із скарбнички. Певно, це була монастирська грошва. Монастир цей, як краєм вуха чув машиніст, колись уславився багатством. Бач, гад, за собою в могилу потяг, ні щоб поділитися із сучасним робітничим класом. Експлуататори. Ох і заживе! Сидітиме в шезлонгу, віргінський тютюн у басейн труситиме, блондинка з бару підморгуватиме, а брюнетка виноградинки в рот кластиме. Шепіт південної ночі. Всі-всі його будуть, щодня по одній пробуватиме.

Зручніше вмостившись ногами, він спробував зрушити знахідку з місця. Еге! Та тут увесь центнер. Самому не здужати. Треба цей стародавній сейф на місці розкривати. А раптом попадеться?.. Прийдуть двоє, візьмуть під руки — і прощавайте райські олеандрові кущі. Та він одігнав липкий страх. То дурні попадаються. А вій — спритний, хижий, сміливий. Гроші в саквояж — і рік ані пари з вуст. На край світу заїде, десять робіт поміняє — шукай тоді. А далі вийде на дантистів, отоді й канал відкриє.

Відчуваючи на губах майбутній присмак кримських вин та шашликів, він подався до кабіни екскаватора, знайшов під сидінням монтировку і повернувся назад. Під закрилком виявилася поросла мідними кристалами щілина. Машиніст прицілився, хекнув і всадив гостряк у вузенький отвір. Чорний удар довбанув його по переніссю, очі вискочили на сопельках і ледь втрапили в орбіти. Світ залило кров’ю. Він опинився під екскаватором, не розуміючи, що сталося. З рота котилася кисла слина, ніби він уліз в електричний патрон.

Б’ється, зараза. Майнула згадка про таємниці єгипетських пірамід, що тяжко карали грабіжників.

Машиніст звівся на тонкі ноги, озирнувся, довкола було тихо, лиш чорний ворон насмішкувато каркнув з бетонного паркана. Скринька лежала тозі, де й була. Підтягнувши штани, він рушив на новий приступ.

Скарб мав бути його.

Обмотавши монтировку шматком гумової камери, він тепер нічого не боявся. Щілина трохи розширилася, отож піддалася. Ще трохи і… Сипонув із від ти сніп зелених іскор, і жорстока могутня сила гепнула ним об стіну котлована. В голові задзвеніло, наче в розбитому термосі. Ворон каркнув і злякано подався геть.

Машиніст став навкарачки і глянув на годинник. Було дев’ять годин сорок сім хвилин.

Обіпершись об гусеницю, він звівся. Уже нічого не хотілося. Ні скарбу, ні жінок, ні солодкого гріховного життя. Невдоволення існуючим станом речей зникло. За все хотілось голосувати обома руками.

Хитаючись, він вибрався з котлова на, побрів під стару крислату яблуню, на ходу розстібаючи пасок, і тут його реактивно пронесло. Тепер він був чистий і вільний від усього, немов підзорна труба. Ніякої скриньки він не чіпав, він стоїть на трудовій вахті, напружено виконує план, невдовзі стрима свою квартирку, створить добропорядну радянську сім’ю — і нічого більше йому не треба.

Зараз доповість про пригоду заступнику директора з господарчої частини, який підписує наряди, і хай вони там собі розбираються, а його хата скраю. Підтримуючи вельветові штани руками, він подався через зарості здичавілої малини до фантастичних антен, що бовваніли на гребені порізаної ярками, вибалками, порослої лісом гори.

Сонце пекло чорно. Обабіч стежки квітла медвяна кашка. Старий інститутський сад уже звироднів, яблуні вмирали, відстовбурчивши голе кістляве гілля. Казали, що на цих схилах монахи вирощували навіть «золоті яблука». І вся ця сповнена соків життя оаза містилася посеред величезного міста.

За скрутом стежки, на галявині, оточеній соснами, стояло шеренгою з десяток вуликів. Молоденькі, в зелепухах яблуні росли правильними рядами. Пахло свіжескошеним сіном, що в’ялилося на сонці. Під дерев’яним грибком пив чай Яків Лукич Притика. Сьорбав із зеленого армійського кухля, мружив очі, одламував шмат бурштинового стільника і насолоджувався спокоєм у своїй маленькій державі. Висіла на гілці коса, сохли обмотані на халяви чобіт онучі.

Від цієї картини віяло таким порядком та умиротворенням, що машиністові знову захотілося в солдати. Нічого не треба думати, бо за тебе думає начальство. Наказали — виконуєш, не наказали — гуляєш. І совість чиста-чистісінька. Хіба це не щастя?

Машиніст спробував доповісти, коротко, по-статутному, про випадок у котловані, але замість бравого рапорту з горла вирвалося шипіння, ніби з пробитого шланга.

— Що, шланги горять? — звів мудрі старшинські очі Яків Лукич, який звик дбати про живу силу.

За такого командира можна було б і у вогонь, і у воду.

Спритно намотавши онучі, Яків Лукич стромив ноги в чоботи, опустився в прикриту дерниною землянку посеред пасіки і виніс звідти в липовому ковші золотистий напій, що бив в ніс бродінням та хмелем. Захлинаючись, давлячись, машиніст спрагло ковтав медовуху, твердо і безповоротно вирішивши, що ніколи не кусатиме руку, яка його годує. Вихлебтавши ківш, він видихнув:

— Т-там щось ст-трашне!

— Не зрозумів — Яків Лукич оглянув машиніста з голови до ніг.

— К-квадратне. Ел-лектрикою б’ється — дрібно трусився той — У к-котловані викопав.

— Міна? — стрепенувся Яків Лукич.

— Н-не знаю…

— Без паніки. На місці розберемся.

Удвох вони подалися до котлована. Попереду — рішучий, чіткий, підігнаний, мов механізм, Яків Лукич, позаду — розвинчений, клишоногий машиніст.

Оглянувши підозрілий предмет у ніші, Яків Лукич скомандував:

— Ей ти, як там тебе! Знайди чотири кілки, принеси он той дріт, місце події треба негайно обгородити.

Удвох вони хутко виконали всі заходи перестороги. Котлован тепер нагадував зону бойових саперних робіт.

— Слухай мою команду — Яків Лукич поставив машиніста струнко — Я лишаюся на варті. Головне — ніяких самостійних дій.

Машиніст опустив і скинув підборіддя.

— Треба доповісти по інстанції. Кроком руш у першу лабораторію. Знайдеш там професора Петюнька. Курс — окремостояща сосна на гребені. За нею — дубовий гай. Там професор займається підготовкою лабораторії до зими. Відрапортуєш і попросиш підійти, розібратися в ситуації.

Круглий, голий по пояс, з оселедцем на голові професор Петюнько пиляв дошки на тартаку. Під толевим навісом вищала дискова пилка, віялом сипалася тирса, лискучий від поту професор за роботою нічого не чув і не бачив.

На узліссі, з-поміж дубів визирав бетонований вхід у лабораторію, більше схожий на погрібник. На господарському дворі громадилися стоси порожніх ящиків, кілька десятків діжок, на шворках висіли кропив’яні мішки. З лабораторії співробітники виносили хімічні апарати, поліетиленові пакети з хімікатами, запліснявіле обладнання і вмощували на осонні. Двоє поралися біля залізного бака, вихоплювали й гнули клепки на нові бочки, оперізуючи їх кутими обручами. Біля горна невміло брязкали молотом ковальчуки. Професор довго не міг зрозуміти, чого від нього хочуть. А коли збагнув, то скривився як середа на п’ятницю.

— Воно мені нада? Знайшли трясцю на свою голову — Він по-пролетарськи сякнувся — У мене хімічно чистого посуду па осінь не хвата.

— Т-там таке, професоре, б-б’ється… Н-науковий ф-фе-номен.

— Хвеномен — почухав живіт професор — А що воно мені практичеськи в хазяйстві дасть? Мені все ваше інтересне до одного місця. Мені план виконувать треба. Науково-дослідних робіт. Зима прийде, з кого за все фактично спитають? Де, скажуть, ваша наукова продукція, професоре Петюнько? Отоді буде мені інтересно!

З прочинених дверей лабораторії двоє дослідників у білих халатах, пригинаючись, щоб не забити чола об одвірок, винесли по стосові амбарних книжок, набряклих од вологи. Добра сотня їх шелестіла сторінками під вітерцем, поволі блякнучи на сонці.

— Як нові будуть — підморгнув професор — Наш винахід — бузинові чорнила. Через три роки начисто щезають, і пиши, що хочеш.

Він потягнувся, заграли м’язи на могутній спині, в круглих очах зблиснули хитрі вогники:

— А що воно таке?

— Скринька.

— А велика?

— Т-та ніби сейф.

Професор облизнувся і лапнув сорочку.

— Що ж ти мовчав? Ходім, гляну.

Одягаючи сорочку, Петюнько покотив попереду. Машиніст, заїкаючись, торочив про те, як його труснуло, тільки-но він спробував її відкрити.

Яків Лукич патрулював навколо ями. За час його чергування ніяких подій тут не трапилося.

Петюнько вийняв з кишені складаний метр, повагом обміряв скриньку з усіх боків. Метр у довжину, сімдесят у ширину, тридцять завтовшки. Петюнько по-господарськи ляпнув її і прислухався, чим відгукнеться.

— Повна. Це як четверту часть поділити на трьох, то на всю жизнь вистачить.

Машиніст прикусив губу. Яків Лукич скептично знизав плечима. Петюнько витер долоні об живіт:

— Що ж, спробуємо метод наукового тику. Чим ти, як там тебе, тицяв?

Машиніст слухняно метнувся до екскаватора і приніс монтировку. Петюнько поплював на долоні, підморгнув, пограв м’язами на богатирській спині:

— Розвели тут теорію. А ми зараз її по-пролетарськи!

Він всадив монтировку в щілину, блиснуло, і Петюнько, дриґнувши ногами, гупнувся об капот екскаватора. Революційна рішучість змінилася на цілковите міщанське відчуження. Повновиде обличчя скривилося:

— У, аристократка…

Далі підхопився, тримаючись за живіт, і прудко гайнув між яблунь, розстібаючи пасок. Там побурчало, і почувся вмиротворений голос:

— А ми не пани, ми лопушком, лопушком.

Звідти Петюнько повернувся цілком благонадійним, оселедець прилип до чола, а очі бігали.

— То що там, професоре? — чекав вказівок до виконання Яків Лукич.

— Практично мені все ясно — б’ється — прокректав Петюнько — А теоретично — хай тут теоретики розбираються. Ми — експериментатори, наше діло маленьке, що нам згори скажуть, те й робимо. На кий хрін воно мені? Ми люди прості, нам треба гроші. У нашому селі такого зроду-віку не було, то я такого не понімаю — він підсмикнув штани — У мене батько, простий конюх, якщо таке побачить, то десятою дорогою об’їжджа. Нам воно без інтересу.

— То, може, покликати Дворковича? — уточнив Яків Лукич.

— Зовіть. Він все знає, все на світі може пояснить — Петюнько гмикнув: — до всякого факту правильну теорію підведе.

Яків Лукич повернув машиніста за плечі:

— Орієнтир — повітряний млин. За ним, метрів через сто, дзеркала, геліобатареї називаються. Далі буде сосновий бір. Там, посередині, побачиш бетонну піраміду. На самому вершку — кабінет Дворковича. То і є наша друга лабораторія. Скажеш: на території інституту знайшли небезпечний елемент.

Алюмінієві крила на залізобетонному вітряку завмерли, хоч за теорією мали крутитися вічно, використовуючи дармову енергію вітру. Конструктори не врахували, що навіть ентузіазм вітру може вщухнути. Тому вітряк був занедбаний і, як помітив машиніст, сам, без спонуки, за тиждень не крутнувся жодного разу.

Посеред рівного асфальтового поля височіла триповерхова піраміда, кидаючи позад себе густу чорну тінь. На цьому полі машиніст відчув себе зовсім мурахою. Сліпила очі велетенська мушля біля входу. Коли, вгрузаючи в розм’яклий асфальт, він добрів до неї, то почув ніжний, мелодійний звук:

— У-у-у-у…

Машиніст обійшов довкола, дивуючись призначенню цього предмета з нержавіючої сталі, але так і не зміг його осягнути.

Дворкович сидів на верткому стільчику, обхопивши руками яйцеподібну голову. Вона була вдвічі більша за звичайну, навіть за всі начальницькі, які коли-небудь довелося бачити машиністові. Дивно було, як тільки вона тримається на хирлявій гнучкій шиї.

Машиніст переступив з йоги на ногу, кахикнув, вириваючи цей рафінований мозок із повного самозаглиблення.

— Т-там, професоре, така штука. Ек-кскаватором викопав, б’ється…

Нюхнувши гаряче дихання машиніста, Дворкович хитнувся і мало не впав. Той засоромився й дихнув під ноги:

— С-скринька. Може, із золотом…

Дворкович стрепенувся, стрибнули сонні повіки, показавши напрочуд пронизливі очі.

— Вже відкрили?

— Ні, практично неможливо. Кажуть, потрібен ваш теоретичний підхід.

— А хто там?

— Професор Петюнько.

— Все ясно — констатував Дворкович — Asinus floriosus. Хвалькуватий віслюк. Обмежений прагматик ваш Петюнько. Фізичний світ бачать мільярди, а розуміють його закони одиниці.

Захопивши із стола схожий на авторучку прилад, він подався до ліфта. Машиніст дримбав за ним, дивуючись, звідки в науковій лабораторії запах нафталіну.

Біля ями на них вже нетерпляче чекали. Петюнько витирав хусточкою лису голову. Дворкович презирливо скривив тонкі губи:

— Вітаю, колего. Кількість дурнів безкінечна!

Петюнько блимнув на нього вовком і буркнув щось під ніс.

— Що ви сказали, колего? — тонко всміхнувся Дворкович — Я такої мови не знаю.

— Це моя домашня — ображено підкопилив губи Петюнько.

— Сите черево до науки глухе.

Дворкович почепив на гілку піджачок, закотив рукави і опустився до котлована. Обнюхавши скриньку з усіх боків, він плюнув на палець, торкнувся поверхні і відсмикнув. Далі дістав лискучий, за дизайном японський прилад, підніс до щілини, втупив очі в шкалу і поилямкав губами. Видно, все це його абсолютно вдовольнило. Він випростався і поблажливо сповістив:

— Ваші припущення, що це надпотужний акумулятор, як висловив мені оцей шановний, не мають жодних підстав. За радіоізотопним аналізом предмету принаймні вісімсот років, на основі досвіду, а тоді таких акумуляторів у природі не існувало. Отож ваші припущення — науковий нонсенс. Воно битися не може. І зараз я вам це продемонструю.

Дворкович демонстративно закатав рукава ще вище, машиніст запобігливо подав йому монтировку. Хірургічним рухом професор загнав вістря у шпарину. Порснув сніп іскор, і Дворкович торохнувся потилицею об чавунний бампер екскаватора. Дійсність суворо нагадала про себе, її не можна було ігнорувати. Теорія зіткнулась із неприємною практикою.

Обличчя Дворковича стало плаксивим, пісним, він, стримуючись, щоб не бігти, на тонких ніжках подибав під яблуню. Хвилин п’ять чулися жалібні стогони, і нарешті блідо-зелений Дворкович з’явився перед товариством:

— Бог з машини. Це суперечить теорії, а отже — його не може бути. А раз не може бути, то його і нема. А раз нема, то теорія правильна.

Усі співчутливо, але втішено перезирнулися. Петюнько простяг свого носовика Дворковичу. Той ретельно витер руки од зелені і повернув хустинку назад:

— Мерсі. Я думаю, практика і теорія нарізно тут безсилі. Тут потрібна державна мудрість. Треба покликати керівництво. Тільки йому, я гадаю, вдасться піднестися над фактом, але не впасти в абстрагування. Лише керівництво може поєднати теорію і практику.

Усі дружно кивнули головами. Яків Лукич глянув на машиніста, і той виструнчився:

— Давай у головний корпус. Знайдеш директора — Інокентій Вольфович Унксов. Скажеш, справа державної ваги, скликали консиліум, але без нього вирішити нічого не можем. Треба цінну вказівку… Тільки слухай. У приймальні сидітиме вчений секретар — Дяченко такий. То він тобі скаже: «Директор зайнятий». Але ти не слухай. Тицьни пальцем у небо, скажи, що звідти, і він пустить.

Сонце повертало до зеніту. Висолопивши язика, машиніст вибрався з чагарів па майдан перед головним корпусом. Двічі його мало не покусали нахабні собаки.

Скільки око сягало — стелилася гігантська, вимощена бетонними плитами, між яких росла трава, центральна площа, розрахована на багатотисячні мітинги, юрмиська людей, стоголосий рев. Машиніст ішов цими плитами, і кроки його оглушливо відлунювали у вухах. В центрі майдану стримів старовинний гранітний постамент з лавровими гірляндами, на якому нічого не було, лиш сидів знайомий машиністу чорний ворон.

Машиніст мотнув головою, нишкнув, але ворон не звернув на нього уваги.

Інститут справив на машиніста похмуре враження. Підмурівок був викладений здоровенними брилами дикого каменю, видно, лишився ще монастирський фундамент. Перед входом височіли монументальні колони в стилі класицизму, оздоблені всілякими химерами, а фронтон тримали чотири оголені жінки із могутніми персами. Другий поверх з накладними фальшивими колонами, певно, було надбудовано вже у тридцяті роки, стирчали кронштейни для прапорів та портретів. Вінчала інститут ультрасучасна залізобетонна надбудова з вмонтованими у вікна кондиціонерами.

Зашипіли в тамбурі двері, випускаючи стерильне повітря — в інституті працювала система підвищеного тиску — і машиніст опинився в сутінковому академічному холі. Скрізь висіли бородаті портрети в пенсне, здіймалися вгору мармурові східці, на стінах та стелі була ліпнина, над головою стриміла мідна вигадлива, ніби на вокзалі, люстра.

У цьому храмі науки, де білими янголами пурхали з кінця в кінець заклопотані співробітники, машиніст відчув себе злидарем, щуром, який випадково трапив на духовний бенкет.

Він хрипко спитав у одної білої душі, де б це йому знайти директора.

— Ліфтом на третій поверх. Постукаєте в дерев’яні двері, потім у мідні, тоді — у залізні.

Обійшовши дзеркальний ліфт, машиніст подався нагору східцями. Хекаючи, він постукав у троє дверей і опинився у сучасній приймальні, обшитій деревом. За столом сидів гнучкий, наче стеблина, тип з прямим проділом на голові та чорними єзуїтськими очима, що точили єлей. Вигляд мав книжний, пергаментний, віку невизпаченого — від тридцяти до тисячі років, чи то так здалося машиністові після сонця. Тип миттю заступив двері, оббиті чорним дерматином, бридливо ворухнув кінчиком кістлявого носа і звів очі горі:

— Директор зайняті. Вони думають.

— Я звідти — тицьнув пальцем у небо машиніст.

Єлейний тип шанобливо вклонився, показавши проділ на смоляному волоссі, навіть потилицю, шаркнув ногою і одступив у бік. Все це нагадало машиністу якийсь середньовічний ритуал. Він аж спітнів од незручності.

— М-можна? — затнувся машиніст на порозі величезного, заставленого книжками кабінету, гостро відчувши недоречність запраної футболки із зайцем, та й взагалі свого візиту, в цій науковій системі, де кожна річ та людина займали своє місце.

— Здрра-стє! — прорипів з кутка дивний механічний голос, од якого машиніст здригнувся.

На журнальному столику він побачив золочену дротяну клітку, а в ній — розкішного, синьо-зелено-червоного папугу, який по-змовницьки підморгував йому.

— Дир-ректор дур-рень — папуга затріщав крильми, по-ідіотськи захихикав і знову підморгнув машиністові.

Машинист стояв ні в сих ні в тих.

— Спир-рт, гор-рілку, коньяк? — запропонував деренчливим фальцетом папуга — Пр-ригощайтесь, пр-ри-гощайтесь.

У шафі відчинилися дверцята бару, показуючи дзеркальне нутро з пляшками, од яких очі розбігалися. Машиніст зглитнув слину і скромно, не розуміючи сам себе, прохрипів:

— Нарзану.

Відчинилися дверцята холодильника, видно, все було на фотоелементах, і там машиніст побачив запітнілу пляшку.

— Пр-ригощайтесь, дир-ректор зар-раз пр-рийде — весело підморгнув папуга і знову сповістив: — Дир-ректор дур-рень.

Торопіючи, машиніст вихилив дві склянки нарзану і подумав, що він також дурень. Треба ж було — відмовився од горілочки. А можна було й пару бутербродів з ікрою попросити. Не збіднів би, буржуйський птах. Іч, розкомандувався. Але дверцята бару безшумно зачинилися, і машиніст лиш клацнув зубами.

За слоноподібним письмовим столом та кріслом раптом одсунувся офіційний портрет державного мудреця і до кабінету ввійшов, несучи довгу паперову стрічку, рудий чоловік з напрочуд великими сталевими очима. Він зиркнув на машиніста поверх окулярів, і той відчув свою абсолютну нікчемність і випадковість на землі. Захотілося негайно виконувати накази, підкорятися залізній дисципліні, стати частиною маси, що одне тільки й дає простій людині відчуття повного щастя.

— Дир-ректор-ру — ур-ра, ур-ра, ур-ра!!! — зарепетував папуга в клітці, бурхливо заплескав крильми, закланявся на сідалі, з усіх сил підморгуючи машиністу.

Чоловік демократично потис собі руки над головою, всміхнувся, але, як невиразно відчув машиніст, ніби місячно, холодно, так, як посміхаються порожньому дзеркалу перед виходом на роботу, і запропонував:

— Сідайте.

Голос був люб’язний, але якийсь механічний, і машиніст відчув своєю мазутного кров’ю, що сідати йому не треба.

Фізик, подумав машиніст, інтуїтивно відчувши різницю між фізичною працею і працею фізика. Ці люди могли дати важіль, який зрушить з орбіти земну кулю. Людей такого класу машиніст бачив лише здалеку. Їх підвозили просто до літаків, коли вже всі пасажири сиділи на місцях.

— Що там у вас? — запитав директор, пробігаючи очима синусоїдну криву.

— Там я таке викопав, б’ється. Ніби скарб. Професори просили прийти розібратися. Сказали, що тільки ви зможете.

— Пр-равильно — зарепетував папуга, хитаючи головою — Дир-ректор-ру — ур-ра, ур-ра, ур-ра!

Товариш Унксов всміхнувся, дістав з шухляди пакетик з насінням і висипав у клітку:

— От підлабузник, бач, як харчі заробляє. Розумна тварина.

Вони спустилися в скляному літі і вийшли у вестибюль. Попереду енергійно ступав товариш Унксов, коротко киваючи праворуч і ліворуч. За ним тінню причепився вчений секретар Дяченко, а допивав усі ті почесті машиніст.

На місці їх уже нетерпляче чекали. Товариш Дворкович вирвався з гурту, побіг назустріч, гаряче, за обидві руки привітав директора і негайно почав скаржитися на засилля прагматиків у науці, що розуміють в ній, як свині в апельсинах, тож хіба можуть розумні люди з цим миритися?

Товариш Унксов морщився, але слухав.

— Тільки теорія може розкрити суть явища. Суть всякого явища, я переконаний — його теорія. Те, що ми спостерігаємо на практиці, може видатися марнославним експериментаторам просто очевидним фактом. Але що значить один факт у нашому житті? Досить заплющити очі і абстрагуватися від нього, то виявиться, що він абсолютно випадковий, а загальна тенденція, сформульована теорією, все одно правильна. І що б тут нам цей Петюнько не говорив, він за деревами не бачить лісу.

Зачувши цей гарячковий монолог, Петюнько набичився і підступив до директора з іншого боку:

— Брехня. Наше радянське життя багатше за всіляку теорію. Тут нас товариш Дворкович з приводу онтої хреновини запевняє, що її не може бути. А я вам скажу по-пролетарськи — у нас все може бути!

— Досить — важко глянув на них директор — Зараз ми подивимося, який скарб ви тут одкопали.

Скринька сумирно лежала в ніші, нічим не показуючи свого норову. Золотом виблискувала свіжа подряпина на кришці. Директор бридливо переступив череп і рішуче подався до таємничої знахідки.

Заплющивши очі, він простукав її з усіх боків, спробував підняти, але покинув, натрапив на щілину і переможно всміхнувся:

— Проти лома нема прийома. На речі треба дивитися простіше. Подайте що-небудь.

Машиніст запопадливо метнувся за монтировкою, спробував попередити, але, глянувши, як закасує рукави сорочки директор, не зважився, тільки пискнув. Петюнько з Дворковичем співчутливо перезирнулися. Дяченко тримав на витягнутих руках директорів піджак і радив, як буде зручніше:

— Знову ви все самі. Зовсім розбестили підлеглих. Не можна ж так.

Директор нахилився і рішуче засадив монтировку до щілини. Звідти вирвався сліпучий сніп, і директор гепнувся об чавунний бампер екскаватора потилицею, прокусивши губу наскрізь. Звідти потекла кров.

Дяченко по-баб’ячи ойкнув, сполотнів й кинувся до Унксова з хусточкою. Дворкович і Петюнько повчально переморгнулися. Машиніст одвернувся, бо йому стало соромно за конфуз високого начальства. Бачите це було непатріотично.

Всевладність на обличчі директора змінилася розгубленістю перед ситуацією, але він узяв себе в руки:

— Так я і думав…

Він подався під яблуню, всі навмисне голосно заговорили, дивуючись викопній штукенції, що била всіх без розбору, незважаючи на чини та ранги. Це було нове.

З-під яблуні товариш Унксов повернувся набагато демократичнішим і вирішив застосувати метод колективного мозкового штурму:

— Цікавий релікт. Але якої епохи? Капіталізму?

— Так-так. Так, і саме так! — забризкав слиною Дворкович — Оскільки вона вкрай агресивно реагує на спроби розкрити її гниле нутро, то я переконаний — вона архіреакційна, наскрізь буржуазна. Її теоретичне підґрунтя усім очевидне — це захисниця приватного капіталу, його класових інтересів. Проти кого вона спрямувала свої злочинні дії? Проти творців науково-технічної революції. Тому я на повний голос заявляю — по суті вона антиреволюційна. Ще в своїй ранній праці…

— Але ж тоді не було електрики — засумнівався директор — Втім, можливо, ця річ випередила свій час. Можливо, це геніальний винахід, забутий на віки.

— Так-так — приклав руки до грудей Дворкович — В історії техніки безліч винаходів, які так далеко забігли вперед, що сучасники їх не визнали. А реакційна верхівка могла використати геній народу на свою користь. Тільки народ — справжній творець історії. Про це переконливо говорив у своїй ранній праці…

— А можливо, тут не електрика діє, а якась чортівня, бісівська сила часів феодалізму? — підозріло глянув на скриньку директор.

— Палко підтримую! Істинні слова. До науки це не має жодного відношення. Я маю на увазі справжню, збудовану на наших класових засадах науку. Це — мракобісся, пастка для марновірних. Це — поза нашою наукою.

— Але ми зобов’язані використати всі скарби, які нагромадило людство до нас — роздумливо мовив товариш Унксов.

— Яка глибока думка! Наше чи не наше, а неодмінно треба використати! Відома істина — гроші не пахнуть. Якщо цей скарб працюватиме на нашу теорію, то ми вибачим йому і його походження.

— Сало і в Африці сало — ласо облизнувся Петюнько, дивлячись на скриньку — Може б, мені передали її для експериментів.

— Знаю я ці експерименти — верескнув Дворковкч — Прив’яже динаміту — і всьому кінець. Йому аби золото. Грецьку амфору, якій дві тисячі років, розбив, щоб оцту скуштувати. Головне не золото, а його мистецька цінність.

— Та мій батько — насупився Петюнько — золоті оклади з ікон обдирав, щоб революцію од голоду спасти. Нас семеро братів у родині, і всі були б з голоду подохли, а так — продали і вижили. Батько — простий конюх, ми в бузинових штанях до школи бігали, а врятувалися для науки. Нині усі в столиці, усі при ступенях та при посадах. Чи могло б це статися за отими гнилими теоріями? Щоб семеро голопузих — і в науці? Ні! Здохнути мали заради мистецтва. Чхать мені на вашу культуру, якщо її з’їсти не можна! Розламаєм скриньку — валюта на інститут буде.

— Досить — сухо сказав директор — Ану четверо, несіть це до мене в кабінет, там розберемось.

Крекчучи, обливаючись потом, процесія нарешті посунула крутою стежкою до інституту. Попереду підставили плечі Дяченко та Петюнько, позаду сопли Яків Лукич та машиніст. Дворкович керував винесенням знахідки, гукаючи, де нагнутися перед гілкою, де ступати обережніше. Під безжальним полудневим сонцем вони перетнули бетоноване подвір’я, ледь пролізли в пневматичні двері, піднялися мармуровими східцями, розлякуючи матюками співробітниць, з полегшенням лишили центнерну скриньку на полірованому столі у директоровім кабінеті, а затим, кланяючись, позадкували геть.

Що ж це таке?

Інокентій Вольфович ще раз обмацав скриню, кабалістичні знаки на ній. Од знахідки йшов густий могильний дух, мідна поверхня нагадувала од старості жаб’ячу шкіру. Певно, це була монастирська скарбничка, яку забрав із собою в могилу жадібний скарбівничий. Лежать там східні коштовності, вилискуючи діамантами, золоті оклади для ікон, важкий хрест, інкрустований гранатами. Все потягнув за собою в могилу скарбівничий у непевні часи революційних бур, щоб перележали вони лихоліття, не потрапили до рук злодія-безбожника.

А може — це не скарб?

Може, апарат давно забутого винахідника часів середньовіччя, конструкція алхіміка, призначена для того, щоб неблагородні метали перетворювати на світлосяйне золото, мрію всіх вінценосних осіб. Апарат із секретом, щоб відлякувати непроханого ґвалтівника? Але ж має до нього бути ключ, чарівне слово?

Інокентій Вольфович всміхнувся. А виявляється, в душі він романтик. Усе ще вірить у жюльвернівські часи надзвичайних винаходів. Таж за вікном — кінець двадцятого століття. Всі основні таємниці вирвані з надр природи. Наука стала індустрією. І залишилося їхній старательській артілі перемивати драгою золотоносну породу там, де колись одинаки дивували людство сенсаційними самородками.

Золотий вік науки скінчився.

Між шиб билася зелена муха. З тополь вздовж центральної алеї сніговою завірюхою летів білий сонний пух. За вікном стояв найбуденніший із буднів. Скоро піврічний звіт.

Знову треба готувати паперове простирадло з сумою умовного ефекту від умовного впровадження умовних винаходів. Знову всі всміхатимуться один одному у вічі, говоритимуть пташиною мовою формул та цифр, якої сторонній смертний ніколи не зрозуміє. Як там їх називали у цьому храмі — авгури?

Однак такими були правила гри, і це було серйозно.

Ця умовність виливалася у ще більшу умовність, яку умовністю назвати язик вже не повертався. Вона заохочувала тих, хто її збільшував, і негайно карала тих, хто пробував її зменшити.

Треба попередити, щоб про цю скриньку ніхто — ані пари з вуст.

Усе має іти за планом. Умовний ефект від діяльності інституту щороку мусить зростати на один відсоток. Лише на один. Не дай бог вискочити, як Пилип з конопель, із якоюсь геніальною знахідкою, суворі плановики назавтра запланують цю геніальність як норму. Сьогодні рекорд — завтра норма. А щодня скриньки із золотом на дорозі не знайдеш. Ні, він вже навчений, замолоду горів, поки зрозумів, що результат усякого горіння — попіл. Йому сорок літ, пора мудрості й чоловічої зрілості. Він збирається пройти велику дорогу, а щоб зберегти сили — не треба стрибків.

Механізм запущено, механізм діє. Десять років тому він очолив цей старий розгалужений, зовсім занедбаний інститут, де окремі співробітники лишилися ще з дореволюційних часів, з тим, щоб вести його угору гігантською спіраллю пізнання. Поступово, коло за колом.

Із кількох десятків розрізнених, запущених лабораторійок та відділів, що гризлися між собою немов собаки, він завдяки неперевершеному таланту організатора науки створив на Лисій горі експериментальний міжгалузевий Інститут фундаментальних проблем народної творчості. Своєрідний національний банк нових оригінальних наукових ідей, фантастичних проектів, божевільних саморобок неорганізованих винахідників, яких потребувало усе суспільство, але які поодинці не були потрібні нікому. За настановами, даними йому у високому кабінеті, передбачав лося, що тут ці ідеї проходитимуть практичну перевірку і діставатимуть теоретичне обгрунтування, доводитимуться в інженерному центрі, а готові технології будуть передаватися на підприємства, в «народ».

Його титанічними зусиллями та енергією на старокиївській горі, порізаній яругами, засадженій правічним лісом, у самому центрі Києва, де протікала Либідь, впадаючи в Дніпро — на цій величезній території було створено три нові потужні лабораторії, інженерно-промисловий комплекс, підсобні господарства, випробувальні полігони, що в сукупності давало інститутові повну автономію в діях.

І головою, мозком цього наукового господарства був він — Інокентій Вольфович Унксов, людина, яка зробила сама себе, self-made man, вийшла з низів на самісіньку гору. У сорок літ — вже академік, людина із сталевою волею, яка з нічого уміла робити все. З порожнечі виліпила цілком реальний інститут.

І все було б нічого, але останнім часом все те не давало вдоволення. Мучив один сон — він біжить залізним чорним лісом за світлою, немов сонячний зайчик, дівчиною, вона манить його чистим сміхом, і він розуміє, що то — істина, й намагається її наздогнати, але підошви стають свинцевими, не стає сил зробити останній крок, і він прокидається в холодном поту.

Інокентій Вольфович задумливо дивився на старовинну скриньку. Таїна завжди манлива. А може, не чіпати? Відкриєш щось таке, а потім — куди з ним?

Гуртом створивши за наказом згори цей міжгалузевий інститут, міністерства вирішили, що свою місію виконали, і відхрещувалися від інститутських розробок як чорт від ладану. Єдине, про що вони піклувалися — щоб різні новатори-раціоналізатори не заважали їм виконувати план. Усім було хороше. І розумні люди чудово розуміли всі вигоди такого життя.

Все на той час було великою умовністю, матеріалізацією порожнечі, яка в потрібний момент з’являлася і зникала, і лиш рік тому одна лабораторія з’їхала з глузду, виявилася занадто активною, полізла зі своєю диво-водою у пресу. Однак трапилася трагедія, і лабораторію довелося законсервувати, бо все, що там робилося, могло викликати в ділових колах тільки усмішку і скепсис до серйозної науки.

Та скільки він себе не переконував, дивлячись на таємничу скриню, перемагало нестерпне хлоп’яче бажання колупнути її, дізнатися, що там, усередині.

Колупнути було нічим. Він несамохіть пошукав що-небудь таке в кишені і намацав гривеник. З сумнівом глянувши на монету — далеко їй було до монтировки — він обережно підніс гривеник до щілини. Монета затремтіла, але його не пожбурило до стіни.

Навпаки. Монету вирвало з пальців, вона брязнула в щілині, наче в автоматі газводи, й усередині зарипів, затріщав якийсь механізм. Зі скриньки почувся сповільнений, залежалий, рипливий голос:

— Треба ждати…

Інокентій Вольфович розгублено відступив. Невже примарилося?

Й тут до кабінету обережно постукали, на порозі постав пунктуальний Дяченко з шкіряною текою і твердо нагадав:

— Вам час до скульптора.

Розділ третій

Лежав малий Іванко серед чистого поля.

Підморгували йому Стожари, пахло сіном, вовтузилася миша-полівка в копиці, батько щільніше вкрив його рядниною, й лишився він з небом сам на сам.

Довго він спав. Заходили на землю осінні дощі, вкривали його пухкою сніговою ковдрою віхоли, оголювалася напровесні земля, виростали трави, птахи поверталися з вирію, а він все спав, доки почув далекий вже батьків голос:

— Вставай, Іване, пора…

Ворухнувся Іван, вирвав врослі в землю руки, затріщали од нелюдської напруги приспані м’язи, бо тридцять літ так проспав, незчувся, коли й половина життя минула.

Вирвався зі сну й сів на ліжку.

Калатало серце в грудях, гірко було в роті від тютюнового диму, бо до півночі думав про чудну свою брилу, воював за неї із Храпченком.

Сиділи вони за дощаним столом у гаражі, мірялися силою. Чавив Храпченко своєю залізною рукою Іванову додолу, шипів у обличчя: «Дурний ти, Іване, державна то рука», але не здався Іван, бо не на життя, а на смерть була та боротьба.

Вирвався він зі сну, але дихав важко, усі жили тремтіли од зусиль, а тільки й того, що лихий сон поборов.

Ледь сіріло за вікном. Сонно цокали ходики на стіні. Болотним зіллям пахло. Солодко спала Марія поруч, всміхалася невидимому, ворушила спраглими вустами, дихала з-під сорочки молочним жіночим духом. Бідна Марія. Певно, ловила уві сні свою дітлашню, гомоніла з нею про все на світі.

Чи то вона до свого вже всміхалася, ловила його вустами. Звечора жалілася, що все в неї ніби гаразд, а його нема й нема, може, до баби Панихи піти? Та слухав усі ті слова упіввуха, бо думав про своє.

Вискочила зозуля з ходиків і мовчки сховалася назад, пробився крізь гілля перший промінь і вдарив у шибу, стрепенулися й розквітли на Іванових очах хирляві золотушні калачики, що скніли собі на лутці.

Пора, Іване. Тихо, щоб не збудити Марії, сповз Іван з постелі, лиш пружина тенькнула, узяв на стільці штани та сорочку і покрадьки, ніби парубок з досвітків, подався до дверей.

— Ти куди, Іване? — звелася, як та пружина, Марія в ліжку.

І так глянула, наче він на війну зібрався.

— Та діло в кузні є — по-хлоп’ячому знишк Іван.

— А картопляники ж як? — ховаючи зрадливу сльозу в чистих ясних очах, жалібно спитала Марія — Ти ж звечора сам загадував, то я і картоплі начистила…

— Тільки не сердься, Маріє — притулив пальця до вуст Іван — треба — кров з носа! Розумієш?..

— Розумію — покірно схилила голову Марія.

Озирнувся Іван, щоб ніхто не бачив, навшпиньках підійшов до ліжка, підхопив Марію на руки, тільки ойкнула вона, захвицяла ніжками, задихнулася од несподіваної ласки й тихо зомліла на руках. Ніжно поклав Іван її в ліжко, чмокнув у щоку, полоскотав вусом:

— Поспи ще трохи…

Спала ще Іванівна. Позіхали собаки в будах, аж щелепи зводило, хропли в клунях на сіні хазяйновиті іванівці, що влітку світлиці берегли: не ступала туди людська нога. Так хропли, що аж яблука в садах гепали додолу. Пробували голос заскочені зненацька півні на тинах. Бачили теплі коров’ячи сни чорно-рябі молочні маньки у глиняних повітках. Не куріло ніде з коминів.

Спало ще село, нічого не відаючи про таємничий зливок.

Що ж воно таке?

Стримуючи нервовий дрож у руках, кулячись од вранішньої прохолоди, Іван намацав здоровенний залізний ключ у піддашші, клацнув замок, рипнули двері, впускаючи його до кузні. Сутінно тут було після вулиці, хоч і пробивалися крізь щілини сонячні стяги. Іван постояв мить біля порогу, щоб очі звикли.

Голова лежала на ковадлі.

За ніч вже вистигла сама. Од внутрішньої напруги поверхню її побрижили сріблясті тріщини, які нагадували мозкові звивини, могутні півкулі нависли над центральним стовбуром. Аж не вірилося, що це народжений у домниці метал, а не витвір невідомого скульптора. Іван обережно простяг руку — і відчув, що голова вистигла не зовсім — зберігає живе тепло, ніби поклав долоню на людське чоло.

Невже йому, простому сільському ковалю, випало першому виплавити новий вид речовини? Зоряну матерію, здатну синтезувати думку?

Легенький струм перетікав з брили по пальцях, збуджуючи уяву. Чого б у неї ще попросити, щоб перевірити — чи не пропала часом за ніч її унікальна властивість?

Іван кинув оком на дубову полицю. Там були його ковальські забавки. Химерної форми шандали для свічок, замки із секретом, мініатюрні фігурки чортів, ціла сцена із пекла, залізна маска із дзьобом, зроблена за малюнком з історичної книжки про інквізицію, кілька вічних двигунів, що працювали од свічки — захоплення молодості.

Мав Іван, як і кожен коваль на світі, давню мрію — викувати залізну троянду. Таку, щоб пелюстки були прозорі. Та скільки не брався, завжди щось нагальніше заважало.

І саме зараз, дивлячись на таємничу голову, Іван внутрішнім зором збагнув раптом той секрет, коли мертве оживає, ремісничий виріб, окрилений думкою та фантазією, виростає у витвір мистецтва.

Засліпив очі фіолетовий промінь, що вирвався з брили, стемніло в кузні, тільки срібно світилася вкрита сажею стеля, заколивався фіолетовий згусток плазми, міняючи обриси, стисся до сліпучого стебла, і впала перед Іваном небаченої краси вогняна квітка.

Остудив він її в шаплиці — і побачив у сонячному промені срібні прозорі пелюстки, витончені до атомарної суті, між яких зблискували краплини. Дихнув — і забриніли вони тоненьким благовісним дзвоном. Звершилося на його очах велике таїнство.

Вдруге виконала голова його бажання.

Але ж це — нежива матерія, мінерал, хоч і з космічним вкрапленням. Про таке Іван у жодній фантастичній книжці не читав, а перекопав же усю сільську бібліотеку, проковтнув мільйон оповідань у науково-популярних журналах. Це був найзагадковіший, казковий перехід, якісний стрибок.

Вочевидь, діяло якесь поле — не електричне, не магнітне, не гравітаційне, а нове, невідоме.

Іван поліз у шухляду, шукаючи, чим би його виміряти. Осцилограф, всяке електронне причандалля для телевізорів він тримав удома, а тут, серед іржавих напилків, запчастин, він надибав тільки на стару електробритву «Харків».

Науковий кретинізм, а що вдієш. Іншого нічого нема.

Всміхаючись у вуса, він здмухнув порох із бритви і підніс штепсель до брили. На що сподівався, невідомо й досі. Але враз запищала, захрипіла бритва, пропікали сигнали точного часу, і казенний дикторський баритон мовив:

— Говорить Київ. Передаємо останні вісті. Новини науки. Рік у рік зростають ряди винахідників та раціоналізаторів республіки. Їхня творча діятельність дістає в заінтересованих міністерствах та відомствах усіляку підтримку. Механізатори села Іванівка вдосконалили серійний заводський комбайн, вдвічі підвищивши його продуктивність…

У Івана одібрало дух. Це ж бо він минулого тижня переробив ножі на силосозбиральному комбайні, що в процесі стали самозагострюватися, і про цей почин спершу написала районна газета, далі обласна, а тепер, бач, заговорила вся республіка.

Поплювавши на бритву, Іван притулив штепсель у іншому місці:

— Дис із де войс ов Емерика — заскреготів над вухом могутній сталевий голос — Говорити «Голос Америки». Шановні радянські слухачі, переходимо до новин науки. Усім відомі бюрократичні рогатки та перепони, які стоять на шляху радянських едісонів. У той час, коли в Сполучених Штатах було створено всі умови для плідної діяльності авіаконструктора Сікорського, за кресленнями російського інженера Кондратюка здійснюються американські космічні програми, винахідники в СРСР змушені «пробивати» свої розробки до виробництва, зазнають від головних інститутів всіляких утисків, сміливі ідеї часто кваліфікуються як божевільні, а самих винахідників саджають до…

Але тут під дверима зашамотіло, кахикнуло — і він одсмикнув руку.

— Можна, Іваночку? — просунувся у щілину гачкуватий ніс, блиснули очиці, що згоряли од цікавості, і на поріг, сопучи й пирхаючи для порядку, полізла зігнута бабця у веселенькій газовій хустині.

Це була баба Паниха.

Іван заступив брилу спиною. От настирлива. Недарма такий ніс має. Видно, щось таки запідозрила.

Інтересна була баба. Ніяка холера її не брала. Як казали старі люди в селі, пережила вона п’ять воєн, навіть похід Наполеона, про що мала гарні дівочі спогади; вціліла у криваві роки революцій, одгородившись од світу глухим парканом, хоча, подейкували люди, легендарна бандитка Маруся, загін якої діяв у повіті, займаючись грабуванням бідних і багатих, безслідно зникаючи вдень, то була саме вона.

Багато чуток про бабу ходило, але ніхто нічого певного сказати не міг. Одне певно люди знали — вона відьма…

Якось, ще в дитинстві, коли стрілась їм на ярмарку баба Паниха — веселенька, у стрічках, з картами, усім парубкам підморгувала, шепнула малому Іванкові мати:

— Іч, сатанюка! Золотник свербить. Кажуть, як дівкою була, малу свою дитину втопила. Вічно молодою та гарною хтіла буть. Пить-гулять. То оце її, Іванку, бог і покарав. Сто літ смерті вже не дає… Ще до революції її батюшка од церкви одлучив.

Але, правду сказати, баба од того не дуже страждала. Жила собі, не вельми зважаючи на ту анафему: ні богу свічка, ні чорту кочерга. Чим гірше було світові, тим краще бабі.

Обійстя мала обнесене гострим пакіллям. Лютий вовкодав бігав, ланцюг до дрота причеплений. Визирав звідтіля мурований дім, комори стояли, три погреби копачі вирили. Розказували, що такого добра в неї — хоч все село зодягни: смушок, жупанів, френчів англійських, шинелей повні скрині. Три корови в череду виганяла, а масло та сметану в райцентр на базар возила, до поїзда на станції. Мала баба й гараж. І машина стояла в тому гаражі — «опель-капітан», хоч ніхто бабу за кермом не бачив.

Казали люди, що все багатство баба придбала на своєму чортовому зіллі. Споконвіку самогон гнала. При всіх владах. Та не простий самогон. Настояний на різних травах, цілющий. Настоювала на звіробої, Петрових батогах, попових яйцях, курячій сліпоті, копитняку, глоді, зозулених черевичках — од кольок у животі, од бешихи, од простріту, од чорної хвороби, од жіночих ґанджів. Зайде молодиця до баби, а через три місяці, гляди, в неї й дитинка зав’язалася…

Слава про бабу вже давно докотилася з області навіть у столицю. Не раз, було, в сутінках і чорна машина прикотить, вийде з неї дама, завітає до баби на аудієнцію, порослу бородавками бабину руку цілує — поможіть, бо чоловік кине!

То й жила баба при всіх властях у селі, як у бога за пазухою. Спробуй зачепи, жіноцтво горло перегризе. Одна журналістка навіть статтю про бабу в газеті пропечатала — не знахар, а збирач народної мудрості, і ту замітку баба засклила в рамку та почепила на воротях, мов царську грамоту.

Крекчучи, насилу перелізла баба поріг, і застригла терновими очима:

— Здоров був, Іване. Як ся маєш?

— Та нічого — сховав бритву за спину Іван — живемо, хліб жуємо.

— Чого рано так? Чого од молодої дружиноньки втікаєш?

— Діла, бабо — чиркнув себе по горлу Іван.

Зміряла його з голови до ніг Паниха, примружилася і закихкотіла:

— Гарний ти козак, Іване. Хоч картину малюй. Була б я молодою, ох би осідлала, ох би загнуздала! Не дала б спозарання на роботу втікати. Дурна твоя Марія. Коли сонце встає, отоді в чоловічому корені саме сила, гі-гі-гі…

— Згадала баба, як дівкою була — сплюнув Іван — Ви за ділом чи так?

— Ой, не гнівися на бабу, Іване, ще прийде коза до воза. Бач, вже сім літ твоя Марія ялова. А по яких докторах була, в яких грязях качалася — і не допомогло. Хіба то верша, що карася не впійма. Як будеш до баби ласкавий, то, може, й у пригоді стану, бо Марія твоя без дитинчати на пні всохне. Ох і закляв її хтось лихий. Такий квіт, а без плоду. А не був би гордий, попросив би бабу гарненько, то я б ту мару вишептала.

— То яке у вас діло, бабо? — випив кухоль холодної води Іван.

Кинула бистрий погляд баба на брилу, очі їй загорілися, та стримала себе, мовила байдуже:

— Чи не продав би ти мені онту залізяку, Іване? Нащо тобі така капость, вона тебе до добра не доведе. А я тобі заплачу добре.

Полізла баба за пазуху, дістала звідти вузлик, з вузлика — целофанчик, а з целофанчика — золотого червінця.

— А вам нащо? — здивувався Іван пронозливій бабі.

— Та капусту буду приважувать, не люблю, коли кам’яним духом тхне.

Тільки головою покрутив Іван. Всемогутній мозок — і на капусту.

— Ні, бабо, не продається. І не просіть. Ви ж мій принцип знаєте, аби на добре діло — сорочку б віддав, а на дурне та лихе — вибачайте.

— І-і, Йваночку, а що є добре, що є лихе? Ніхто того не знає. В однім місці людину вбив — ти герой, а в другім — душогуб. Убив солдат ворожого генерала на війні — герой, пристрелив свого — вбивця. А людина ж є людина… Усе на світі, Йваночку, як рукавиця: зверху чорне, всередині біле. А вивернув — зовні біле, всередині чорне. То як, Іваночку, по руках?

Дістала Паниха знову вузлик, з вузлика — целофанчик, з целофанчика — другий червінець.

— Е ні, бабо, і не вмовляйте — одказав Іван.

Втретє полізла баба в торбинку, але Йван на те лиш всміхнувся:

— Самі ж, бабо, сказали, що все на світі однаково. У вас та брила чи в мене — різниці нема. То хай краще в мене.

Зчорніла враз Паниха, слину рукавом втерла, поманила пальцем і скривила підмальовані губи:

— Дурний ти, Іване. Для кого стараєшся, спину гнеш? Щоб Храпченко на тобі їздив? Усе «завтра» тобі обіцяють, а собі сьогодні вже лічний комунізм построїли. Від рання до смеркання робиш, а жити коли думаєш? Роки твої молодії за водою збіжать, не схаменешся й коли. Надбаєш всього на старість, а зуби випадуть, а штани тільки вітер здійматиме. Ні з’їсти, ні полюбити. Ні ремесла свого, ні добра передати нікому буде. Не лишиться од вас ні сина, ні тина. Лиш вимпел червоний за невтомну працю… А щоб знав мою доброту, духовий оркестр закажу тобі в останню путь.

— Та чи доживете ви до того? — потихеньку сунув бабу до дверей Іван.

— Та я і тебе, і всіх вас ще на цім світі переживу — бризнула слиною в лице Паниха — Я ще на твоїй могилі покачаюся, бодай вона… поросла — чорно лайнулася баба.

Висадив її Іван за поріг, крутнула вона спідницями й полетіла, мов несватана дівка з чужого весілля.

Одчинив Іван навстіж двері кузні, щоб вивітрилися солодкі, аж ніби трупні бабині парфуми. Бемцнув у рейку сторож біля контори, загадуючи іванівцям на роботу.

Тільки нагнувся до своєї брили, як почув два голоси — басовитий та тонкий, баб’ячий. То йшли на звичний вранішній перекур Паримуд з Кириком.

— Добридень, Іване — прогув Паримуд.

— Дасть бог день, дасть чорт роботу — задріботів тенорком Кирик.

— Прибіг оце Храпченко, розкричався на весь гараж. Мовляв, дуже носа дере ваш Іван. Критикувать усі вміють, а робить ніхто не хоче. На керівництво голос здійма, а паршивого шворня зробити — зась! То нащо, кричить, нам такий коваль. Кузню закрить, а Івана — гній возить!

— Я, кричить, Іваночку, це діло в прокуратуру передам. Через таких халтурщиків хлопці мало не повбивалися.

— Нам-то воно що? Де сядуть, там і злізуть. А тебе шкода. Гарний ти хлопець, тіко жить не вмієш. Мовчав би та руку дер, як усі. З начальством воювать — що проти вітру ллять. Та Храпченко з районним начальством давно шури-мури крутять. Він — їм, вони — йому. То все одна керівна макітра. Знаєш, як ото вареники, сей раз труснули — на споді, другий — нагорі. Невідомо, як і повернеться.

— Та прикинься ти, Йваночку, меншим. Хіба тебе убуде? Вони ж гордих не люблять, ох не люблять…

— Тіко дивуюся я тобі, Іване. Чого жили рвеш? Усієї ж роботи не переробиш. Храпченко собі в райцентрі особняк поставив, в селі хату вибехав, а ти шиферу десять літ просив, коли строївся. Як ти що зробиш — Храпченкова заслуга, як він головою не подума — твоя вина.

— Та не переживай ти, Іваночку, за той шворінь. Нам хоч золотий дай — на один день. Сядь ото, як усі, і сиди. Отоді вони самі коло тебе побігають.

Мовчки слухав їх Іван. Правда то була, але якась чорна, чужа правда. Ніби всі вони в колгоспі найнялися до когось. Слухав і не розумів — чому все так? Ніби ж на словах всі хорошого хочуть, а на ділі все бур’янами зароста. Чи вигідно комусь, щоб у нас все так йшло? І де той, од кого все це незрозуміле коїться?

Може, й собі сісти, руки на грудях скласти? Сяде — і чекатиме обіцяної з неба манни небесної, молочних рік, кисільних берегів. Та звідки вони візьмуться, коли земля тільки од поту родила, а з неба тільки міндобрива сиплють…

Хоча… Іван глянув на свою брилу, всміхнувся, крутнув вуса і підморгнув Паримуду:

— Не все у нас так погано. Трапляються і в нас дива. Знайома вам ця штука?

Кирик з Паримуд ом спинилися на півслові, кисло перезирнулися і втупились на вистиглу самородну голову.

— Вже охолола? Казали ж вчора Храпченку, щоб не гарячкував. Воно все у нас само вистага. І що ти з цієї хреновини надумав зробить? Шворня нового?

— Та ні — багатозначно сказав Іван — вона в нас сама що завгодно може зробить. Що задумаєш, те й зробить.

— Та ну… — байдуже протягли друзяки — Знову ти, Іване, зі своїми фантазіями.

— А ви тільки спробуйте — образився за свою брилу Іван — От ти Паримуде, чого зараз найбільше в світі хочеш?

Паримуд полапав себе по кишенях і важко зітхнув:

— А то неясно…

— Тільки не лінуйся, чіткіше формулюй!

Паримуд вирячився на брилу, і враз витнувся з неї фіолетовий промінь, од чого кузня здалася зробленою з антрациту, потемніло у всіх перед очима, заколивався плазмовий згусток, набираючи знайомих форм, і опинилася в руці у Паримуда пляшка казенки із золотою безкозиркою.

— Оце так да!!! — ахнув він від несподіванки.

У Кирика виокругліли очі, хоч він вже давно нічому не дивувався в нашому житті.

Іван поблажливо дивився на всі ці дитячі забавки:

— І це все?

Паримуд винувато кліпнув:

— А хіба ще можна?

Блиснув фіолетовий промінь, стемніло в кузні, і в лівій руці Паримуда опинилася ще пляшка. Той розплився в безглуздо-щасливій посмішці. Іван не зрозумів — дублікат?

— І оцього тобі вистачить?

— Та як сказати — зглитнув слину Паримуд — а можна іще попробувати?

Іван з надією подивився на Паримуда і кивнув. Тут же блиснув промінь, стемніло перед очима, і Паримуд піймав на льоту, мов малу дитину, третю пляшку.

«Невже людині так мало треба?» — отетерів Іван. Кепсько стало на душі. Підійшов він до Паримуда, погладив по кучмастій голові, ласкаво зазирнув у скляні очі:

— Ти те проси, чого тобі для повного щастя не вистачає.

Подивився Паримуд кудись у далечінь, набрав повітря в груди, зітхнув, зважуючись на відчайдушний крок, обличчя стало, мов у поета, блиснув промінь, стемніло — і піймав він у пригорщу лискучу новонароджену чекушечку.

Махнув Іван рукою, втомлено сів на лаву і за серце взявся:

— Бідний ти, бідний. Пошли по раки, а він жаб наловить… Забирайте своє щастя та йдіть з богом.

— А я! — підскочив Кирик.

- І ти — глянув згори вниз Іван — наперед знаю, що попросиш — закуски. Ідіть, поки пляшки не побив.

Видно було в двері, як повернули вони замість гаража на старе сільеьке кладовище по той бік пагорба, щоб сісти під квітучою липою на могилках, щоб піймати примарних радощів до темряви в очах, щоб випасти, вмерти хоч на день із цього буденного життя…

Загуркотів під горою мотоцикл, завищали на майдані гальма, розчахнулися двері, і на порозі постав, наче мішень, чорний силует Храпченка.

— Моб твою ядь, то ти тут з брилою бавишся? А шворня зробив? Ти ж іще на вчора обіцяв!

Іван трохи сторопів:

— А чого ж, зробив. Ось — приймайте роботу.

Наче слизьку гадюку, взяв до рук синявого шворня Храпченко. Поцокав залізним пальцем, мало на зуб не попробував, але криця була справжня. Блимнув жовтими очима і підозріло спитав:

— Чесно скажи — де взяв?

— Купив — ховаючи в вуса посмішку, мовив Іван.

— Ти мені ці штуки кинь — аж підстрибнув на місці Храпченко — Ти брехать не вмієш, я тебе наскрізь бачу. Од народу приховував?

Дід Храпченків уславився в селі тим, що найкраще хліб шукав, труси робив. Нюх мав собачий. У вдови останній горщик борошна з-під землі винюшкає. Усе в начальство мітив, та помер безславно — пірнав у лайно зі щупом та й захлинувся.

Кинув шворінь під стіну Храпченко, приступив до Івана ближче, знову вхопив за ґудзик на сорочці:

— Думаєш, шворінь мені твій потрібен? Ох, не прикидайся дурним, Іване. Гадаєш, не відчуваю, що ти мене не любиш? Та ти не тільки мене, все начальство, мабуть не любиш! А я тобі скажу, коли начальство своє не любиш, то й державу не шануєш. Думаєш, рівність колись буде? Ге-ге, наївний ти чоловік. Завжди одні внизу будуть, а інші — нагорі. При всякій владі над тобою начальство буде. І кожному ти, Іване, небезпечний.

Одірвав Іван залізну руку від себе, аж ґудзик одскочив.

Того сонячного полудня ходили вони з Храпченком по бензозаправці. Тримав у руках Іван журнал, заповнений друкованими літерами — залізна рука писала — звіряв дані приходу палива з фактичними витратами на сьогоднішній день. Сонце пряжило немилосердно. Ластівки низько над водою літали, на дощ заходило. Видерся залізною драбиною на цистерну Іван, третя була скраю, одкрив люк — повна по вінця, як і зазначено — 60 тонн. І чогось підозрілою видалася йому та наповнена ущерть цистерна, ось-ось через край переллється. Ставив гапличок унизу Храпченко і підморгував:

— Порядок!

Припасовував того дня Іван ножі на силосний комбайн, щоб не тупилися, а самозагострювалися, мов акулячі зуби, добрий дощ пройшов, схолодніло по обіді, ніби в яблуневий цвіт, пізненько вже повертав додому Іван, а коли проходив повз заправку, наче смикнув хто глянути в ту цистерну ще раз. Одкрив, а там рівень на метр впав. Кинув туди-сюди Іван — три тонни немов випарувалися. Отоді й зрозумів, чого Храпченко так проти його вимірювача пального був — він і щільність рідини визначив, яка від нагрівання мала властивість розширюватися. Тільки за голову схопився — скільки років отак Храпченко, мов ведмідь на пасіці, хазяйнує? Сів удома і написав дві доповідні: одну на правління, а другу — в район. І одразу відчув, що ніби в трансформаторну будку його замкнули: куди не ступить, куди не сунеться — всюди струмом б’є, шкіра на пальцях облазить.

Стояв перед ним Храпченко, набичивши стрижену йоршиком голову, грав жовнами, стискав-розтискав залізну руку:

— Дякуй, Іване, що з батьком твоїм ми були великі друзі, разом кров проливали під Кенігсбергом, то тільки попрошу добром — забери ти свої папірці та порви, бо тобі ж гірше буде. Не знаєш ти ще, на кого замахуєшся. Та за твої фокуси-мокуси тебе давно з кузні гнать треба втришия…

— Мене? — склав руки на грудях Іван, помовчав і насмішкувато додав: — То, може, ви молотом замість мене махатимете? Бо інших охочіих нема…

— Та я тебе… — розмахнувся залізною правицею Храпченко на брилу, але, згадавши вчорашнє, стримав руку: — О, вже остигла? Так! Після обіду в район на брухт повеземо, план тріщить по всіх швах.

— Та ви що? — зблід Іван — Це… ви знаєте, що вона може?! Та вона думки вгадує і матеріалізує.

— Ну? — скептично блиснув залізними зубами Храпченко — Знову джміль у голові?

— А ви самі спробуйте. Чого б ви зараз найдужче хотіли?

— Ну, ізобретатіль, дивись — ненависно мотнув головою Храпченко.

Блиснув промінь, стемніло в кузні — й раптом ожила в кутку пудова кувалда, підстрибнула, мов опечена, звела вгору набалдашник, крутнулася під стелею і з усього розмаху брязнула по Іванових цяцьках на дубовій полиці, аж сипонули вони куди яка, за другим разом тріснула й сама полиця з мореного дерева. Зависши на мить, люто опустилася кувалда на старенький токарний верстат, який притяг Іван з райсільгосптехніки: брязнув кожух, полетів у куток шпіндель, де був затиснутий саморобний різець. Затим облетіла кувалда коло, вибираючи собі нову жертву, одним ударом розтрощила юкляний посуд для хімічних дослідів, що стояв у кутку на шафі, проламала стіл і затанцювала по підлозі, здіймаючи гар, гупнула об стіну, аж кузня задвигтіла, аж пргісів сам Храпченко, шукаючи, де б його сховатися, таке смертоносне було те знаряддя, свиснула у них над головами і вилетіла в двері.

Наче п’яна, похитуючи чорною головою, попливла вона стежкою в село, на ходу зносячи молоденькі щепи, де яку квіточку, порвала електричні дроти до кузні, що сплелися й почали червоніти, спускалася вже вниз до містка, який вів у село, і можна було лише уявити, якої біди накоїть вона, увірвавшись між людей…

— Стій, стій!!! — не своїм голосом закричав їй услід переляканий, блідий Храпченко, спотикаючись, мало не падаючи на коліна, щоб не допустити хуліганських дій, за які довелося б відповідати.

Наче підтята, злетіла і впала кувалда в струмок, здійнявши сніп бризок.

Важко подивився Храпченко Іванові в душу, ніби запідозрив, що не такий простий Іван, як здається, втер піт’ з чола:

— Ну стривай, і ти в мене потанцюєш отак…

Дістав із води Іван остиглу вже кувалду, поклав собі на шию і подався в кузню, збагнувши дорогою, що дуже небезпечно допускати до брили першого-ліпшого із його темними бажаннями.

Здогадався, відчув він, що святий його обов’язок як винахідника — спорудити для унікального матеріалізатора думок захист: запобіжник від злого дурня.

Розділ четвертий

— То бажаєте увічнитися?

Втерши піт з бронзового чола, відчуваючи незрозумілу кволість у ногах, Інокентій Вольфович увійшов до захаращеної всіляким гіпсовим ломом майстерні. Стояли там безголові жіночі фігури, витнувши перса, монументальні погруддя із порожніми очима, шахтар з відбійним молотком на плечі, архітектор з рейсшиною, футболіст з м’ячем на нозі, на полицях зберігалася рельєфні жіночі озаддя, м’язисті руки, кілька животів. На череп якийсь збитошник натяг олімпійку з довгим козирком.

— Прошу сюди — насмішкувато підморгнув йому патлатий, з божевільними зеленими очима молодик у светрі на голе тіло, тонконогий і жвавий, схожий на сатира, який звелів називати себе просто — Майстер.

Проклинаючи себе за інтелігентську піддатливість — здався на кількамісячні вмовляння свого невсипущого секретаря Дяченка — Інокентій Вольфович зійшов на критий зеленим сукном подіум, замружився од світла після темного коридора, не знаючи, як і повернутися.

— Сідайте — кинув молодик, вказуючи на старовинне плюшеве крісло.

Інокентій Вольфович гупнувся на м’яку подушку, що хукнула золотистою курявою, і застиг у незручній, бульварній позі. Все це будо дуже і дуже невчасно. З голови не йшла загадкова скринька, яка вміла розмовляти людським голосом.

Молодик зашелестів накладними, перекладаючи їх копірувальним папером, і діловито спитав:

— Як бажаєте — на повний зріст чи погруддя?

— Не знаю — розгублено мовив Інокентій Вольфович. Ніколи він ще не потрапляв у таку ідіотську ситуацію. Точнісінько манекен на вітрині — Як скажете.

— Тоді на повен — висунувши язика, вивів у накладній патлатий — Тепер поза: в боротьбі зі стихіями, в кабінеті чи перед народом?

— Не знаю — відчуваючи, що піт тече градом, відказав Інокентій Вольфович. Ох і тиран же цей ласкавий Дяченко: не дає кроку вільно ступити, все в нього розписано по хвилинах — наради, делегації — Простіше б. Я все-таки вчений, фізик.

— Тоді в глибокій задумі. З ядром.

Крізь нечисте, на всю стіну, вітринне скло Інокентій Вольфович бачив, як двоє вантажників у дворі несуть зі складу на автомашину гіпсову колгоспницю з поросям у руках, причому порося було як живе. На кузові стояло вже штук п’ятнадцять таких білосніжних, сяючих радістю від колгоспного достатку крутобоких молодиць. Вантажники проклали між них ватяну кишку, яку застосовують для перевезення меблів, закрили борт, шофер сховав у кишеню накладну, машина хуркнула димком і рушила до прохідної.

— Скажіть — ворухнув пересохлим язиком Інокентій Вольфович — може, це незручно, я ж іще живий? Може, не треба всього цього?

— Як? — звів на нього іскристі, веселі, мов у лісового Пана, очі патлань — Я вже під вас аванс взяв, накладну виписав. Ви ж в нас ще з квітня в плані стоїте. Е ні — лукаво посварився пальцем — не вийде. Самі ж повинні розуміти — ви увесь колектив без премії лишите.

— А можна між нами?.. — промокнув хустинкою піт Інокентій Вольфович — До вас часто звертаються з цим? Я маю на увазі — ще живі?

— Дивна ви людина — цинічно скубнув ріденьку козлячу борідку молодик — Соромитеся, мов красна дівиця. Давно б уже пора звикнути. Скажіть краще, який матеріал на «костюм» братимете — мармур, граніт, бронзу?

- І все ж… — вирішив не поступатися Інокентій Вольфович.

— Та трапляється — опустив повіки молодик, даючи зрозуміти, що це професійний секрет — але, як кажуть, у порядку винятку. Тут мертві в черзі по п’ять років стоять. Завал повний. Вважайте, що вам пощастило. То який матеріал набиратимете?

— Вам видніше — Чогось у цій гіпсовій майстерні Інокентій Вольфович відчув себе найнещаснішою людиною, ніби був присутнім на власному похороні.

— Давайте бронзу! — по-змовницьки, спокусливо підморгнув молодик — Мармур не в моді. Тільки бронза! Вічний матеріал. Знаєте, граніт все-таки тріскається. Вода, мороз, спека, те-се…

Останнім часом, відсвяткувавши своє сорокаріччя, Інокентій Вольфович частенько задумувався безсонними ночами про вічність та безсмертя. Він був у розквіті сил, очолював цілий інститут, і далеко до нього було всім геніальним його однокурсникам, які колись кидали про нього — «середнячок», зневажали за активність і цілеспрямованість. Але він прощав їм, фантазерам і мрійникам, стилягам, любителям рок-н-ролу, талановиті, утопічні ідеї яких гинули в здоровій боротьбі наукових сил разом з їхніми носіями. Наука — це велика політика. Але боліло вже ночами скривджене серце, втікала від нього між залізних дерев сонячна дівчина, майже не грузнучи в пляжному піску, назавжди лишаючи ліжбище засмаглих, оголених тіл, їхню спрагу і невситиму любовну жагу. Вбігав він в залізний ліс, де мертво кували механічні зозулі, але ноги ставали свинцевими, не міг він її наздогнати, знаючи, що то навіки щезає від нього істина… Мов старіюче тіло, відчував він усі свої наукові генеральські регалії, й запалив би руку, щоб освітити хоч на мить той темний ліс, згоріти заради пошуку єдиної на світі істини…

— На постаменті чи без? — націлив ручку в накладну вдоволений своїм життям серед натурниць молодик, який, не брав, видно, до уваги всілякі муки старіючої совісті.

— Та вже є — механічно сказав Інокентій Вольфович і здригнувся, зрозумівши, як нетерпляче підштовхуватиме його з життя та скульптура.

— О’кей — молодик підніс накладні та ручку для підпису — Дорогувато, але мистецтво вимагає жертв. А тепер — станьте в позу.

Затим він дістав із шкіряного кофра японський фотоапарат, поміняв об’єктив, обійшов живого Інокентія Вольфовича з експонометром, клацнув його на плівку кільканадцять разів з найрізноманітніших точок, навіть зі спини, пояснюючи переваги свого творчого методу тим, що інколи, якщо твориш у екстазі, у скульптури можуть виникнути небажані оптичні ефекти.

— А я переглядаю всі проекції у знайомих кібернетиків на дисплеї — похвалився молодик.

Глину він місити не збирався. Інокентій Вольфович, який наладнався був годину вистоювати з камінним обличчям, замисленим виглядом, хоч не мав серед гіпсових уламків жодної путньої думки, спостерігав за дивакуватим майстром трохи ревниво. Невже він не вартий ні олівця, ні гіпсу? Але його уявлення про художні засоби на сучасному етапі, вочевидь, застаріли. Молодик Дібрав фотоапаратуру у кофр, труснув патлатим, богемним, замащеним у глину та фарбу волоссям, свиснув у двері до якоїсь гарненької, в маєчці на голе тіло дівчини, яка пробігала повз, і недбало кинув через плече:

— Через два тижні прошу на першу примірку.

Було рівно без десяти перша.

Петро Зозуля спинився перед малопримітною вивіскою на безкінечному бетонному паркані, витяг портмоне і звірив адресу. Там, за огорожею, на горі, у буйній липневій зелені потопали новітні фантастичні споруди.

Інститут, куди його одразу після аспірантури запросили завідувати лабораторією.

Серце жайвором тьохкало в грудях. Він і досі не міг зрозуміти — чому саме його? Ніде й ніколи нічим особливим намагався не виділятись. Був як усі.

У відкритому портмоне, за прозорим целулоїдом лежала фотографія. Звідти на нього дивився з гордістю та схваленням весь його колишній дитбудинок — велика сім’я на моріжку у старовинному парку, що обліпила сувору, але справедливу Степаниду Іванівну Люлько, яка замінила йому після тієї чорної ночі усіх на світі. Тут він пройшов школу жорстокої і прекрасної рівності, дитячого комунізму, про який мріяли соціалісти-утопісти. Всі носили однакові штанці, шоколад ділили на п’ятдесят порцій, всі були братами і сестрами, мали однакові синці, повстаючи проти злого слова «інкубаторські»…

Поправивши краватку, він ступив на прохідну, де куняла з в’язанням позеленіла од старості бабця, що трішки кольнуло його новонароджені колективістські почуття, корпоративну гордість, вискнула вертушка, і він опинився на території.

Безлюдно і сонно тут було. Плив над бетонною графікою центральної алеї тополиний пух, вицвітали на сонці плакати з діаграмами, сліпав на порожньому п’єдесталі старий трьохсотлітній ворон — і все це нагадало йому казкове сонне царство. Але він одігнав цю песимістичну думку, познущавшись із свого примітивного уявлення про творчу роботу великого наукового закладу як про риття котловану в хроніці тридцятих років. Все далеко складніше — думки визрівають у тиші, розслаблені, мов латаття в тихому лісовому озерці, злякано закриваючи од галасу свої білосніжні чашечки.

І взагалі, мабуть, це дитбудинківський максималізм — соватися в чужий монастир зі своїм уставом ентузіаста. З цим треба буде наполегливо боротися, щоб йти в ногу з великим колективом, який віднині стане його новою сім’єю.

Без однієї хвилини перша він постукав у залізні двері, що безшумно відчинилися.

— Товариш Петро Зозуля? Він скромно схилив голову.

— Радий познайомитись. Миколай Федотович Дяченко, вчений секретар — З-за письмового столу проворно вибіг, кланяючись на ходу, довготелесий чоловік книжного вигляду, так приязно всміхаючись, з такою радістю зазираючи у вічі, що Петро Зозуля одразу відчув себе зобов’язаним такій гостинності.

— Дійшло наше прошеніє до божих вух. Зголосилося-таки міністерство направити до нас. Документики ваші можна?

Петро Зозуля простяг теку з гербовими паперами, відчувши, як добре бути часткою відлагодженої системи, державним дитям, яке передають з рук в руки, немов естафету. І він був безмежно вдячний за це нашому гуманному ладові.

Товарищ Дяченко, прочитавши носом папери, перевірив їх на сонце, зазирнув з боків і поклав до сейфу:

— Мені вас Інокентій Вольфович, многая йому лєта, вельми і вельми хвалив. Каже — се вівця божа серед нинішнього розбещеного студентства. Як, каже, вміє слухати — просто нектар з твоїх вуст п’є, губами за тобою ворушить. Який би вчитель, каже, не хтів мати такого учня. Хвалю, зело хвалю. Блаженні кроткії!

Од несподіваних похвал, висловлених у старорежимному візантійському стилі, Петро Зозуля потупив очі й почервонів. Вчений секретар, забачивши цю метаморфозу, аж руки склав на грудях од замилування:

— Блаженні чисті серця. Боюся вас перехвалити, але за останні сорок літ служби я такого рум’янцю не бачив. Ангел, чистий ангел. Зрить наш Інокентій Вольфович людські душі. Сказав мені було після президії в Академії — приглянувся мені в університеті вчений отрок один, саме аспірантуру закінчує, здається, думки мої читає, у вогонь і воду за науку піде. Отакі виконавці й потрібні. Чесний та непорочний, мов херувим. Вгадав, бачить бог, вгадав.

Петро Зозуля од ніяковості ладен був спаленіти на місці. І хоч спершу його трохи дивувала мова Миколая Федотовича, але й це за мить видалося йому природним і необхідним; як-не-як — храм науки.

— Не буду приховувати — усмішка враз щезла зі зморшкуватого обличчя товариша Дяченка — директор у нас суворий, але справедливий. Я на своїм довгім віку тут вже кількох директорів пережив, але вам скажу щиру правду: такого енергійного, такого видатного організатора науки, такого чуйного керівника я ще досі не знав. Лише завдяки його батьківському піклуванню, після многая літ упадку та животіння, коли миші білої не було, знову почали в нас нечувано буяти всілякі наукові многомислія. А як молодь підтримує! Та що казати, ви- тому живий приклад — Дяченко схилився до Петра — Можна, про сокровенне спитаю — ви начальство любите?

Петро Зозуля безпомічно відкрив рота, губи його скривилися, ніби він хотів заплакати, та тільки закивав головою. Траплялися йому в житті лише суворі, але справедливі начальники, справжні радянські люди, і як він міг їх не любити.

— Хвалю! — воздів коричневий палець горі Дяченко — Всяке начальство од бога. Воно пастир отарі своїй, воно дбає про колектив свій денно і нощно. Гнів його — гнів праведний, бо воно наставляє на путь істинний нерозумних дітей своїх. Возлюбіть його, як самих себе — тут Миколай Федотович насупив брови — А всілякі хулителі та критикани, затямте раз і назавжди, гірше сатани. Вони не проти начальства, вони проти богом даної влади йдуть!

Проповідь ця видалася Петру Зозулі трохи дивною, але оскільки його вчили шанувати старших, терпимо ставитися до різних думок, то він лише делікатно втер чужу слину з щоки.

— Так — зиркнув на годинник Миколай Федотович — Скоро Інокентій Вольфович прибудуть. Тільки я знаю, яка це зайнята людина. Усе в клопотах про науку, годинки на місці не посидить — наради, симпозіуми, обмін досвідом. Ви тут людина нова, то скажу одразу, що підлеглим побачити його — то велике щастя для нас, простих смертних. Скажіть, а в чому ви, зовсім молода людина, бачите сенс служіння науці? У сумнівах чи у вірі?

Петро Зозуля страдницьки скривився, моторошний, наче вовче виття, звук вирвався із спотвореного рота, на очі навернулися сльози, і Дяченко злякався, відступаючи за стіл:

— Що з вами? Заспокойтеся.

Дивлячись на нього фанатичними, самовідданими очима, юнак дістав ручку і написав на листку календаря:

«Я німий. Говорити не можу, але все розумію».

Дяченко наче жабу проковтнув, дивуючись такому вибору директора, але враз оволодів собою, поплескав юнака по плечах: тим краще, триматиме язика за зубами.

— Це нічого, слово — срібло, а мовчання — золото. Ви не переживайте. Влаштовуйтеся у нас, знайомтеся з інститутом, а коли настане час — Інокентій Вольфович вас сам викличе. Ходімте пообідаємо, а потім я покажу ваші володіння.

Легенька хмара закрила сонце, тінь її пливла інститутською територією, коли вони рушили на оглядини. Попереду виступав на цибатих ногах Дяченко, за ним крутив головою праворуч і ліворуч Петро Зозуля.

За інститутським корпусом тяглася асфальтова доріжка, ховаючись за порослий дерезою, з глиняними виярками пагорб. На тому пагорбі стояли руїни давньої, зведеної із груботесаного каменю дзвіниці. Вона була обнесена риштованням, вже позеленілим з північного боку, що мало показувати активну реставрацію.

Дяченко тричі плюнув у її бік:

— Розсадник мракобісся. Важкий спадок минулого. Та якби мені бульдозер, я б з нею не панькався. Ото ще меценат наш Інокентій Вольфович, грудьми ці руїни захищає: пам’ять народу, історія… Навіщо нам ворушити минуле? Треба жити сьогоднішнім днем. Я б на цім місці модель атома поставив!

За пагорбом у огородженому сіткою квадраті гула потужна трансформаторна підстанція, яку живили три товстелезні дроти. Одчинивши хвіртку з намальованими черепом та кістками, вони ступили в зону, де лежав, наче велетенський бублик, тороїд. Трава під ним вигоріла, але вже пробивалися із згарища фіолетово-червонясті паростки.

— Маємо прискорювач типу «Токамак» на мільярд кіловольт. Був найпотужніший у Європі. Та цей Петюнько, чорти б його побрали, експеримент тут влаштував — чи зможе пробити пі-мезонний пучок базарне сало? За три години річний ліміт електроенергії вичерпав, витребував з міськенергомережі, щоб місто на п’ять хвилин одключили, мало, бач, йому було, і таки добився свого — спалив. Вони обійшли порожній мертвий бублик, посередині якого квітував царствений будяк, розпростерши своє драконяче листя — все, що вижило в зоні високих напруг.

— Дякувати нашому Інокентію Вольфовичу, добився-таки в інстанціях: наступного року новий прискорювач на трильйон кіловольт будемо зводити. Гех, отоді тільки й дивися за тим Петюньком…

Доріжка випірнула на луг, де стояли свіжі стіжки, виглядали з-за тополиної огорожі черепичні дахи. Звідти долинав відчайдушний свинячий вереск.

— Наш віварій. Інокентій Вольфович створили. Раніше, було, білої миші для досліду не допросишся, а тепер — все своє.

Вони увійшли на ошатне, посноване трубами, оранжевими естакадами подвір’я. Тут теж не було видно людей. Час від часу вмикалися механізми, виконуючи покладені на них обов’язки.

Дяченко натис кнопку, роз’їхалися ворота, і вони ступили до залитої неоном будівлі. Їх зустрів радісний писк. У вольєрах затанцювали, тицяючись об дріт, сотні білих мишеняток, радо сяючи червоними очицями.

— Завжди готові на подвиг в ім’я науки — похвалив їх Миколай Федотович, і мишенята завертіли хвостиками, демонструючи безмежну відданість великій науці.

У наступному приміщенні була кролеферма. Тут Дяченко знову віддав належне Інокентію Вольфовичу, який не тільки надбав сюди усі відомі породи кролів — швидкоплідні, ангорські, м’ясні, ай організував кушнірування шкірок, з яких лаборанти одержували шапки.

Од третьої, найбільшої ферми несло — не дай бог. У літньому загоні, попід дубом спочивала в тіні гладка біло-рожева льоха. Миколай Федотович нагнувся і залоскотав її двома пальцями по ситому череві. Льоха вдоволено рохнула і розліпила закисле око. На рохкання негайно збіглося восьмеро веселих поросят і припали до одвислих цицьок.

— Наша Фрося. Божа твар — розчулено мовив Дяченко — Рекордистка, все потомство од неї.

Вони зайшли до приміщення, Дяченко натиснув червону кнопку, загув двигун, спалахнуло світло, конвейєр поніс у ячеях рожеву біомасу. Що тут зчинилося! Вереск, рохкання, сопіння!

Миколай Федотович ступив у цю радісну веремію, де його вочевидь обожнювали, нагинаючись і чухаючи то одне, то інше сите підборіддя.

— Хто годує, той і владарює. Умовний рефлекс — пояснював він на ходу.

На Петра Зозулю свині не звертали ніякої уваги, і, незрозуміло чому, він почувся обділеним.

— Це перша в місті інститутська свиноферма. Як відомо, тьху-тьху-тьху, свинячий мозок найбільше схожий на людський. Благодатний матеріал для експериментів. Це нашого Інокентія Вольфовича ідея. Ставимо досліди, а те, що для науки не годиться, те, кхе-кхе, на обід… Сусіди наші, з інституту ядерної фізики, й собі пробували таку ферму завести, але не вийшло — годувать нічим. А у нас замкнута технологія. Відходи ідальні йдуть на свиноферму, а свиноферма постачає їдальню.

На драбину, що стояла в кутку, ступнули босі, вузлуваті, із закрученими, немов кора, нігтями, могутні ноги, а за ними з горища з’явився, позіхаючи до тріску в щелепах, здоровенний чолов’яга в білому халаті. Протерши надбрівні дуги, він лупнув єдиним оком посеред чола.

— Гервасій, наш молодший науковий співробітник. Оператор по автоматизованій відгодівлі свиней. Ось на кому наша ферма держиться. Сам пасе, сам ріже, сам ковбаси начиняє. Тут за ним три заводи ганялися, переманювали, але Гервасій вірний служака, любить Інокентія Вольфовича. Правда, Гервасій?

— Ги-ги — вищирив жовті ікла Гервасій.

— Працюй, працюй — поплескав його по плечах Дяченко — Інтересне хобі у чоловіка, хлібом не годуй, а дай, коли кабана ріже, кухоль свіжої крові випити…

Оддалік, у закутку стояв кріпкий, із заґратованими віконцями хлівець. Вони вже виходили, коли звідти почувся страшний рев, поміж пруття вилізли роздуті ніздрі, вибалушені од нелюдської муки очі. Петро Зозуля німо глянув на Дяченка.

— То Петюнько експериментує. Здумав вивести робочу худобу, яка б сіна-соломи не вживала, а харчувалася самими газетами. Третій рік там у нього живе, а ніяк не звикне. От ірод!

З улоговини, порослої вільшаником, бузиною, доріжка повела вгору. Вони зійшли на пагорб, звідки відкривалася неземна райська долина.

У чаші, зробленій природою, буяла немислимих форм та розмірів зелень.

Виноград на терасах був розіпнутий між телеграфних стовпів, грона звисали кожне пуд вагою, хоч іще й не зовсім дозріли.

На яблунях наливалися плоди завбільшки з дитячу голову, здоровенні груші ламали підперті тичками гілки, вишні дозрівали такі, що в рот не ухопиш, щокасті сливи просвічували на сонці янтарем, а кожної вистачило б на стіл у дитсадку. У Петра Зозулі од захвату розширилися очі.

Справді, природа не храм, а майстерня.

Вони зайшли на помідорне поле. Помідорні дерева височіли над головами, молочні томати звисали, мов плафони в міському парку, так густо пахло, ніби рослини оббризкали есенцією. Попереду кивкнув птах, злітаючи з гілки, Дяченко сахнувся, ледь його втримав Петро, й на стежку упав мічений дзьобом помідор. Дяченко скотив його з дороги ногою.

Дивний тут був город. На сортовипробувальних ділянках визирали з-поміж квітучого, наче колючий дріт, гудиння такенні огірки, що кожен зайняв би кадуба; стручки гороху звисали над стежкою, тріскаючи від спеки з гарматним звуком; бадилля моркви стирчало із землі, немов зарості правічної папороті; лежали на осонні жовтогарячі, наче дирижаблі, гарбузи, вчеплені на зелені троси.

Дозріваючі пшеничні колосся гнули додолу стебла. Такі колоски Петро бачив у бронзовому снопі на Виставці досягнень народного господарства.

Далі йшла ділянка кукурудзи. Її стовбури сягали вгору на десять метрів. Але замість качанів звисали грона бананів.

— Тьху — ненависно зиркнув на цей гібрид Дяченко — Богомерзка справа. Схрещують-перехрещують, потвори плодять. На кого замахуються? Дарував нам творець всяке зело та твар божу, щоб од віку й до віку множилися, то вони в божий промисел лізуть, генною інженерією зайнялися, хоч не дозволяв їм цього Інокентій Вольфович. Покарав їх бог, як у воду дивився директор наш незрівнянний.

Вони зайшли між гігантських квіток з м’ясистими фіолетовими стеблами, губастими пелюстками, збудженими тичинками, що заворушилися, відчувши їхній прихід. Запах тут стояв м’ясний, наче у старій кулінарії. Зграя горобців сіла на квітку. Й раптом пелюстки її блискавично стулилися. Петро лиш плечима ворухнув.

На узліссі стояла вже поіржавіла табличка зі стрілкою, що показувала хідник до третьої лабораторії.

Видно було, що сюди давно вже не ступала людська нога.

Асфальтована доріжка, що спускалася в глибокий, зарослий вільшиною яр, вже потріскалася, випустивши бур’яни, паростки молодих кленків.

І що нижче вони спускалися, то важчим, солодкавішим ставав земляний дух. Доріжка вела попри ручай, де ледь сочилася смоляна водиця, переповзаючи різний непотріб — автомобільні покришки, порожні замулені пляшки, іржаві консервні бляшанки. З крутояру стирчала заґратована труба, звідки лилася в ручай гидка тванюка, од якої і сочився той відворотний запах.

— Каналізаційний колектор — обернувся Дяченко — Скільки Інокентій Вольфович клопотав, щоб закрили, а не можуть. Ще до революції збудований, всі бояться лізти, щоб не привалило.

Труба лунко гавкнула. Звідти визирнуло химерне собача. На одній шиї було дві недорозвинуті голови. Забачивши чужинців, воно чкурнуло назад у трубу.

— Бач, і тут завелося бісове поріддя. От воно до чого доводить — оте інакомисліє…

Нарешті доріжка привела їх у самісіньке осердя яру, його пах, порослий дудчастими стеблами дягеля, лепехою, звідки колись витікав і сам ручай. На тому місці з гори випирали циклопічні бетонні стіни, вкриті зеленуватим мохом. Залізна брама була замкнута на закоростявлений замок. Фарба на воротах полущилася, ховаючи якусь цифру.

— До бога хотіли дорівнятися, то горітимете в геєні огненній. Усе прах, усе тлін, усе могила — Дяченко багатозначно підніс палець догори — Отут ваші попередники працювали. Третя лабораторія. Ростову воду хотіли створити, панацею для страждущого людства, одним хлібом усіх голодних нагодувати. Замкнулися в своїй печері, сектанти проклятущі, все про нову наукову мораль торочили. Написали на дверях — «Не сотвори собі кумира!» Ух… Генії невдячні. А все той Розум… Допився вже був до положеній риз, а Інокентій Вольфович його з санепідемстанції, де той пацюків труїв, на світ божий витяг, до себе приблизне, лабораторію дав, тільки служи та в ноги кланяйся благодійнику. Так ні — гординя заїла. Як вигадали свою ростову воду, то самоволіє стали проявляти, на весь світ захотіли про себе розтрубити — ото, мовляв, які ми розумні! Отчих порад не слухали, полізли поперед батька в пекло, а що в результаті? В результаті — той Розум з глузду зсунувся. Спалив усю наукову документацію і став од Інокентія Вольфовича ховатися. Прийшли через три дні додому — не відчиня. Сусіди кажуть, пише щось, лічильник вдень і вночі крутиться. Виламали двері, а він — у петлі висить. Записка на столі: «У моїй смерті прошу нікого не звинувачувати». Що, чому? А він язика висунув, ніби глузує з нас! От до чого наукове сектанство призво дить. Одірвався од здорового колективу — і загинув… Дяченко облизав тонкі губи, торкнув замок, що іржаво й тоскно завищав, і обняв Петра Зозулю за плечі.

— Нелегка ноша вам випала. Важкий тут дух. Довго доведеться вивітрювати. Але я гадаю, що ви справитеся. Наберете новий колектив, бо той розпався, і — за діло. Тільки обережніше, бо невідомо, що тут за цей час завелося…

— Дир-ректор-ру — ур-ра, ур-ра, ур-ра!!! — зрадів його приходу папуга, чистячи дзьоб об сите воло.

— Цить, дурню! — Щільно причинивши за собою двері, Інокентій Вольфович зняв піджака, накрив клітку з папугою чорною хусткою і полегшено зітхнув.

Нарешті він дістав змогу зайнятися чистою наукою.

Скринька нерушніла на столі — мовчазна і похмура. Може, це прадавній фонограф? Крутиться всередині валик, чіпляються за виступи гачечки, тягнуть голосники. Але механіка середньовіччя спромоглася лише на музичні табакерки з менуетами, а тут — людська мова. Чи, може, йому причулося?

Інокентій Вольфович по-школярськи озирнувся, витяг з кишені портмоне, з портмоне — п’ятнадцять копійок і нерішуче копирснув щілину. Знову зарипіли в скриньці коліщата, і тріскучий голос прогугнявив: «Требаждати…»

Так! Здається, він знайшов ключ до її серця. Інокентій Вольфович потер спітнілі долоні.

Але тут у двері вкрадливо постукали. Він роздратовано озирнувся. Привчив. Жодного кроку без нього не ступлять. Чхнути самі бояться.

— Дозвольте увійти? — замекав, просовуючи в кабінет свою козлячу борідку, професор Дворкович — Можна кілька слів inter hos, між нами. Маю деякі теоретичні міркування.

— Навіщо запитувати, коли ви вже ввійшли — скис Унксов, який хоч і поважав Дворковича за казкове вміння під усе підвести базу, але потай вважав занудою — Що у вас?

— Тут інститутом чутки пішли про скарб. Як народу все це пояснити?

Інокентій Вольфович поморщився, шукаючи найкращий варіант, а затим мовив:

— Оголосіть, що для вивчення об’єкту створено комісію. Про результати дослідження буде сповіщено після компетентного висновку спеціалістів.

Дворкович дрібно закивав:

— Дуже слушно. Ми не можемо допустити нездорових настроїв у колективі. Тонко, дуже тонко, хі-хі. Розтин показав, що хворий помер в результаті розтину. Я гадаю, народ буде вдоволений такою інформацією. Lex est, quod notamus, закон є те, що ми пояснюємо.

— Тепер все? — нелюб’язно спитав Інокентій Вольфович, якому нетерпеливилося продовжити досліди.

— Все це важливо — вчепився йому за сорочку Дворкович — але є речі цікавіші: маю деякі дані про Петюнька. Ні-ні, ніякого пліткування, ми з вами інтелігентні люди — Дворкович підморгнув обома очима — тільки голі факти. Тут Петюнько своїм походженням хвастав, казав, що син простого конюха. Так от — це інсинуація. Мій старший брат цих Петюньків в університеті вчив. На всі сім факультетів попролазили. Так от, ніякий старий Петюнько не конюх, а комірник. Стільки вони братові сала та меду з села поперевозили, страшно сказать. Куркульська династія, даремно їх у тридцяті роки пожаліли…

— Це все? — чемно звівся, даючи зрозуміти, що аудієнція закінчена, Інокентій Вольфович.

Такі дані про сільського пролетарія Петюнька в інший час безперечно б зацікавили його, але нині він бажав зануритися в чисту науку.

Провівши Дворковича за талію, Унксов дістав портмоне, звідти — двадцять копійок, які підніс до щілини. Клацнуло, заскреготіло, і механічний голос знову прохрипів:

— Требаждати…

У двері бадьоро постукали. Інокентій Вольфович ворухнув жовнами і замогильно мовив:

— Заходьте.

— А ось і я! — До кабінету вкотився, мідно сяючи, легкий на згадку Петюнько.

У руках він тримав трилітровий баняк з огірочками.

— Це вам від нашої лабораторії. Перша наукова продукція в цьому заготовельному сезоні. За новою технологією, з аспірином, аж риплять на зубах…

Інокентій Вольфович покірно взяв банку, бо знав, що так просто від хлібосольного Петюнька не одчепишся — і мертвого з ножа нагодує.

— То як тут ця хреновина? — Петюнько боязко кивнув на скриньку — Б’ється? Народ за вас переживає. Що новенького чуть?

— Та нічого! — досадливо мовив Унксов.

— Це добре, що нічого нового — схвально закивав Петюнько — Не люблю я цих новацій. Бійся тіко — що з того вийде. Оце йшов до вас і думав — нащо нам ця скринька? Усілякі писаки галас здіймуть, комісії в інститут понаїздять, почнуть копати. Ще виявлять чортзна-що… От якби в мене спитали, що з нею робить, я б сказав — закопать! Де знайшли, там і закопать. Нащо нам ця гамерика? Закриємо, щоб ніхто не чув і не бачив. Біда з тими відкриттями. Одне безпокойство. Винайшов — впроваджуй. Кому воно нада? Носись тоді, як дурень з писаною торбою. Моя думка така — закопать і хрест поставить. Хіба мало того, що є!

— Ну, шановний, тут ви не зовсім маєте рацію. В науці, коли вже що відкриєш, то назад закрить неможливо — спинив свого агресивного професора Унксов, хоч з деякими його думками і солідаризувався.

— А я хіба що? Хай полежить, їсти не просить. В хазяйстві, як мій бідний тато казали, все знадобиться. Цвяха, було, іржавого не викинуть.

- Є ще у вас до мене питання? — холодно сказав Інокентій Вольфович.

- Є! Хоч не люблять у нас правди, але мушу її сказати. Душа болить — гупнув себе в груди Петюнько — Змій добрячий той ваш Дворкович. Хвлюгер. Куди вітер подме, туди й він свій ніс гострить. Як мій батько казав: кожному барилові чіп. Тут народ балака, що той Дворкович теоретиком у самого батька Махна служив, на тачанці по степах гасав. Документів, самі розумієте, про це не збереглося, але знайдем. Найдуться документи, коли треба буде. Оце я вам давно хотів сказати, щоб не гріли ви ту змію за пазухою.

— Спасибі — пісно подякував Інокентій Вольфович, випроваджуючи Петюнька.

Господи, скоро третє тисячоліття, а про яку любов до ближнього можна говорити?

Лишившись на самоті із скринькою, він дістав портмоне, звідти — полтиника, якого стромив у щілину. Цього разу трибки крутнулися трохи жвавіше, механічний голос став люб’язнішим:

— Требаждати…

Сонце вже сідало за облисілу гору, день закінчувався, а він нічого не встиг зробити. За дверима почулася боротьба, скинувся гнівний фальцет Дяченка: «Туди не можна!!!», стулки завібрували, розчахнулися, й до кабінету увірвався якийсь вигорілий на сонці механізатор, котячи перед собою триколісний агрегат:

— Ось, мрія селянина. Мінітракторець, який може все: виорати город, привезти дров з лісу, дошки стругати, а головне — бензину не потребує…

З дверей розгублено дивився вслід трохи пошматований у суперечці Дяченко, відчуваючи свою повну провину за вторгнення чергового божевільного винахідника.

— Ви заспокойтеся — ласкаво мовив Інокентій Вольфович — Подумать тільки. Це ж геній. Сам, без допомоги спеціалістів, зробив мотоблок, над яким наш інститут десять літ б’ється. Таких на руках носить треба, а ви їх у велику науку не пускаєте — сердито тупнув він на Дяченка.

Той покірно схилив голову, демонструючи повне каяття. Винахідник втер об штани руку і подякував товаришу Унксову:

— Спасибі, хоч ви мене зрозуміли.

— Скажіть, товаришу, я вас правильно збагнув — для своєї роботи ваш агрегат не потребує бензину?

— Так — гордо кивнув винахідник.

— А чим же він живиться? Невже святим духом?

— Чому святим? Водою заливаю.

— Як? — не зрозумів Інокентій Вольфович.

Винахідник одкрутив кришку на мотоциклетному баці, поцокав чорним нігтем, і бак відлунив порожнечою.

— Звеліть принести відро води.

Свято дотримуючись чистоти експерименту, Інокентій Вольфович сам залив звичайну водопровідну воду в горловину, попередньо ретельно перевіривши, чи не приховано бензину в карбюраторі або системі постачання.

Винахідник впевнено сів у сідло, Інокентій Вольфович скептично ступив до вікна. Диркнув стартер, але запалення, звісно, не було, бо хіба могла вода горіти.

— Чорт, іскра пропала.

Інокентій Вольфович співчутливо кивнув. Завжди траплялося саме так. Вдома все працювало, а на офіційних випробуваннях — ні. Винахідник дмухнув на свічку, торснув важілець удруге, втретє — і двигун завівся.

Мотоблок рушив довкола кабінету, загнавши Інокентія Вольфовича в глухий кут. Цього не могло бути, але ж було. З глушника вилітали ледь помітні хмарки водяної пари, а не чорні кільця.

— Перед карбюратором вода у мене ділиться на водень та кисень з допомогою невеличкої системки…

Присоромлений товариш Дяченко тільки мовчки кивав, слухаючи свого директора:

— Та як ви могли? Пропустити такий винахід! Це ж практично невичерпні поклади екологічно чистого палива. Тракторець негайно до нашого музею народної творчості, в золотий фонд. І обов’язково видайте товаришу грамоту із золотим кантом. Щоб всі в його рідному селі знали, як ми щиро підтримуємо народних умільців.

Ощасливлений винахідник притискав до грудей руки:

— Правду про вас казали, розумієте ви простий народ, не те що ці — він ненависно глянув на Дяченка — Повернуся додому — всім про вас розказуватиму. Пам’ятники таким людям ставити треба.

Ласкаво, під руку провівши розчуленого борця за науково-технічну революцію до виходу, ще раз розпрощавшись, Інокентій Вольфович так глянув на свого секретаря, що той витягся у шовкову нитку.

— До мене нікого не пускати. Мене — нема!

Зачинившись на ключ, він дістав портмоне, звідти — новенького металевого карбованця і поніс його до щілини. Клацнуло, карбованець провалився в темні нутрощі, рипливий голос делікатно здригнувся:

— Прем ного благодарствую…

Але тут задзвонив телефон. Інокентій Вольфович рипнув зубами, однак трубку взяв, бо товарищ Дяченко пропускав у таких ситуаціях лише тих співрозмовників, які входили у давно складений і затверджений список.

— Синку — мати дихала на вухо астматично і благально — я б не турбувала тебе, але ж ми домовлялися до батька піти, на Байкове. Річниця ж якраз сьогодні. Двадцять літ як його нема з нами. Гріх буде не сходить…

Вона ще говорила, але Інокентій Вольфович вже поклав трубку. Вічно ці житейські справи трапляються у найвідповідальніші моменти. Проте нічого не вдієш. Треба йти.

Розділ п’ятий

Божевільна була ніч.

Плив над селом жовтий безсоромний місяць, зазирав у всі вікна і будив кров. Купалися в гріховних снах розімлілі дівчата. Шаленіли, кумкали жаби в копанках. Кажани танцювали в чорному танку. Терлися коропи на мілководді, пестячи коропицю, й ікра змішувалася з молоками. Цілувалися, дозріваючи, соняхи на полях, спліталися в шалений клубок вужі на лузі, йшло в природі вселенське весілля, й навіть дерев’яні голуби над вікнами тяглися, розтуливши дзьобики, одне до одного.

Була ніч на Івана Купала.

Із лелечого гнізда на старій груші випурхнув, пробуючи крильця, малесенький білий янгол, політав над городом, нюхаючи пряні красолі, і цікавими очками зазирнув у прочинене вікно. Гарненьке ж таке. Пухкеньке, ловке, ямочки на щоках, золоті кучерики в’ються. Сміється до неї любенько, крильцями тріпоче, грається. Серденько моє, викапаний малий Іванко.

— Синку, синочку, Івасику, де ж ти так довго був, з яких країв до мене летів, ходи сюди, любчику мій, ковалику мій маленький, я тебе нагодую…

Засміялася-заплакала од щастя, пальцями його манить, лепече до нього дитячою мовою, щоб упіймати, бо ниють, божеволіють її налиті місячним припливом груди, бо пахне, пахне їй рідне тільце зеленим яблучком.

- Іди до мене, іди на руці…

Задрібцювало воно крильцями, влетіло в кімнату та до годинника — що там цока? Крутнуло пальчиком стрілку, вискочила з дверцят розбуджена зозуля і хрипло прокувала спросоння «Ку-ку». Засміялося воно, до люстри подалося, бурульки торкнуло.

Тихо, щоб не сполохати, виповзла Марія з-під ковдри, ступила босоніж на підлогу, очі не зводить, до нього йде, щоб до грудей притулити, бо ось-ось спливе молочним соком. Та війнуло воно крильцями, засміялося, гадає, що то мати в лованки з ним грається — і вже над столом зависло, у глечик з молоком зазирає.

— Пий, синку, пий — зашепотіла Марія.

Та не подужає воно глечика піднести, обливається тим молоком. Кинулася Марія, щоб допомогти, мокрого животика втерти, та вдарилася об дубовий стіл і прокинулася.

Розплющила очі — стоїть посеред кімнати, на стіл наштовхнулася, глечик упав, молоко білою цівкою на підлогу ллється. Руки простягнуті, ніби щастя своє ловить. Та вже немає його — випурхнуло у вікно, щезло. Ловить вона порожнечу. Тихо в хаті, лиш годинник ліниво цокає, лиш калачики схилилися проти вікна, лиш безсоромний місяць над селом людські сни вивідує, лиш жаби скрекотять у копанках, співаючи любовних пісень.

Зовсім вона сновидою стала од свого горя. Схаменися, Маріє!

Та вже тягнув її у вільний світ нахабний місяць, та вже пищали тонюсінькими голосами квіти під вікном, та захлиналося од любовної жаги гаддя у верболозах — і тріпнула чорним розпущеним волоссям Марія, очі їй у темряві стали бачити, зайнялася кров і полум’ям по жилах побігла.

Її буде ніч!

Лляна сорочка молоде тіло кропивою враз запекла — роздерла вона сорочку, ніби чужу шкіру скинула. Срібний хрестик шию стягував — рвонула вона хрестик. Стала в чому мати привела перед темним свічадом — тіло її молочним світлом засвітилося. Потяглася вона зі сну, вигнувши довгу шию, стисла руками груди, аж дзьобики пискнули, тупнула ногою — чим я нехороша? Чом боже сім’я в мені не проростає? І нащо їй ця краса, коли всохне, не давши плоду?

Але ц-с-с!

Іван її спить по трудах праведних. Крутиться, й уві сні воює. Бач, як брови супить, як зубами рипить — зовсім зчорнів через ту роботу. Жаліє свою Марію, слова лихого не скаже, у кузню тікає спозарання, та серце чує: не зв’яже їх дитина — біда буде. Спи, коханий, спи, чорнобривий, не твої то клопоти — се її, жіноча мука.

Ненависно вщипнула себе за круте стегно — гарний дзбан, та порожній.

Навшпиньках, щоб милого не потривожити, зайшла до світлиці, дістала із скрині вузлик з грішми, сімсот карбованців, на кольоровий телевізор складали, хай вже вибачить Іван, вийшла з хати, двері й не рипнули.

Яка божевільна ніч на дворі, як жовті гарбузи світяться на городі. Як зело все наливається. Як жаби скрекочуть, плодячись, та кумкає їхня царівна, вибираючи найдужчого.

І не рипнула хвіртка, коли вийшла Марія на вулицю. Ніде ані душі. Вікна скрізь темні — півень не запіє, собака на дальнім кутку не завалує. Спіть, люди, спіть. Вона сеї ночі пануватиме. Ступала босоніж по тернистому шляхові, наче пливла. Лиш соняхи попід тинами за нею голови повертали, лиш падали яблука од подиву, лиш безсоромний місяць пестив високі білі стегна. І жоден собака не забрехав, бо не чують вони оголених та чистих.

Прийшла Марія до обгородженого пакіллям двору, тричі постукала у ворота, одчинилися вони самі, іржаво риплячи, і опинилася вона в дворі.

Обабіч стояли льохи та комори, хрест-навхрест у залізні шини взяті, на кожнім по три замки. Загарчало під хатою в будці, виліз ізвідти собака — очі як блюдця. Обнюхав Марію, жовті ікла показав, та погладила вона його, і лизнув пес їй владну руку.

Не світилося в особняку. Віконниці наглухо зачинені. Не жила там влітку баба, щоб багна у дощ не наносити. Тулилася, як всі іванівці, у старій, понад яром.

Старішої хати на світі не було. Стріха давно мохом поросла, на стінах баба восени опеньки збирала, од зимового холоду куликами обставлена — ні вікон, ні дверей.

Туди зазирнула, сюди зазирнула Марія, коли це як плигне чорна звірюка на карк, як вчепиться в коси, як гукне моторошно: «Мав», аж сироти обсіли Марію, під нігтями голки заштрикали. Вивернулася вона, швиргонула це чорне на землю, нявкнуло воно і пірнуло в яр. Бабин кіт.

Стиснула Марія кулачок і тричі постукала в глуху стіну.

Заквоктало, засокотіло спросоння, звелася хатинка на жовтих курячих лапках, повернулася до Марії передом, а до вовкодні задом. Відчинилися двері, визирнула звідти розпатлана, з коцюбою баба Паниха:

— Кого лихий несе?

— Це я, Марія, бабо. Прийшла, як говорено було.

— Не побоялася Івана лишити, хе-хе? Тоді заходь, гостею будеш.

Жилавою рукою втягла Марію в хатку, заквоктала та, зарипіла, повертаючись на насиджене місце.

Бачить Марія — піч здоровенна, на півхати. Жар на черіні тліє, наче макове поле під вітром колиха. Над подом тридцятивідерний казан вмурований. Закіптюжений, чорний, кришкою накритий і тістом по краях обліплений. З кришки роздутий змійовик стирчить, у трьох місцях лейкопластирем забинтований. Тягнеться через паруючі ночви, куди баба води з діжки наливає. І капають із ватяної борідки в сулію вогняні краплі. Підставила під цівочку баба чарку, націдила повну, перекинула в чорний рот — і синім полум’ям дихнула.

- І-єх, добра водиця. Мертвого на ноги поставить. У безрукого кулаки виростають, у німого — язик. Куди тій святій…

По стінах скрізь жмутки зілля сохнуть. Портрет у красному куті висить чи ікона. Олов’яні очі, кінське обличчя, фатуваті вусики. Невже той пан? Перехопила баба її погляд, війнула рукавом — і став портрет такий, як у конторі висить.

На полиці — важкі чорні книги стоять, шкіра теляча. На лаві ілюстрований журнал розгорнуто — жінки в ланцюгах, чоловіки з батогами… Махнула баба рукавом, а натомість — журнал «Здоров’я». Насупилася баба:

— То з чим прийшла, Маріє?

Ніби хто підкосив, опустилася Марія на коліна, з горла вирвалося стлумлене ридання:

— Змилуйтеся, бабо. Немає мені життя без дитяти. Світом нуджу. Приснилося, що янгол до мене злетів, а прокинулася — нема його. Ви ж, бабо, мудра, людину наскрізь бачите. Подивіться на мене, що у мене не так.

Блиснула баба швидким оком на молоду, налиту Маріїну статуру, круті стегна, які сполохи вогню лизали, на груди, що темряву освітлювали, на лоно нерозквітле — і тільки язиком цмокнула:

— Ох, дурна ж ти, Маріє. Мені б твій товар, то чхать би я хотіла на дітей, смоктунів закаляних, що вроду та молодість жіночу п’ють. Не відаєш ти свого щастя. Та якби мені твою красу, то я б армію до смерті залюбила, з казарми б неживу виносили, зате б усю природу чоловічу пізнала. Ех — ущипнула баба Марію, аж синець виступив — живцем би з’їла. Дитя хочеш? Не відаєш ти, Маріє, що короткий баб’ячий вік. Народиш — і лишиться од тебе пральна дошка, на яку чоловік і глянуть не схоче. Гуляй, поки молода.

— Ні, бабо, нема мені життя. Дитину хочу.

— Ех, дівко, чим тобі бідна неграмотна баба поможе? Ти ж у вчених докторів була, на курорти їздила, то чом тобі професори не помогли, чого до мене прийшла? Сказали ж тобі, що ялова?

— Та не ялова я — навернулися сльози Марії на очі — Кажуть, ніби все нормально у мене. Та от не дає бог.

— Ох, Маріє, сказала б тобі, та чи схочеш слухать? Не плюнеш старій за правду в очі?

— Кажіть, бабо, я на все готова.

— А скажу тобі, тіко не май на мене зла, дитино, що не ти в тому винна.

— А хто ж?

— То Іван твій сухостояний, хе-хе. Смокче з нього якась змія чоловічу силу, ото тобі і не вистачає. Завелася, видно, в нього коханка, трефова твоя суперниця, росу божу перед тебе збирає, тобі об лизня тільки лишає…

— Та ви що? — задихнулася Марія — Щоб мій Іван та з кимось? Ніколи не повірю. Якщо Іван мені бреше, тоді зовсім нема правди в світі.

— Хоч вір, хоч не вір, так мені люстерко показує. Всі вони, чоловіки, однакові. Їм аби нове дупло!

— Буть цього не може — закусила до крові губу Марія — Серце каже, тільки мене любить. Одного нам не вистачає — дитини.

— Оце правильно, дочко, буде дитина, то не кине. Хіба схоче аліменти платить? Одягнеш хомута йому на шию навік.

— Неправда ваша, бабо. Він теж сина хоче — кресонула очима Марія.

— Коли так, то чого у кузні цілі дні ховається? Спозарання не тебе, а залізо своє товче?

— Робота така в нього, совісний він дуже…

— Хай би він справніше чоловічу роботу робив. Поки молодицю добре не замісиш, пузо не зійде.

— Та… стараємось же — опустила макове лице Марія.

— Хі-хі-хі — дрібно залилася баба — Темнота ви безпросвітна. Знаю я вашу любов. Почубились після роботи — він хропить, а ти плачеш. На це діло справжня наука є. Хочеш хлопчика або дівчинку, близнят або й трійню, то треба знать, який місяць на небі, яке зілля під подушку класти, яким боком до чоловіка повернутись… Мені б той інструмент, я б тобі показала!

Затулила Марія обличчя, бо сором стало таке слухать. Навіть шия рум’янцем зайнялася, мов у школярки.

— Ховайся не ховайся, а жіночу науку треба знати. Скажи лишень, коли в тебе санітарні дні?

Стрепенулася Марія, відчула, що вагається баба. Розтиснула долоню й подала вузлик:

— Зробіть що-небудь зі мною, поможіть. Все на світі віддам. Гроші ось… Що я вже не робила. І до лікарів ходила, і яйце носила за пазухою, і черепки в подолі на хрестинах, і на лаві сиділа, де хліб з печі лежав, і самосійне жито їла — нічого не помогло. На вас остання надія.

Розв’язала баба вузлик, перелічила асигнації, понюхала зусібіч і крутнула гачкуватим носом:

— Тьху, потом пахнуть, не люблю я таких. Та й що мені гроші? — потяглась баба, аж старечі кістки затріщали — Ти мені, Маріє, аби інше пообіцяла…

— Що? — дитячими очима подивилась на відьму — Кажіть, я на все готова.

— А тіло своє, молодице — показала рідкі зуби Паниха — Та не бійся. Не назавжди. На одненьку ніч. У молодість злітати…

Наче громом прибита, зів’яла Марія, така дивна то була пропозиція. Позадкувала до дверей, але схаменулася:

— Господь з вами… Ну хіба заради святого діла…

Націдила знову чарку Паниха такої скаженої, що аж коралі грають, хлюпнула в себе, Маріїним волоссям занюхала і примружилася:

— Любистком пахне, щоб парубки любили… Одній тобі скажу, Маріє, тяжко покарав мене бог, не знаю й за що. Така вже я гарна була змолоду, що і в Києві такої не було. Стан, було, пальцями обійму, кофтинка на грудях розходилася. Вулицею йду — парубки з копиць падають. А було ж мені тіко тринадцять літ. Мов калинонька цвіла. Та запримітив мене, на мою біду, панич молодий. Приїхав з Парижа, де в університетах вчився, на канікули, угледів біля церкви і вблагав батьків, щоб у постільиичі йому приставили… Згубив невинну душу. Таке вже зі мною виробляв, що ні в казці сказати, ні пером описати. Вмів, ох умів, чорт! Щоночі як свічечка палала, як віск танула. І такі слова на вухо шепотів — мона мур, мон шер… Та недовго тішилася. Скінчились канікули, під’їхали коні, знову рушив панич до Парижа, до кокоток проклятущих. Лишив мене при надії, зима минула, а на весну я вже й дитя привела. Сама ще дитина, а вже маєш дитя. Та синє, пуповиною обмотане, крикливе. Усе село пальцями тикає — покритка пішла, мати з дому виганя. Що діяти? Пам’ятаю, ніч була з бурею, вітер дуби хитав, блискавка все осявала, а я бреду серед ночі з дитям до річки — топитися — пустила баба сльозу, та кривава вона вийшла проти вогню — Кинулася я з мосту, щоб навік пропасти, і треба ж такому лучитися — дитя бог узяв, а мене, напівживу, на берег вранці прибив. Поривалася я за ним, та добрі люди за руки тримали — баба шморгнула — А лихії поговір про мене пустили, буцім я сама дитя втопила, щоб молодість собі не зав’язувати. Чортові душу продала — погрозила баба далеким своїм ворогам гострим кулачком, поскаржилася Марії: — Та я всі очі за тим дитям виплакала — знову підставила чарку під вогняну воду баба — Гех, сльози мої гіркії. Хай би мене прибрав, а його лишив. Нащо мені таке життя? Ні втіхи, ні радості.

Спрагло кивнула Марія, бо ой як розуміла бабу.

- І за віщо мене так бог покарав? Усього баба нажила, та хіба багатство жінці треба? Що ті гроші — сміття…

Махнула вона рукавом, полетів у вогонь Маріїн вузлик, спалахнули весело папірці і пішли за димом. Взяла баба в кутку мітлу, намела купу сміття з долівки, дмухнула на нього — і стало воно купою червінців.

— Обоє ми нещасні з тобою, Маріє. Гадала, що зможу після такого горя весь світ назло тому зрадливцеві перелюбити, з усіма чоловіками йому відомстити, щоб знав, як дівчат у неславу вводити, як дитяти рідного цуратися. Та не так сталося, як гадалося. Скрутила мене дивна хвороба на три дні, пропасниця тіпала, а як очуняла, глянула в дзеркало, то себе не впізнала. Лиш тринадцятий минув, а вже як баба стара. Не встигла того кохання й смак узнати, а вже краса та молодість за водою збігли.

Одставила повний бутиль баба, забила чопом, підставила новий. І так жалко Марії бабу стало, ладна заради неї із шкіри вилізти.

— За що мені така кара, і досі не знаю. Душа в мене молода, а тіло старече. Думкою любитися жадаю, а лоно павутинням заросло. То не жаль тобі, Маріє, тіла?

Ніби чужі, обмацала Марія свої жіночі розкоші, тріпнула волоссям:

— Заради дитя нічого не жаль.

— Ну, тоді по руках! — звеселіла Паниха — Та ти не бійся. Ти й не знатимеш нічого, хіба що сон насниться.

— Що мені робити? — звелася Марія.

— А зробиш усе, як оце я зараз казатиму, тіко не пропусти нічого та не перебреши.

Зняла баба з полиці чорну книгу, розкрила в потрібнім місці, пробігла письмена очима, похитала головою: «важкий случай», і заходилася Марію вчить тим премудростям…

Слухала Марія бабину мову і кожне слівце пила. А Паниха тим часом витягла з кутка сніп молодого маку, нарізала голівок, залила в горняті окропом і поставила на черінь, у саме жариння. Далі дістала з мисника шевського ножа, нагострила об брусок — цьвох-цьвох — і до Марії підступа:

— Давай руку! Хворість твою вип’ю!

Сіпнулась Марія, та полоснула вже по вені баба, бризнула кров, припала до цівки відьма, тільки щоки роздуваються, рожевіють.

Заплющила Марія очі — робіть, що хочте!

Одсапалася баба, бо вже напилася, підморгнула, мовляв, молодець, не з боязкого десятка, будуть з тебе люди, й нумо далі чарувати. Хукнула на поріз — й заросло воно вмить.

Дістала тоді горщик з варивом, сипнула туди жменю зозулиних вушок, кажаняче крило вкинула і присмачила все суперфосфатом:

— Пий тепер!

Наче вогонь той навар був, але крізь зуби вицідила його Марія. Загойдалася хатина, заходила наче гумова. Почала рости Марія — давить її вже стеля. Одчинила баба двері:

— Ступай, Маріє, в ліс до дуба вічового, до вогню живородящого, до річки вседающої. Та затям — не озирайся. А як знайдеться у вас дитина, Іванові нічого про ворожіння не кажи, бо лихе на немовля навернеш.

Заквоктала хатка і випустила Марію.

Стала баба в дверях, довго дивилася їй услід, а тоді вийняла з-за пазухи вузлик, що молодиця принесла, понюхала і замліла. Не чарівні, а справжні гроші тримала — солоним потом пахнуть. Скрутила услід Марії дулю і зареготала:

— Дурна молодиця. Бач, в забобони вірить. І чого тебе тільки в школі вчили, нащо в комсомолі вашому тримають? Вчи не вчи, а жінка завсігди є жінка. Їй одне на умі. Плакали твої грошики, Іване, бодай тобі кіт яйце зніс! А тебе, Маріє, хай ті візьмуть, що вночі очеретами трясуть!

Нічого не боялася тепер Марія.

Сміливо йшла вона нічним селом, і срібний місяць їй дорогу вказував. Хай би всі іванівці на вулицю висипали, пальцями тицяли — і не моргнула б.

Та спало село. Куняла під ліхтарем біля кооперації сторожиха баба Мелашка. Тримала, мов дитину, рушницю, і рота одквецяла. На носі їй муха повзала, сонна, лінива, до всього байдужа, і зрозуміла враз Марія, що то душа бабина отак повзає — нічого їй вже не цікаво, нікуди літати не хоче, хіба що в тарілку з борщем.

Пройшла повз запущену стару церковку, огороджену акаціями. Давно там були вікна навхрест забиті, давно, люди казали, одразу після революції, коли церкву від держави відділили, покинули свій прихід піп та дяк, давно там був склад міндобрив, що також давно скам’яніли, але побачила враз Марія там світло, сотні свічок, які самі по собі горіли за упокій душ померлих іванівців.

Ступила вона на міст, яким колись на Купала юнаки та дівчата з уквітчаною берізкою на свято збиралися, де пісні лунали, сміх та жарти.

Але тихо зараз між стовпів вода плюскотіла, і сама лишень йшла до вічового дуба Марія.

Навпомацки знайшла вона у тернику стару стежку, якою ще дівчинкою ходила, бо вже геть заросла вона, і подерлася в хащі. Чіплялися за молоду оксамитову шкіру жадібні пазурі, крові її жадали — і аж засміялася од втіхи Марія. Жінка вона чи не жінка? Болю хоче, мук справжніх, щоб крик її вся земля почула. Розірватися хоче навпіл, на два життя — на себе й дитину.

Замріла попереду галявина. Височів посеред неї тисячолітній дуб. Ступила Марія на ту полянь — нічна роса босі ноги обпекла. Давно вже тут усе травою поросло — старі вигари, хороводи буйні, сміх колишній і танці. Тихо тепер було на кругловинці, тільки дуб срібнів під місяцем та нічний вітер з листям гомонів — шу-шу-шу.

Вічний ти прародителю наш, дай мені сили твоєї, чоловічого духу твого, живородящого соку з глибинного коріння.

Припала вона до плечистого стовбура, що багаторуко прикрив її від усіх на світі, притислася до шкарубкої кори, зливаючись із пращуром своїм полянським, який усім іванівцям колись життя дав — пестила його, гладила, цілувала, немов коханого, благала давно забутими словами:

— Ой дубе-велете, дай мені синочка, свого жолудьочка…

Тепер і без Панихи знала, що і як робити, бо невмирущою кров’ю усі звичаї в ній забурхали, бо так мало змінилася жінка з тих давніх пір.

Зітхнув дуб і зронив Марії слизького молодого жолудя.

Хутчій, хутчій, Маріє, бо коротка ця літня чарівна ніч.

Кинулася вона в ліс — хмизу зібрати. Іншим разом пальців би на руці не побачила, а тепер — яснозорою стала. Освітився ліс. Зрить, як сторожові мурахи коло свого мурашника на її кроки у сурми заграли, як жадібний павук, що нічного метелика ссав, жертву кинув і на дереві сховався, як гриб під листям росте, капелюшок піднімає, як кріт у своїх підземних норах завмер на чужу ходу.

Одразу й на купу ловжу надибала. Винесла на галявину зо три оберемки, роздмухала в глечику жарину, що баба з собою дала, витрусила між сухого вориння — і скоро підстрибнув, затанцював перед нею вогняний джиґунець, підкрутивши руді вуса, затріпотіли його оксамитові шаровари й сорочка, заходився гопака витинати.

Повеселішала Марія. Одступила за стовбур, бачить — із темряви дівчата вибігають, у вінках, зі стрічками. Шугають через вогнище, зовсім невагомі. І враз впізнала Марія тих, кого ще дівчинкою бачила, живими ще.

Вклонилися вони Марії в пояс і щезли в темряві.

Затремтіла Марія — її черга. Наче біла птаха, розігналася над травами, стрибнула над кострищем, щоб розм’якло од вогню її порозтулене тіло, щоб упіймало малий вогник у себе:

— Вогнику-парубче, дай мені іскорку, я тебе виношу, я тебе випещу, виростеш великий, будеш панувать…

Пролетіла вона над кострищем і відчула, як зайнявся їй усередині манесенький пломінець.

Ще третє ворожіння лишилося.

Вибігла вона з лісу на срібний росяний луг, що темними хвилями ходив. Жива була та оболонь. Трави за ноги хапали, пилком стегна осипали. Падала й перекочувалася через себе Марія, вбираючи дозрілу лугову силу, увесь липневий шал могутнього травостояння.

Наче парне молоко, текла попід вербами тиха Зміївка. Вибігла Марія навпроти старого млина і спинилася. Казали, що тут, у чорториї, русалки водилися. Засмагали проти місяця на старому камінні. Боязко торкнула Марія воду — як літепло.

Хай буде, що буде.

Зайшла в тихоплесся по лоно, груди вода обійняла — незчулася, як і попливла. І так легко стало, ніби все життя у глибинах ходила, з водяником дружбу мала. Заляскотіла вона, мов велика рибина, ніг не відчуває, заблагала подумки:

— Річенько-сестриченько, дай мені карасика, щоб виріс на Івасика…

Хлюпнуло у ній щось хвостиком, залоскотало, живе-живісіньке. Стлумила Марія стегна, відчувши, що впіймала його.

Поцілувала воду і, вчепившись за верболіз, на берег видобулася.

Сторожко озираючись, пірнула під плакучим гіллям, коли чує — річкою човен тихо пливе, ледь-ледь весла хлюпотять.

— Куди ж ти, Маріє? — почула враз живий материн голос, хоч давно її на світі не було — Дай хоч гляну на тебе.

Обсипало морозом спину, хтіла Марія озирнутися, та згадала — не можна.

Ступила крок, коли це батько кличе:

— Пожди, Маріє, щось сказати мушу. Послухай батькової поради…

Ледь стримала шию Марія, бо наче магнітом назад тягло. Невже нема вороття, невже рідні люди ніколи зустрітися не можуть, лиш там?

Та заголосив ураз перший півень на далекому Веселому Куті, де ближче до сонця було, зник той човен у тумані, лиш верби сіріли при березі.

Холодно стало Марії. Стрепенулася вона, пригнула голівоньку і подалася через городи додому, здригаючись на кожен звук.

А в хаті все тихо, ніби й не виходила. Ходики цокають, калачики скніють.

Розметався уві сні Іван. Брови гнівно супить, кулаки стискує — знову воює з кимось.

Душно любому. Розчахнула Марія віконце в сад, щоб світання не проспати, тихо вляглася, поцілувала Івана у милі брови, немов дитину, та випручався він, знову в бійку рветься.

Розчахнулися двері в кузню, і забовваніла на порозі знайома сталевозуба постать:

— То що, дописався, правдолюбе? Збирайся, голова викликає.

Мовчки опустив Іван молот на землю, випив кухоль води на дорогу, кинув погляд на осиротілу голову, яку не встиг захистити обладунками, щоб ніхто злий не зміг скористатися її дивовижними властивостями.

Блиснув на неї Храпченко жовтими очима:

— А твою хреновину, Іване, ми на металобрухт здамо. Колгоспу план треба виконувать. Ти ба, воно ізобретатіль. Розумнішим од усіх хоч буть?

Вислизнули з-за Храпченкової спини Кирик та Паримуд, кинули брилу в кропив’яний лантух і потягли до дверей. Й така то була нагла несправедливість, що не повірив у неї Іван, навіть трохи смішно стало — хіба так можна в наш час?

Хтів Іван примкнути кузню, та вже диркав Храпченко мотоциклом і гукав сердито:

— Чого моняєшся? Сумніваюся я, щоб ти сюди вернувся.

У новий кітель Храпченко вбрався, ґудзики асідолом начистив, зуби показує. Такий вигляд мав, ніби виконував особливе державне доручення. Суворий, але справедливий. Господи, невже знову це почалося?

Холодний піт пробив сорочку, в ноги свинцю налилося. Покірно сів за Храпченком, затріщав трофейний мотоцикл і рушив з пагорба вниз, через місток, до контори.

Неначе вимерло село.

В’їхали на центральну вулицю — заростала вже травою та бур’янами. З-за ветхих тинів старечим тілом біліли хатки із забитими навхрест вікнами. Гнули додолу рясні віття сади, які ніхто не збирав. Перелітали з гілки на гілку здичавілі кури, тріпочучи крильми, клювали вишні-шпанки. Вийшла з прочинених воріт стара кістлява корова і тужно заревіла їм услід, мовби питаючи:

— Куди ж ви, люди?

Біля клубу дорогою ступала дивна процесія. За домовиною, витесаною з колоди, брели сиві діти та баби, одягнуті в білі лляні кошулі, несли блякло-золоті корогви — ховали когось.

Ішли мовчки, не голосили, очі мали сухі, виплакані, притримували одне одного, щоб не впасти, але, забачивши мотоцикл, стрепенулися, підтяглися, і один найголосистіший дідок спробував завести божественної, хрестячись та кланяючись на сільську владу, що нетерпляче бібікала.

Ніби незнайомі були всі в юрмі, але чимось нагадували-таки їхніх іванівських, тільки постарілих і висмоктаних.

Матюгнувся Храпченко, роздратований непередбаченою зупинкою, приліпилася процесія до тину, ревнув мотоцикл і заторохкотів далі, лишивши хрещеному ходові полудневу куряву.

Нарешті з шиком завернув мотоцикл на майдан перед конторою. Попід акаціями бронзовіли вічні зобов’язання, на тичці бовтався вилинялий буряковий прапор, на стовпі бубонів алюмінієвий репродуктор.

Бачить Іван — на почесному місці, в центрі клумби, голова стоїть. Наче з глини ліплена, але жива, здоровенна, триметрова. Конторські коло неї соваються. Один драбину приставив і піт з чола рядниною втирає, другий підстрибує, ляпачкою мух б’є, двоє ту голову за вухами чухають, а семеро годують — борщ липовою ложкою підносять, вареники завбільшки з подушку, чарку наливають. Плямка голова товстими губиськами, мружиться від задоволення і сойе, мов ковальський міх. На вигляд — тонн шістнадцять. Де й шию знайти, щоб отакенну витримала. Кісток, бачить, лежить біля контори купа, чи не од трьох корів, то рахівник з них молотком мозок собі видобуває. Всім добре.

Сон це чи яв? Але високо в небі летів реактивний літак, лишаючи білий слід, розказувало радіо про те, що сьогодні — рекорд, а завтра — норма.

Нічого не розуміючи, Іван повернувся до Храпченка. Той осмикнув френч і охоче, милуючись наївняцьким подивом, пояснив Іванові:

— Про маяків чув, передових механізаторів або доярок, під яких фонди виділяють?

— Чув — кинув Іван.

— Так ми оце на засіданні правління постановили виростити в себе у колгоспі зразково-показову голову. У всіх — рядові, а в нас буде керівна голова! На всю країну уславимося. Під таку голову нам у столиці що завгодно дадуть. Зрозумів тепер?

Під’їхав з поля причеп, завантажений зеленою масою, закидали її конторські вилами в пельку, ремиґнула голова, мружачись од вітамінного харчу, з хрускотом розкусила гарбуз, що його кинули на закуску.

Зіскочив Храпченко з сідла, вийшов перед головою, вклонився в пояс і доповів:

— Привіз я вам того ізобретатіля.

Важко-важко звела голова осоловілі після харчу повіки й глянула проз Івана вдалечінь, на перспективу,

— Та де ж він, не бачу.

— Гендечки, осьосьо, ви очки свої опустіть, опустіть — задзижчав на глиняне вухо Храпченко.

— Оце? — зійшлися в голови очі на переніссі — Та глянуть ні на що.

— Він, бачте — пояснив Храпченко — нашої колективної думки не поважає, свою хоче мати.

— Як? — важко ворухнула язиком голова — А хіба він не зна, що та місія на мене покладена — за весь народ думать, а підлеглим думати суворо заборонено, бо це відволікає їх од виконання святого обов’язку: годувати голову, щоб вона за всіх думала.

Закланявся Храпченко, боляче скубнув Івана за плече:

— Еге ж, дурний ти, Іване, не розумієш, що в нас розподіл обов’язків.

Цикнула голова зубом, покрутила шиєю в бетонному комірці, а тоді по-батьківськи зітхнула:

— Усе ми тобі дали, Іване, то чого не сидиться? Чого державні думи на себе перебираєш, коли казенна голова для того є?

Бачить Іван — переросла голова вже колгоспний, районний, обласний масштаби, на республіканський надимається. Невдоволено смикнула підборіддям — і затремтіла земля під ногами.

Храпченко гнівно пояснив замість неї:

— Голова думає, що це ганьба — так ставитися до старих кадрів, неповага до їхнього історичного внеску. Хіба можна самому думать? Ніхто ж не чує. А може, ти політичну провокацію задумуєш?

Голова тричі кліпнула, висловлюючи своє обурення. А тоді спитала:

— Чого ж ти хочеш, Іване? Моє місце зайнять?

Нічого було Іванові критися, і сміливо він пояснив:

— Задумав я апарат, що всі мрії та бажання людські зможе виконати.

Засопіла голова у дві дірки:

— А хіба ми не всі ваші мрії виконали? Ти на що оце, Іване, натякаєш?

— Хіба можна вчорашнім щастям завжди жити? — палко мовив Іван — Спасибі, животи понаїдали. Та не хлібом єдиним живе людина. Сьогодні одна в неї мрія, а завтра — нова. Хто може історію зупинить? Хай дійшли до світлої мети, то світлішої не буде?

— Хто тобі, Іване, дав право за весь народ вирішувати?

— А хто одній голові, навіть дуже великій і розумній, дав право за весь народ думати? Чи не вона сама? Не боїшся, голово, що ти на певному етапі від тіла народу одірвалася?

Крутнула голова шиєю, бо краватка їй тісна стала:

— Як ти смієш! Та я постійно серед простих трудівників, в гущі мас, їмо з одного стола.

Прозрілими очима глянув Іван довкруж і побачив, що земля довкола вже потріскалася, дерева всихають, городи пропадають, вода в криниці почала опускатися, навіть Зміївка одступила од звичних берегів.

Плямкнула голова, знову жадаючи їсти, задвигтів грунт під ногами, ніби росло з її в’язів глибинне коріння в іванівські пагорби, і нарешті осягнув Іван, що все це значило.

— Люди добрі, та вона ж соки з народу п’є! — сказав і сам сторопів від простої істини.

Позатуляли конторські вуха, попадали ницьма, не бажаючи чути, бо самі коло тієї голови непогано живилися — м’ясо з зубів видовбували.

Роздувся ніс, затягнув зграю горобців, надула голова щоки, почервоніла од праведного гніву, а тоді як дмухне…

Покотився Іван геть, а Храпченко лиш голосно заіржав, тицяючи в нього пальцем:

— «Гі-гі-гі».

— Гі-гі-гі-гі! — прогарцювало вуличкою молоденьке лоша, заторохкотіли порожні бідони.

То їхав на ферму кривий Охрім, будячи молочну тишу.

Скинувся Іван у ліжку — сонце у вікно зазирає. Рудим променем лоскоче. Туман вже сіда над селом, перший трактор заторохкотів. Оце так богатирським сном спав.

Перегнувся у прочинене вікно- і наче вперше світ побачив. Умитий росою, дзвінкий, новонароджений.

Бачить — Марія вже на городчику порається. Винесла бліді калачики, витрусила з тісних горшечків і в чорнозем саджає, у відкритий грунт. Всміхається, рожевіє, немов маків цвіт, давню пісеньку наспівує:

Спасибі тобі, ковалю,

Що та нам дитинку скував.

І в рученьки не хукав,

І ніжкою не тупав,

Ітепло, і добро

Кувати було…

Полила зачучверілу зелень, листочки гладить, на квіточки дмухає. Рідна моя, хороша. Золотисті литки огіркове гудиння обплітає, пуп’янки до неї лащаться, гарбузи з усього городу сповзлися, щоб і їх попестила.

— Маріє — тихо шепнув Іван, бо аж охрип зненацька, така вона гарна була.

Так покликав, як тоді, коли дощ їх в лісовій копиці застав — зі станції тоді разом повертали, а тут цей сліпий дощ. Ніби блискавка між них проскочила, ніби громом їх небесним струсонуло, дивно, як не згоріли обоє…

Все на світі зараз міг Іван — дерево з місця поглядом зрушити, воду у відрі скип’ятити.

Обернулася Марія і очима з ним зустрілася.

Не повірила, що кличе, бо давно минулося дівування. Але випала лійка з рук, спалахнула Марія, мовби наскрізь проти сонця просвічувала. Ступила вперед, та спинилася, пальці на босих ногах аж побіліли від напруги.

- Іди до мене, дружинонько моя вірная — серцем покликав її Іван.

Безвільно пішла картоплинням, руки опущені, росу з бадилля збиває, та вже перестала й землі торкатися. Полетіла до Івана.

Ухопив він її за тоненький стан і втяг у вікно, тільки ситчик війнувся. Запручалася, вигнулася Марія в обіймах:

— Ти що, Іване, пусти, чуєш, сусіди побачать, пусти, милий, пусти, коханий…

А потім снідали вони на веранді. Молода картопля з укропом парувала, кисляк стояв у полумиску. Він ложку, вона ложку. А очі в Марії світяться, наче свіжий іскристий мед ллється.

— Зовсім замучила тебе та робота. Уже й забалакуєшся уві сні.

— Треба, Маріє, треба.

Отак вони про своє гомоніли, лиш дивилися одне на одного, сокровенне гамували, бо не годиться щастя своїм словом називати.

А поснідавши, знову рушив Іван у свою кузню. Душа рвалася. Мав хутчіш довести до ума свою брилу. І не йшов, не йшов з голови дивний сон…

Розділ шостий

Червоне сонце сідало за Байкову гору.

Не встиг угору глянути, а вже й вечір. Отак і життя наше…

Інокентій Вольфович купив на трамвайній зупинці букет водянистих, хімічного кольору жоржин, що пахли смертю, перевів подих і повагом, скорботно рушив зеленою цвинтарною вуличкою.

Що ж, мертві завжди хапали за п’яти живих.

Мати чекала його біля воріт. Сиділа на камені під старою крислатою липою, з якої осипався сухий цвіт — зовсім чужа, незнайома. Маленька, згорблена тітонька у запраній кофтинці, спідниці в дрібний горошок, у траченій міллю жалобній хустці — ніби насилу відкрила скриню і вилізла на свіже повітря подихати. А цей безглуздий шлюбний букет, знак вірності на грудях? Христова наречена!

Він заступив їй сонце, на якому гріла побожно складені руки, вкрите коричневим пігментом старості лице, і мати здригнулася:

— Нарешті, синку. Ноги вже не тримають. Спасибі, добрі люди помогли.

Він нахилився, міцно взяв її за худі плечики і поставив перед собою, критично озираючи з ніг до голови:

— Навіщо цей спектакль, мамо? Хіба у вас чого новішого нема? Чи подружкам своїм роздали?

Вона прищулилася, немов од удару, бо знала, як він ненавидів цю вервечку сірих летючих мишей, що шкряботять вечорами в їхні двері. Збираються на молитву у загадковому будиночку, де виводять псалми на мотиви сучасних шлягерів тремкими старечими голосами. Але й залізну, фанатичну віру в свою правоту він все-таки успадкував від матері — так вона затято, вперто підкопилила сухі вуста:

— Нове я на смерть бережу…

— Знову? — скипів він, озираючись — Починається? Та ти ще всіх нас переживеш. Не ганьбила б мене перед людьми. Скажуть, на рідну матір жаліє.

Вона опустила голову, знишкла, але вперто хитала всупереч своїм гострим пташиним носиком, одвойовуючи куточок для якихось своїх думок:

— Одірвала тебе од роботи, сину? Ти вже вибач матері, скоро не буду… Батько сеї ночі до мене приходив, кликав. Жалівся, що зовсім одцурався ти його.

— Забобони це все! — неласкаво спинив її Інокентій Вольфович. Не вірив він у все те потойбічне життя — Давай сюди кошіль, понесу. Нащо знову стільки харчів набрала? Баб кладовищенських годувати?..

Бач, не забула. Не забула, не простила, що на батьків похорон не зміг піти.

Липа тоді одцвітала у дворі, медом пахло, на ніч гроза збиралася, тріпотіли свіччині вогники; байдуже лежав батько на столі, склавши руки на грудях, бо все вже зробив на цьому світі. Снували квартирою чорні бабці, раз у раз схлипуючи, на кого ж це він сім’ю свою покинув, важкий дух стояв у кімнаті, бо цілий рік згасав батько од страшної хвороби: за цей час і прибрали матір до рук добровільні сутінні помічниці — обмивали, розраювали.

Никав тоді Кеша з кутка в куток, не знаючи, як і сказати про це матері, бо хоч на коліна падав — не треба цієї попівщини, давай краще громадянську панихиду відправимо, із промовцями від ритуального бюро, та мати лиш фанатично стискала на ті вмовляння сухі вуста:

— Грішний був при житті, в бога не вірив, твоя правда. Але господь всемилостивий, він і грішних своїх овечок прощає. Молитися за нього будемо.

І стікав холодним потом Кеша — комсомольський активіст, лідер курсу, ідейний борець із всілякими забобонами, лиш на мить уявивши себе на цій архаїчній церемонії. Сяє сонце, іде попереду бородатий батюшка в ризі, вимахуючи кадилом, плентаються позаду кількаро бабусь та дідків із хрестами та корогвами; читають по Біблії над розверстою могилою за упокій душі, а він, майбутній фізик-теоретик, який зна, що душі в природі нема, а всяка віра в неї попахує буржуазним ідеалізмом, ховається в юрмі цікавих, опускає очі, щоб, не дай бог, ніхто його там не засік.

— Ти ж розумієш, мамо, я сам з цим у себе на факультеті борюся. Я не маю права себе скомпрометувати — він по-синівськи обіймав її за плечі, зазирав у невидющі очі.

Але вона не могла збагнути:

— То ти, сину, не хочеш батька в останню путь провести?

Хіба знала вона, що її активний син саме завтра мав розглядати на засіданні комітету комсомолу справу двох молодят, які хрестили свого первістка у маленькій церківці на околиці міста, не сподіваючись, що списки, за давно відлагодженим порядком, невзабарі надійдуть у деканат. І що він сам повинен бути непримиренним до отих любителів романтичних пригод, які наївно вигадували, кому краще служити — безвір’ю чи вірі, бо хоч всі ми на словах войовничі атеїсти, та в кого не шкребеться думка — невідомо, є той Бог чи нема? А тому про всяк випадок нехай дитина буде хрещена. Він мав вилити усю свою єзуїтську жовч на цих юних пристосуванців, які своїм вчинком ганьбили нашу науку та ідеологію перед служителями культу, і домогтися, щоб цим святим душком у його організації й не пахло.

А гарно він виглядатиме, коли через тиждень такий список увічнить і його прізвище? Негайно знайдеться і на нього погана мітла — і вилетить він вслід за отією парою з комсомолу та університету. А з іншого боку: як не провести батька, що люди скажуть? Усю ніч гризло його сумління, однак на ранок він звівся блідий, та рішучий:

— З батьком я попрощаюся тут, а на кладовище не поїду. Мені ще жити треба…

Нарешті мати, здається, зрозуміла його, бо глянула, мов на порожнє місце. А затим скрушно зітхнула:

— Роби як знаєш. Бог тобі суддя, синку.

Похорон він пересидів на засіданні, де гнівно таврував шкідливі звичаї та їх носіїв у здоровому студентському середовищі. Хоч бідні носії й присягали, що то воля їхніх несвідомих бабусь, але справа молодят була тоді вирішена.

А коли Кеша повернувся із засідання — батька в квартирі вже не було. Блукав вітерець кімнатою, одхиляючи запинало на дзеркалі, тхнуло дерев’яним духом свіжотесаної домовини, стояв посередині порожній стіл, закутані в чорне жіночки гуртом мили посуд та його, Кешині, кістки на кухні, зітхаючи та схлипуючи. Мати, закоцюбло поклавши руки на коліна, сиділа в морочній кімнаті, де ще лежали на підлозі оці водянисті розчавлені квіти. Він спершу віддячив чорним тіням за труди, а потім подався втішити матір. Але вона не зрозуміла його душевних мук. Чого варто йому було стримувати себе і на засіданні здаватися діловим та енергійним, відчуваючи муки синівської совісті. Помітивши його в дверях, встала і незряче пішла назустріч:

— Батька рідного одцурався? Та чи є в тебе душа? Губи їй тряслися, в очах клекотіла смола, пальці судомно здригалися.

Од несподіванки він позадкував — чи не збожеволіла мати на церковному грунті? Але одразу набилося в кімнату шамраючого жіноцтва, почали хапати її за руки, вгомоняти, тихо, тихо, ша, ц-с-с, а далі вона й сама зів’яла, осіла, почала плакати:

— Бідна дитина. Хіба ж я не розумію, що тобі не можна. Партійним із цим, кажуть, зараз дуже строго. То я од горя, синку…

Він притис її збуджене тільце до грудей, гладив по плечах, втішав, дивуючись, чого це мати так побивається за батьком, бо знав уже, не маленький був, що мати його потихеньку ненавиділа — ласий був до спідниць, не раз до пізньої ночі чекала та сумирно плакала.

Не смерть батька її так потрясла, а смерть всього свого життя.

Отак вони повільно йшли з матір’ю центральною алеєю, де вишикувалися в розкішних квітникових газонах гранітні пам’ятники різним знаменитостям міста — державним діячам, артистам, військовим, науковцям, письменникам. Усі ті пам’ятники навіть по смерті знали собі ціну і зверхньо позирали на простих смертних, які почувалися в цьому пантеоні бідними родичами.

На роздоріжжі, за ритуальною залою, вони повернули вглиб кладовища.

За духовною аристократією почався купецький квартал — стояли аляпуваті каплички з такими пухкими янголятами, що їх хотілося ущипнути за сідницю, вилискували золоті написи, а фото у овалах нагадували шлюбні, над двоспальними ліжками.

Трохи далі розпочався й різночинський квартал. Пірамідки із зірками, стандартні залізобетонні прямокутники, металічні хрести, схожі на телевізійні антени, убогі міщанські могилки, обкладені кухонною плиткою.

Це був найстаріший київський некрополь, місто мертвих, відділене од живого лише трамвайною колією. Серед його мешканців панували ті самі чини, ранги та пільги, як і серед живих. І виявився наївним ідеалістом той, хто сказав, що смерть усіх рівняє.

У тихому куточку, під високим міднуватим кленом чаїлася й остання батькова квартира. Проста, земляна, поросла хрещатим барвінком, із старосвітським хрестом у головах, чорним, дубовим, де виднілося лиш ім’я раба божого та дві короткі дати — народження і смерті.

Був собі чоловік — та й нема. І не лишив по собі ніяких славних справ, за які б його шанувало людство.

Рипнула хвіртка, впускаючи їх у засаджену ще нерозквітлим морозом загородку, де світився білим анемічним світлом шипшиновий кущ, бо навіть сортові троянди хутко вироджувалися на цьому пісному грунті. Стояла тут і струхлявіла лава з рундучком, в якому мати тримала сапку без держака, лієчку та засохлу банку з фарбою.

От і все господарство.

Чекав своєї черги і другий, рівний земляний прямокутник, де теж синів барвінок — місце для матері. Вона вдячно глянула на сина — відстояв-таки у жорстокому скандалі з новим директором кладовища, мордатим сільським хамлом, яке намірилося спродати могилу землячкові. Розвелося в місті цих петюньків, скрізь один одного протягують, міністри двох слів по-городському сказати не можуть…

— Оце і все, що моє. Спасибі тобі, синку.

Він знову рипнув зубами, спалахуючи, бо останнім часом усе дратувало його в матері — і довгий погляд у спину, коли він працював у кабінеті, видно, так вона з ним прощалася, і незрозумілий фанатизм, з яким вона обстоювала істинність смішних забобонів — то їй голі сняться, то горобець у вікно стукне, то заміж її старці кличуть, правду кажуть, старе що мале, а найбільше її богомільні подружки допікали — сядуть рядком на кухні, наче ворони, і бубонять, де батюшка гарніше читає, кого в чому ховали та скільки народу на коливо зійшлося.

— Здрастуй, батьку наш дорогий. Чуєш, прийшли ми до тебе…

Мати серйозно вклонилася могилі, ніби й справді її могли там почути, і він мало не закричав на все кладовище — господи, одкрий їм очі, та немає нічого після смерті, тільки вогка яма, коріння, що проростає тобі між ребер, хробаки, що угвинчуються в ніздрі. Нещасні, тисячі літ дурять вас потойбічним життям, бо безсмертними стають при самому житті, а не після смерті. Але де цей жорстокий реалізм, з яким кожен у душі згоден? Скажіть, чого ж усі так смерті бояться, коли за нею нібито чекає всіх праведних, а кожен вважає себе праведним, райське життя? До раю не хочете? Чи ями боїтесь?

Він важко сів на лаву, щоб заспокоїтися, вийти з того лихоманкового стану, який супроводжував його кілька останніх літ — нічого, анічогісінько не зроблено для безсмертя, і безмовно дивився, як викидає мати зів’ялий оберемок васильків з банки, вихлюпує жовту дощовицю, виконує заведений ритуал, абсолютно нічого не думаючи, бо сліпа віра заміняла їй істину, і так матері, певно, жилося легше, ніж йому, атеїстові, нещадному до себе.

Але сідало сонце за гору, кривавлячи стовбури дерев, на кущі падала перша роса, важкий дубовий хрест стояв на батьковій могилі, де лиш дві цифри увійдуть ненадовго у літопис життя, а затим і вони забудуться, підуть під ніж бульдозера.

Ні, не хоче він помирати маленькою людиною, піти безвісти, як цілі села й містечка пішли, він жити хоче, нетлінності, ви чуєте — безсмертя!!!

Увімкнулася лампа на столі, засвітилось маленьке вікно у дерев’яному флігелі, що виходило на опоряджений гранітом будинок видатних діячів та вчених. Він знову був удома, у їхньому флігелі, колишній двірницький, де провів юність, де нависав над дахом високий американський клен, що засипав восени двір вертольотиками — сидів за столом, читав підручник.

Але вже рипіли двері, входив до кімнати знадвору його веселенький батько, дядько Волик, як його називали всі у дворі, мов хлопчика, бо він тут був на побігеньках — полагодити кран, одремонтувати меблі, вкрутити лампочки в люстри; діячі та вчені були безрукі. А по всьому він ішов на кухню, де хазяйка наливала йому за труди — «благодарствую».

— О, все вчишся — пускав він на порозі тютюнові кільця, пронизуючи їх струменем того ж диму, майстер на всю губу, як його Кеша охрестив — Не хоч бути, як тато? Вченим хочеш буть? Та я, коли хочеш знать, академік у своєму ділі: — Він гупав себе в груди.

Кеша вперто кивав головою, бо не знати, що зробив би своєму компанійському батьку, який знову нахвалявся у дворі перед скептичними дружками, що працює у Верховній Раді, в Марийському палаці, де його всі поважають і навіть директор тисне руку. Так, він спец старого гарту. Дружки протирали йому лаву його ж таки кепкою: «Може, присядеш з нами?»

— А одного разу — він гикав — перед війною мене навіть у Кремль викликали, до самого Сталіна!

— Та ну? — робили круглі очі дружки.

— Щоб я так жив. Самому Сталіну паркет натирав!

— Ну, тоді, Волику, з тебе пляшка.

Повернувшись після таких байок додому героєм (звідки у нас цей потяг тертися біля безсмертних?), батько любив поговорити з Кешою «за життя». Вчив його тому хитрому, чого сам, колишній безпритульний, встиг навчитися у житті.

— Ти, сину, у верхи не лізь. Подалі від начальства, поближче до кухні. Бачив я різних, було, й не помітить тебе, наче таргана переступить. А в непевні часи усім у палаці завсміхалися, до вахтерш зуби шкірили. Он у тому будинку вікна щовечора гасли. А мені — хоч би що, усіх пережив. Головне що? Головне — у апараті прилаштуватися. Начальники приходять і йдуть, а ми, апаратчики, лишаємось. Та й скажи — де ти бачив розумного начальника? В усьому повні профани. Поки апаратчик їм не підкаже, кому і як бумагу виправити, який закон застосувати, то вони мов діти…

Але Кеша опускав очі, закушував губу, не хотів бути таким, як батько, хитрим тарганом на багатій кухні, що своїх хазяїв пережив, хоч це й справді була вигідна нірка у буремному житті. Соромився він батька — крізь зуби цідив у школі, що його татусь десь там працює у Марийському, не уточнюючи ким, але так виходило навіть переконливіше, бо кого цікавило це у їхньому класі на Липках. Нікого додому не водив, щоб не знайомити. У всіх батьки були фронтовиками, на свята одягали ордени та медалі, а його — і війну за піччю пересидів, хитро крутячи дулі великій політиці. Вічну мав професію, завжди був потрібен при дворі. Яка б влада не була за вікном, знав своє — вмочав мішковину в рідку пахучу мастику, розмазував її по набірних паркетах із червоного дерева, чекав, поки висохне, одягав на ноги дві щітки і натирав сонячні зали для прийомів, ковзаючи дзеркальною поверхнею, мов жук-пливунець. А вечорами в ті ошатні зали, прикрашені помпезною ліпниною, збиралися такі ж прості трудящі, як і він, нині народні обранці. Прості свинарки, шахтарі, пастухи, ткалі кружляли у віденських вальсах, фокстротах і танго з відомими державними мужами, академіками, льотчиками та композиторами. Батько приходив додому пізно вночі, веселенький та заслинявлений, обмазаний в жіночу помаду, й притягував повну сумку недоїдків зі святкового столу — бутербродів з ікрою та баликами, заливне з осетра, екзотичні ананаси, цукерок з лікером…

— Пий, гуляй. Нам, апаратним працівникам, повна лафа. Наче при комунізмі живемо…

А на ранок ховав од насупленої матері рачі очиці, пив соду з ножа і кляв усіх тих гостей, які тебе за людину не мають. Видно, в глибині душі заздрив.

Саме тоді, влітку, коли він перейшов у дев’ятий, до їхнього двору в’їхала новенька. Одержали квартиру в академічному будинку. Золотокоса дівчинка вразила двір нікому ще не відомими синіми «техасами», великими синіми очима та балетною ходою — спинка як струна.

Скоро вже всі знали, що батько її кілька років був посланцем республіки в ЮНЕСКО, видатним вченим-епідеміологом, який поширював наш досвід боротьби з лепрою у африканських країнах. З-за кордону вони привезли кілька контейнерів добра, в якому шикували мати з дочкою, а також небачену семиметрову машину із квадратним решітчастим радіатором — «мерседес».

Золотокосу задаваку, яка з усіма зустрічними спершу намагалася заговорити з англійським прононсом, їздила в школу на батьковій машині, помітила вся чоловіча половина двору. Однак навіть відчайдушні зірвиголови лиш потилиці шкребли — це був не їхній рівень. Тільки Кеші вона сама двічі всміхнулася — одного разу, коли він засмагав на вікні з книжкою, а другий — коли робив на перекладині «сонце». Незважаючи на маленький зріст, він був жилавий, чіпкий, і мав прізвисько Золотий. Його трохи побоювалися — образ не прощав, носив напилка у бобці, свистів так, що голуби каменем з неба падали, мав незаперечний авторитет навіть у шпани.

Ці дві посмішки він пригадував ночами, саджав, наче метелики, то на праве, то на ліве плече, боячись здмухнути.

Однак все навік зіпсував батько.

Якось після короткого літнього дощу, коли за столик знову виповзли доміношники, а Кеша та його довгоногий рудовусий Волик у майці на голе тіло ліниво вибивали килим, до двору в’їхала забрьохана машина небесно-перламутрового кольору. Відчинилися дверцята, і на тротуар вистрибнула вона. На золотому волоссі віночок з польових васильків. Затим з’явився і батько — молодий ще, енергійний чоловік у чорних вузьких окулярах та нейлоновій сорочці, тримаючи в руках кошик із грибами. Академік побуцав скати, оглянув брудне вітрове скло, оцінив ситуацію в дворі і безпомильно пальцем покликав саме його батька:

— Шановний, як вас там, можна вас на хвилинку?

І батько побіг, мало не ламаючись у попереку, ледь не падаючи, на той оклик.

— Розумієте, шановний, мені ніколи, завтра треба доповідь в Академії робити, а ми забарилися на дачі. Чи не змогли б помити мою машину? Я вам добре заплачу.

І він посміхнувся білозубою посмішкою американського ковбоя із «Чудової сімки», якому все на світі можна.

А його Волик зігнувся, закланявся, показуючи худий волосатий карк, всміхався набік жовтими кінськими зубами:

— Якщо ваша ласка, ми все зробимо, Ярославе Пилиповичу.

Повернувшись до сина, він одразу розкомандувався:

— Кидай це, біжи до матері та попроси ганчірок. Спитай, десь там у мене новенька байка була. А я до двірника за шлангом мотнусь — і підморгнув — Чеками, кажуть, платить. Велика людина, з усього видно — далеко піде.

Дівчина стояла, стромивши руку у напнуту задню кишеньку, насмішкувато спостерігаючи за цією чехівською дворовою сценкою, де все було в порядку речей.

І тоді Кеша насупився, відчувши себе людиною четвертого сорту, прислугою з флігеля. Вогнем спалахнуло руде лице, і він ненависно кинув добрякові-батьку:

— Ти як хоч, а я служити у них ніколи не буду. Не наймався.

Незалежно витяг з теніски папіросу, зухвало прикурив на батькових очах і рушив у темний під’їзд, насвистуючи популярну «Серенаду Сонячної долини», похитуючи вузькими стегнами, немов ковбой, хоч у місті ковбою робити було абсолютно нічого.

Після крутої розмови з батьком, який похнюплено сидів на кухні, Кеша до півночі крутився в ліжку, уявляючи, як це він виходить з машини, бо слуга народу, обранець долі, киває пальцем, і до нього біжить зігнутий доміношник у майці на волохате тіло, підморгуючи друзям, вважаючи, що вельми мудро влаштувався в житті — од усіх начальників перепадає.

Світив у вікно місяць, літали кажани, немов його темні бажання, де-не-де горіли вікна в академічному будинку, сиділи там у домашніх кабінетах висуванці народу, мізкуючи за нього, возвеличували роль простого трудівника — творця історії.

Чому вони там, а він тут?

І Кеша, проаналізувавши ситуацію, вирішив, що сам має досить залізної сили волі, щоб з маленької людини зробити із себе велику, навчитися говорити такі правильні слова, які ставали гаслами і оволодівали масами.

Усі шляхи у нас для цього були відкриті. Це було навіть глибокопатріотично. І він тепер ясно згадував жовчні батькові розповіді про малограмотних п’ятисотенниць та передових шахтарів, що, крім відбійного молотка, нічим керувати не могли, двох слів зв’язати не вміли, а, як розводився після банкетів батько, керували державою, виконуючи тихі поради апаратних клерків — куди ступити, за що проголосувати, що підтримати бурхливими оплесками, які переходять у овації. Він не знав, хто вони такі, але здогадувався, що ніякими особливими талантами не володіють, хоч і наділені державним правом керувати собі подібними.

У всьому цьому була якась непосильна загадка: чому, за яким збігом одна проста людина здіймається на вершини, а інша, така сама, лишається осторонь цих вертикальних процесів — натирає собі підлогу, і квит.

Треба було піймати систему.

Все почалося з дрібнички.

Одного пізнього вечора, на початку осені, Кеша тоді вчився в дев’ятому, батько причвалав додому добряче напідпитку і став у дверях, нервово посмикуючи віком.

— Ви чули? Анекдот! — Його чогось тягло на сміх — Федька Підземельного призначили до нас головою постійної комісії по зв’язках з іноземцями.

Кеша, який тоді мріяв стати вченим і посилено зубрив англійську — міжнародну мову спілкування науковців, нашорошив вуха — який з того можна мати зиск?

— Та я з цим Федьком — раптом дзвінко гупнув себе в груди батько — курити починав у яру, німецьку ми там пасували. Він не те що шпрехати, рідною мовою трьох слів докупи стулити не міг, тільки киває, було, із розумним виглядом. Ви тільки подумайте: Федько — начальник! Хе-хе. Та його ж завтра звідти кишкнуть…

Але всупереч батьковим прогнозам, які той крізь зуби цідив, Федько так поставив роботу, що його відзначали навіть в ЦК. Самородок, організаторський талант… Він оточив себе спеціалістами, які готували йому довідки з будь-якого питання, влаштовував дипломатичні прийоми так, що іноземці плакали на його грудях: рус водка — карашо!!!

Звідки і як виплив той Федько — ніхто не знав, але батько туманно натякав, що в того десь нагорі «рука», інакше б його і на поріг не пустили. А той брав усіх своєю широкою народною натурою, і батько ніби оцет пив, переповідаючи, куди Федька сватають.

Навесні, коли пустив буйні пагони клен у дворі й з’явилися хрущі, батько приволікся зі свого палацу ніби з хреста знятий і трагедійним, майже давньогрецьким голосом мовив, що Федька — він прикусив язика: Федора Івановича Підземельного — призначили заступником міністра по науці, кажуть, хороший організатор.

— До мишей кинь, він і мишей організує — жовчно засміявся батько.

Чи не з того часу взялася точити його ота страшна хвороба, од якої він худ і жовк, мало їв, але багато пив, перестав виходити у двір, а одразу після служби залягав у ліжко догори рудими вусами.

Саме той легендарний Підземельний заронив у юну душу просвітлення, що не обов’язково бути спеціалістом, а досить просто вміти усім на світі керувати.

Можна бути цілковитим невігласом у частковостях, зате генієм у загальному.

З одного тіста були зліплені його Волик і цей Підземельний, але один процвітав, а інший тихо стогнав, зарослий щетиною, у своєму флігельку…

Мати поливала барвінок із бутля, скородила вологу грядку, вибираючи сухі бур’янці, цілком втішена роботою — вона чинила добро, хоч маленьке, крихітне, мізерне, але добро — і їй було в цьому золотому сні набагато легше, ніж йому, бо знав він надто багато, важкий камінь носив на душі, а через те заздрив усім ідеалістам, які бажане видавали за дійсне. Не вірив він ні в потойбічне царство, ні в світле майбутнє.

Після тієї історії він почав осягати механізм системи, яка висуває на керівні посади кращих синів та дочок народу. Хто вони були і як висувалися — про це ніхто не говорив, та й самі висуванці про це, мабуть, навіть подумати боялися, але процес ішов і був цілком природний, просто запнутий покривалом соромливості, як велико таїнство.

І Кеша потихеньку збагнув, що не треба так ретельно готувати уроки, зубрити хімію чи фізику, а досить виявляти громадську активність. Брати участь у всіх шкільних заходах, виступати на зборах з ініціативами, таврувати ледарів, випускати стіннівку, частіше бігати до вчительської, щоб порадитися зі старшими товаришами, і тоді тобі ставитимуть кращі оцінки, твоє прізвище першим спадатиме на думку, коли треба буде назвати кандидатів на висування до вищих комсомольських органів, а комсоргом школи він вже встиг стати.

А головне, і це дивувало найбільше, всі добровільно, ліниво віддають тобі п’янке право керувати ними, всю відповідальність, ще й дякують, що не на них ті обов’язки. І ти вже не такий, як усі. Вищий, авторитетніший, бо тобі довіряють те, що рядовим товаришам знати не обов’язково, вже не просто Кеша, а маленька державна людина, майбутній Інокентій Вольфович. Нині на тобі замикається вся шкільна комсомольська організація, ти її живе втілення, а далі будеш втіленням щораз більших і авторитетніших організацій, від чого і авторитет твій відповідно зростатиме. Ти — людина-організація, людина-колектив.

І не треба мати різних специфічних талантів, знати якусь науку до черв’ячних глибин, досить мати універсальний, найрідкісніший талант у суспільстві — талант керувати людьми, очолювати й акумулювати найрізноманітніші думки і, правильно сформулювавши в карбованих гаслах, повертати їх назад, у маси — як керівництво до дії.

Кеша саме складав останнього іспита на фізмат до університету, з жахом відчуваючи, що зараз провалиться, кар’єра його лопне, не розпочавшись, коли до аудиторії забігла методистка, кивнула на нього екзаменатору, і в списку навпроти його прізвища з’явилася маленька пташечка. Бородатий доцент майже нічого не питав, лиш скривився на дорогу:

— Чого ж ви мовчали, що активіст. Великому кораблю велике плавання.

Вийшовши з університету, він голосно, на всю вулицю засміявся. Він — геній, він зробив у нашій науці найепохальніше відкриття! Він буде просто всім керувати!

І невже ніхто не помічає, що це так просто? Справді, риби живуть у воді, але не знають її формули.

Те, що він одкрив самотужки, як виявилося, буйним цвітом квітло у тодішньому навколишньому великому житті. Газети та радіо наввипередки вчили робітників та колгоспників, як і в які строки саджати озимі і варити сталь. Невідомі порадники в передовицях очолювали всю велетенську роботу народу, даючи магістральні напрями і вникаючи в тонкощі. Науковців вчили, як розвивати велику науку — наполегливо, цілеспрямовано! Письменників — як писати книжки: гідно оспівуючи величні звершення. За всим цим стояла незрима, але всемогутня, як Бог, сила, служителем якої він і вирішив стати.

Бідний батько! Він передчасно пішов з життя зі своєю убогою середняцькою філософією в золоту пору, коли ті, хто був ніким, ставали всім.

В університеті юного Інокентія, вивчивши анкету, одразу вибрали до комсомольського бюро, а затим — висунули кандидатом у депутати райради, оскільки за всіма параметрами він підходив: син робітника, шкільний активіст.

Трохи рудий, але це нічого, як доброзичливо сміялися на всіх комісіях — ми не формалісти.

І він одразу пірнув у той паперовий казан, а випірнув звідти втричі сильнішим, ніж був. Його курс став ініціатором кількох починів, тільки забувався старий, лунав новий, тут достроково проходили атестації, відгукувалися на всі заклики. За дзвінкий голос Кешу почали запрошувати від університетської комсомолії на різні урядові заходи, де він рапортував з трибуни про звитягу молодих сердець.

А коли дізналися, що він не взяв участі в релігійному обряді похорону батька, то гідно оцінили політичну зрілість та громадянську мужність. Тільки одна викладачка етики пильно вдивилася в його палаючі очі і похитала головою:

— Ну, Інокентію, ви далеко підете. Я, чесно сказати, вас боюся.

На це він пригладив золотий чуб і значуще мовив:

— Радянський вчений не може стояти на хибних ідейних позиціях.

На той час він уже почав розуміти, що по громадській лінії у нього може виявитися занадто багато прудконогих конкурентів у костюмах-трійках. Треба було сунути в науку, де причаїлися колишні енергійні діячі, боячись, що їм згадають старі гріхи, а нова генерація виявилася надто вузьколоба та аполітична — копалася собі у окремих напрямах та деяких аспектах. Треба було заявити про себе.

До загородки, шелеснувши кущами, несміливо дибали дві старі бабці з ковіньками, кутуляючи беззубими яснами. Спинившись, вони захрестилися:

— Царствіє йому небеснеє, хороший, видать, був чоловік. Такого сина виростив. Часто вас тутечки бачимо.

І мати одразу ожила серед своїх, дістала з кошеля вузол, вийняла звідти вгощення — просвирки, яйця, рисове коливо, пляшку кагору. Бабці м’ялися, але зайти не наважувалися.

І тоді встав він:

— Мамо, ви тут погомоніть та їдьте додому, а я ще пройдуся, подумаю. Може, до своїх навідаюсь…

Сказав і сам здивувався: ніколи не виникало в нього такого бажання.

Проминувши бузинові хащі, якими потихеньку заростало старе кладовище, він вийшов на новішу ділянку.

Де ж це воно? Ага, в третьому ряду. Він спинився біля ще свіжої могилки, де й пам’ятника не було, лиш вицвілі, вимиті дощами паперові вінки із вицвілими срібними літерами. Чорнило на фанерній табличці розпливлося — ледь можна було розрізнити прізвище.

Тут був похований бідолашний Розум.

Самотній геній, який так бездарно пішов у небуття, не лишивши по собі й сліду.

Тоді, на третьому курсі, коли Кеша вирішив пробити собі вірний шлях у велику науку, він зробив ставку на Розума.

Той був трохи не від світу сього. Тонкий, із довгим світлим волоссям, наче кульбабка на вітрі. Подме дужче — і нема її.

Розум завжди жив у своєму трохи ірреальному світі, носився з фантастичними, напівбожевільними ідеями в усіх галузях науки й техніки. Одну його статтю про застосування теорії великих чисел у економіці надрукував солідний московський журнал, а потім — перекладено за кордоном.

Генератор ідей.

Саме його мав на увазі Інокентій, коли задумав організувати на факультеті студентське науково-конструкторське бюро, яке б укладало з підприємствами угоди на «розшивання вузьких місць». Такий зв’язок науки та виробництва мав бути неодмінно поміченим і відзначеним. Не лишився б в тіні і молодий енергійний керівник студентського колективу, що зумів організувати таланти — він дістав би змогу лишитися в аспірантурі і поставити все на наукову основу.

Розум охоче погодився на такий розподіл праці.

Щоправда, у Розума траплялися різні завихрення. Спершу він захоплювався крамольним абстракціонізмом, що, на його думку, добре ілюстрував теорію симетрії. Цей абстракціонізм Інокентій всіляко лаяв з університетської трибуни — така тоді розгорталася політична кампанія. Далі став стилягою — носив вузенькі штанці, переписував у бариг рок-н-роли на рентгенівських знімках і вечорами крутився біля ресторанів.

Розум взагалі мав дивний потяг до всього нового, офіційно невизнаного. Студіював англійською підручник лженауки кібернетики, написаний буржуазним адептом Норбертом Вінером, через що в комітеті комсомолу про нього розпитували різні товариші.

Але Інокентій взяв Розума під свою батьківську опіку, з божевільних ідей виловив одну раціональну — моделювання розкрою тканин на швацькій фабриці, що обіцяло величезну економію сировини, а відтак засадив за роботу з головою, пильно контролюючи, щоб він не втік до своїх стиляг.

І раптом все мало не полетіло шкереберть.

Інокентій закохався.

Закохався в ту саму задаваку, золотокосу Оленьку, дочку члена уряду, яка нині вчилася на романо-германському…

Він заспокоював себе тверезими розрахунками, але насправді почувався як бідний телеграфіст у романтичній історії з гранатовим браслетом.

Після занять, замість того, щоб бігти на чергове засідання, де народжувався новий почин, він стовбичив під колонами червоного корпусу, чекаючи, коли вона переходитиме дорогу — вже коротко стрижена під хлопчика, певна своїх дівочих чар, вона не опускала очей, а всі машини гальмували перед нею.

Наче прив’язаний мотузкою, він рушав слідом, ховаючись за квітучі бузкові кущі, щоб не видати нікому своєї звичайної людської слабості. Це могло йому дорого коштувати, він ще не зробив себе. Однак невідомий інстинкт вів його по дівочих слідах, не слухаючи тверезого глузду; бунтувало ображене самолюбство, та нічого з собою вдіяти не міг.

Кеша лаяв себе за полохливість, бо з усіма іншими дівчатками діяв коротко і ясно, гамував життєві потреби, але тут було щось інше — інший світ. Він приструнчував свої ліричні почуття, смішно було — який з нього лірик. Стривайте, от він себе покаже, тоді…

А поки він блукав за нею містом, вечорами дивився на її освітлені вікна, скептично не вірячи, що такі дівчата можуть бути йому доступні. І, як метеликів, ловив згадки про ті далекі дві усмішки. Адже могло бути, могло.

Одного вечора все вирішилося саме собою.

Оленька звернула в гранітну арку на Енгельса, де завжди туркотіли голуби, він, постоявши хвилину біля кіоска, рушив слідом, але тільки-но ступив за колону, як тицьнули його гострим під ребра:

— Гаманець або життя.

Од несподіванки він укляк. І тут позаду весело засміялися:

— А ти, виявляється, боягуз.

Це була вона, Оля, що тикала йому в бік лінійкою.

— Ти чого за мною по п’ятах ходиш? Шпигуєш?

Навіть у сутінках стало видно, що він густо почервонів, зам’явся, схоплений на гарячому.

— Я не шпигую. Просто нам разом додому.

— Розказуй! — задерикувато піднесла вона свій насмішкуватий носик — Признайся краще одразу: закохався?

Якоюсь тваринною мовою він почав віднікуватися, поліз у філософські матерії, але вона бачила його наскрізь:

— Кажи, не соромся.

Він мовчки кивнув.

— Давно б так. От що. У суботу моїх фаде енд маде не буде вдома, на прийомі, приходь, потанцюємо.

Господи, як він готувався до тієї суботи. Читав класиків, щоб блиснути ерудицією, одяг двобортний костюм, купив квітів на Бессарабці. А головне, заздалегідь підмовив Розума піти з ним за компанію, бо хтів на його тлі показати себе керівником і вчителем цього легковажного розумника. Однак все сталося навпаки.

Він сидів у кутку і ставив на програвач натуральні штатівські платівки, якихось розгнузданих Преслі, Чака Беррі, Левіса, Челентано, а в кімнаті гоцали відчайдушний рок-н-рол, од якого і мертвий би на місці не всидів.

Але він всидів.

Та його стійкість до отрут не оцінили. Оля і Розум негайно знайшлися в цьому розгардіяші, мов діти в пісочнику, взялися за руки і почали виробляти таке, од чого всі інші запрошені померхли.

Засапавшись, вони розрізали навпіл кавуна, видовбали його ложками, налили туди дешевенького студентського вина, пили його, мов воду, називаючи напій музичним словом — крюшон, яке в них дома ніколи не лунало, було Кеші чужим.

Настінний годинник вибив дванадцяту.

— А тепер хто заради дами стрибне з шостого поверху? — раптом запропонувала Оля, роковим зором дивлячись саме на нього, Інокентія.

Кеша мляво ворухнув плечима — він у такі ігри не грає, його життя потрібне народу.

І тут на балкон вискочив баламут Розум, примірявся, вистрибнув на поручень, послав Олі повітряний поцілунок і шугнув униз, тільки сорочка пухирем роздулася за спиною.

Всі оніміли, наче в жахному сні, чекаючи гіпсового удару об асфальт.

Але Розум, мов білка, розпластався в повітрі і кінчиками пальців упіймав гілку американського клена, що звисала просто під вікном. Гойднувшись із тарзанячим криком, він переплигнув на стовбур і за хвилину піднявся нагору ліфтом.

І, звісно, став героєм вечора. Оленька не відходила од нього, а Інокентій в усьому звинувачував піджак та краватку, що сковували його і робили нездатним до таких польотів.

А вночі, на самоті перед дзеркалом, спробував розучити кілька колінець рок-н-ролу, але виходило кострубато, дерев’яно, без іскорки.

Через три дні Кеша вже рішуче викривав в університеті групу стиляг, розкладених «музикою товстих», власноруч, привселюдно розрізав на Розумові дудочки, створюючи собі реноме борця з всілякими «ізмами» в культурі, що товариші могли трактувати, як заявку на ревну боротьбу з різними буржуазними ухилами та течіями в науці. А затим у курилці довірливо шепнув Розуму, що він нічого не міг вдіяти — хтось написав анонімку, і тому він змушений реагувати.

Вистачило Інокентієвого гуманізму, залишили кандидата в самогубці у студентах, обмежилися строгачем, але Кешине заступництво покрилося слаьою, яку принесла розробка на швацькій фабриці.

Його чуйність та організаторський талант помітили.

Ех, Розум, Розум. Не пам’ятаєш ти добра.

Та хіба не він витяг цього слабкодухого мрійника з його ідеєю ростової води із санепідемстанції, де той пробірки мив, до свого інституту, хіба не дав лабораторії, не створював умов? Та ця божевільна ідея тільки завдяки його організаторській енергії, пробивним здібностям вижила, зіп’ялася на ноги і ось-ось мала завоювати світ… Проте не витримав Розум. Довів свій егоїзм. Не схотів ділитися славою, забрав усі секрети за собою в могилу, добре хоч пробірку тієї води Інокентій зоставив собі. Надійно схована вона в домашньому холодильнику.

Інокентій Вольфович зітхнув у глибокій зажурі, поправив стрічку, бо поруч вовтузилась біля могилки жіночка в траурі, повернувся і пішов униз.

Там, біля центральної алеї, був і її пам’ятник. Скромна стела з білого мармуру, звідки глянули на нього в пізньому надвечір’ї довірливі очі, німо запитуючи — за віщо я тут, я жити хочу…

У нього стислося серце. Її він любив і досі, хоч були в нього жінки й робота, але все те було несправжнє, а безсмертне лежало тут.

І він чогось не міг уявити ями. Лежала під землею кришталева домовина, де спочивала нетлінна, золотоволоса вона, тихо всміхаючись у вічному сні.

Що тоді трапилося з нею?

Він зустрів її після пляжу. Вона спускалася в підземний перехід на Хрещатику, вся світячись набраним сонцем, а він рушив за нею слідом, ховаючись за колони, щоб вишпигувати, куди й до кого вона нині йде.

Вона зайшла в телефонну будку біля поштамту, кудись подзвонила, але там не брали трубку, сумно скривила носика, і тоді він бадьоро пішов їй назустріч, інстинктом відчуваючи, що ось його єдиний шанс.

Вона навіть зраділа йому, хоч не бачилися вони після тих подій майже рік — уникав її, боявся подивитися в очі. Сплеснувши долоньками, вона перебільшено жваво засміялася, заметушилася, гладячи його по голові:

— О, Золотий? Що ти зараз робиш?

І запросила в гості.

Так вони опинилися в її дівочій кімнатці, де пили дешеве винце, курили, а потім за вікном зірвався дощ, парило цілий день, вдарила справжня тропічна злива, що відділила їх од усіх на світі, ніби вони були на острові.

Тихо мугикав Преслі, вона стояла перед дзеркалом — засмагла, шоколадна, а він, непритомніючи, цілував її високу шийку, гриз, наче молоді яблука, груденята, вона дозволяла все робити з собою, жаліючи його, та думала про своє…

І крізь любовний флер він відчув це — не йому вона належала, лиш тіло її, а душа десь блукала, шукала когось.

Невже Розума, який на той час кинув університет і тинявся містом, заробляючи на життя тим, що вирізав моментальні силуети бажаючим на Володимирській гірці. Ця реалістична думка одразу зупинила кров. Він так нічого й не зміг, хоч вона по-материнськи пробувала допомогти йому.

Її тіло без душі було мертве, і він не міг себе примусити.

А вночі, прокинувшись од нестерпного бажання, вже гірко пожалів за цим. Аж завив од чорної люті на себе, бо не міг наздогнати у мертвому залізному лісі це божественне дівоче тіло, яке щезало од нього навіки…

Інокентій Вольфович прикусив губу, відчувши, як заболіло серце. Перший мороз хапав його — це надходила осінь.

Поволі, не озираючись, він подався до виходу. Сутінки робили листя на деревах жерстяним. Жодного звуку не лунало на кладовищі. Незнайома алея вела його між дедалі розкішніші пам’ятники, яких ніколи не бачив. І тут він зрозумів, що заблудився.

На старій липі висів ліхтар, забраний у сітку. З ями раз у раз вилітала жовта глина і м’яко опускалася на вилоги.

Могила сама себе копала.

Стримуючи жахне передчуття, згораючи, мов вішальник, од погибельної цікавості, він підступив туди і побачив на дні ями маленького горбатого чоловічка, який копав землю з кротячою впертістю.

Відчувши на собі погляд, чоловічок випростався, звів догори рум’яне недозріле личко, сточене якимось внутрішнім черв’ячком, мов падалиця, і підморгнув до клієнта:

— Місця собі знайти не можеш? Ось, хороша буде могилка. Давай поторгуємося. Пам’ятника поставиш — ніхто мимо не пройде. Не те що десь у глушині.

Чоловічок дістав із закутка пляшку, одним ударом вибив корок і перехилив у себе.

— Чого думаєш, дешево візьму.

Інокентій Вольфович замотав головою, відчувши, як заїдає йому мову:

— Ні, не треба… треба.

— Хоч, загадку загадаю? — підморгнув йому веселенький горбун — Ким став людожер, коли з’їв своїх тата та маму?

Інокентій Вольфович сполотнів, вже шкодуючи про свою цікавість, бо навколо була ніч, ніде — ані душі, а горбун простягав до нього, велику, мов лопата, руку:

— Поможи вилізти, чоловіче добрий. Уф-уф…

Розділ сьомий

Два тижні Іван днював і ночував у кузні.

Заходили тим часом на Іванівку ярі липневі грози; біля силосної башти на Заячому лузі мало не вбило листоношу, так бемцнуло, що наскрізь чужі листи побачив; скисло дорогою в райцентр три тонни молока в цистерні — одкрили люк, а там масло; вибухнув кольоровий телевізор у конторі, щастя, що голова саме був у райвиконкомі; впіймав дід Пилип у Зміївці двометрову щуку, яка попросилася назад людським голосом; різко впали надої на молочно-товарній фермі, і люди бачили, як баба Паниха тікала вдосвіта з літнього табору; давали рушники в кооперації, то такий скандал між жінками розгорівся, що довелося викликати Кирика з Паримудом на пожежній; Іванівку оголосили неперспективною, а через це нове будівництво було дозволене тільки на кладовищі; їздив Храпченко в столицю діставати в міністерстві запчастини, однак повернувся ні з чим.

Але нічого того Іван не чув і не бачив. Заріс щетиною, ховався од усіх, очі мав скляні, вже й чутка пішла селом — чи не збожеволів?

Розібрав удома на транзистори нового телевізора; перечитав у бібліотеці усі науково-популярні брошури про біополя; притяг зварювальний апарат, і вечорами в кузні гуляли сполохи; возив якісь деталі та срібну ложку на гальваніку у міжколгоспні майстерні.

То був покинув усе.

Прийшов додому чорний, хворий, очі нещасні. Мовчить і сопе. Сів їсти борщ, а ложку немов свинцеву до рота несе. А тоді як швиргоне, як стукне кулаком по столу, аж Марії мороз по шкірі сипонув.

— Все не так!

— Що, Іваночку? — забідкалася Марія. Мовчить і сопе.

До півночі крутився в ліжку, зітхав, очі відкриті. Марія і так і сяк до нього, а він все на далекий місяць дивиться, страждає. І відчула вона, що не тут його душа — блукає самотою зимовим лісом, шукає щось, розгортає закоцюблими руками сніг, перечіпається об пеньки, падає в темні яруги, де світяться зелені вовчі очі, видирається нагору, нещасна й промерзла, але шукає і не здається…

А тоді схопився він, увімкнув лампу, почав щось писати в пухкому загальному зошиті, де всі свої вигадки записував, а як поставив крапку, то ляснув себе по чолу і тихо засміявся:

— Господи, як просто!

Ліг спати, наче у воду впав, а на ранок схопився, ще треті півні не співали, збудив Марію, яка мучилася й не спала разом з ним, переживала за нього і за своє, і попросив у неї волосину. Але не з гребіня, відмерлу, а живу, щоб сама вирвала з коси.

— Це для чого? — злякалася Марія.

— Так треба. Не питай, бо зурочиш…

Дивні дні йшли, з дощами й сонцем, зав’язувалося й наливалося все в природі, вершилося скрізь велике таїнство, вилітали пташенята з гнізд, волохатіли зелєпухи в садах, а одного вечора принишкла Марія з в’язанням, вслухаючись у те, що починалося в ній.

Нарешті, в кінці липня, у четвер перед обідом все було готове.

Іван зняв залізне забрало із синім скельцем, струснув з чола піт, одклав набік зварювальний апарат.

Стояв на ковадлі воронований чорний ящик, вилискував хромованим об’єктивом, сенсорними кнопками та важільцями, ховаючи в нутрощах магічний самородок, віднині підвладний лише добрій волі.

Іван викинув угору руку, наче футболіст після забитого м’яча, і щасливо засміявся; хоч і косили його по ногах труднощі, але добився свого.

Стояв він на величезному полі перед збудженим натовпом і доповідав:

— Шановне людство, універсальний синтезатор думок до твоїх послуг.

Голос мав хрипкий, бо й сам ще не вірив у вдачу. Тут, у глушині, за тридев’ять земель від Дубни та Оксфорда, у простій сільській кузні він домігся того, про що завжди мріяли передові уми людства.

Апарат матеріалізував мислительну енергію напряму — як рослини сонячну.

Відтепер Іван міг отримати в руки все, чого тільки може забажати найсміливіша думка. Взяти з повітря будь-яку деталь та запчастину, одягти в метал інженерний замисел, був здатен на такі речі, які сам ще погано уявляв…

А що, коли його застосувати в космічній техніці?

І одразу загуркотів під горою мотоцикл, сполохавши гусей на містку, вилетів на перед очі Храпченко в хмарі куряви, зіскочив із сідла, перетнув майдан і, ніби цвяхом, постукав правицею в одвірок:

— Живий? А я думав, що давно вже кузня згоріла. Казали мені про твої опити…

— Що новенького в столиці?

— Ніхрена. Все як було, так і є, тіко гірше. Пробував запчастин дістати, то народу розвелося в міністерстві видимо-невидимо. Так крайнього й не знайшов.

Храпченко сторожко глянув на чорний ящик, розщіпнув ґудзик на кітелі, про всяк випадок тримаючись біля порога, а затим торжествуюче витяг з-за спини якусь залізяку:

— Бач? Отак довіряй нашому народу. Саботаж! Тіко очі спусти. Не встиг на роботу вийти, а в Кирика з Паримудом вже шестірня полетіла. Перший день жнив, комбайн тільки з заводу, а вони вже зранку загорають під Зимівцем. Одну загінку пройшли, півбункера зерна намолотили — і ось маєш. Заскочив, а вони в посадці біля криниці лежать, в зубах колупаються…

Взяв Іван до рук шестірню, глянув на світло, а там — пісок налип. Не інакше, як хто навмисне сипонув. Три зубці геть вищербилося.

І враз зрозумів Іван Храпченка — хіба можна з таким народом інакше?

— Виручай, Іване — ворухнув щелепою той — може, коли голос на тебе підвищу, то вибачай. До нашого брата тільки крик і доходить, доброго слова не розуміють.

— Казав хазяїн псові, а пес хвостові — Іван уважно вдивлявся в шестірню — складна була конфігурація.

— Попробуй, хліб же сиплеться.

— Попробувать можна — Іван погладив чорний ящик — Тут я, поки вас не було, дещо вдосконалив. Техніка безпеки, те-се. Хочте подивиться?

Позадкував Храпченко, махнув рукою:

— Ніколи зараз, Іване, в обід заскочу.

Поклав Іван нещасну шестірню на дубову колоду, помив руки в шаплику, покрадьки сплюнув через плече і сів до свого апарата.

— Ну, поїхали,

Натис сенсорну кнопку, підморгнув зелененький індикатор од лампового приймача, напружився мислено, уявляючи шестірню до найменших подробиць, посунув уперед важілець, стемніло в кузні, вихопився з вічка фіолетовий шнур — плазмовий імпульс, утворюючи електронну хмарку, а за мить випала з повітря нова-новісінька деталь. Опустилася на долівку і покотила під ноги.

Підняв її Іван — ще гаряча, а поверхня так оброблена, на прецезійному верстаті тільки можна домогтися подібної чистоти. Одне слово, ідеал.

— Ну, розумниця! — чмокнув своє дітище Іван.

От тепер ніякий Храпченко йому не страшний. Яке хоч замовлення виконає. Зажадає таке, не знати яке, а Іван йому раз — і готово.

Серцем відчував Іван, не такий чоловік їхній завгар, щоб у підлеглого щось просити, не пробачить, що милостиню прохав.

Парило.

Знову над Іванівкою збиралася гроза. Темна смужка росла на овиді, трави на лузі стали свинцевого кольору, сонце геть божеволіло, викривляючи довколишні поля у повітрі, ластівки низько над Зміївкою чиргали.

— От пече, зараза — прохрипів під кузнею бас.

— Мізки плавляться — поскаржився бабійкуватий голосок.

Кахикнули під дверима і ввійшли до кузні, втираючи картузами спітнілі обличчя, Кирик та Паримуд.

— Хух, хоч яйця в піску смаж — гупнувся на лаву Паримуд.

— Упрів, як у молодиці під боком — поскаржився Кирик.

— Хіба всидить тепер жива людина на тому комбайні?

— Та з мене хоч шкіру лупи — Кирик дмухнув за пазуху, де щось жалібно пискнуло.

— Шланги горять — почухав груди Паримуд, звертаючи очі до бога — На сороковини вчора ходили. Так нарепіжився, хоч сам у домовину лягай.

— Такий же скаженючий самогон був — носа затуляй — потвердив Кирик — Наче з лайна гнали.

— Не те що твоя казьонка — з повагою мовив Паримуд — Як сльоза була.

Здогадувався Іван, що не сам пісок у тій шестірні з’явився. Що не випадково друзяки до нього прийшли. Таким хоч власна хата гори, вони руки грітимуть.

От він їх почастує, дасть скаженого молока… Іван широко всміхнувся і підморгнув:

— То, може, ще раз попросимо по заявках трудящих?

— А чого ж — не змигнув Паримуд — Турбота про людину — головна турбота.

— А чи зручно? — закомизився Кирик — Та й жінка лаяла…

— Не хочте, як хочте.

Паримуд вовком глипнув на Кирика:

— Гірке-гірке, коли б іще таке.

Іван зняв зі свого апарата мішковину:

— Ану давай, хто сміливіший.

Крекнув Паримуд, потягнув ніздрями повітря, передчуваючи легку поживу, вмостився на оцупку перед чорним ящиком, прослухав інструкцію, а затим рішуче тицьнув на кнопку пальцем…

Стемніло в кузні, гупнуло кістлявим об дерев’яні стіни, важко охнуло в кутку, аж цяцьки з полиці попадали, а тоді там побачили зовсім зеленого, наче лопушина, Паримуда. Очі він мав, немов у святого. І тут його зігнуло у нападі нудоти, шлунок вивернуло, наче жіночу фільдеперсову панчоху, він харчав жовчю, а за п’ять хвилин, ледь оддихуючись, лупнув себе в груди і замогильно присягнув:

— Усьо. В рот більше не візьму. Наче чорт два пальці у саме горло запхав. Подумать про кляту більше не можу…

Іван вдоволено потер руки — захист діяв! Ніякий дурень тепер безборонно не підступиться.

Кирик сидів у кутку ні живий ні мертвий. Іван широким жестом запропонував:

— Твоя черга. Ще минулого разу рвався. Загадуй бажання.

Кирик дрібно затрусив головою:

— Спасибі, Іваночку. Нічого мені в житті не треба. Усім я дуже задоволений. Ніяких бажань у мене нема.

У пазусі в нього щось знову пискнуло, затріпотіло, вириваючись на волю. Кирик шаснув туди рукою:

— Ось, перепеленя під комбайн втрапило. Крильце в нього перебите. Жаль стало, додому ніс. От якби змогла твоя машинерія…

Узяв Іван до рук гарячу грудочку, в якій, немов секундомір, стукотіло сердечко, побачив крильце, що на одній нитці теліпалося, глянув на свою машинерію, й шепнула на вухо інтуїція — і це зможе.

— Хоч в мене не швидка допомога, але попробую.

Поклав. перепеленя на лаву, тричі сплюнув через плече, обережно торкнув кнопку і трішечки послав уперед важілець. Опинилося пташеня у фіолетовому напівпрозорому яйці, де розклалося на жовток і білок, а потім знову відродилося, зависло над підлогою, злякано пискнуло на всю кузню, тріпнуло крильцями, шухнуло над їхніми головами, вдарилося об стіну, а затим випурхнуло у відчинені двері.

Вискочили вони за ним і довго дивилися, як пурхає сіра грудочка над кущами, як радісно пищить, звільнившись з темного полону. Так дивилися вони на нього в передгроззі, ніби бачили власне серце, що нарешті вирвалося з чужих рук на вільну волю.

— Оце так чудасія — моргнув йому вслід Паримуд.

— Та ти ж його воскресив — круглими очима дивився на Йвана Кирик.

Та й сам Іван був здивований. Магічний кристал під його керівництвом не тільки мертву матерію відтворював, а й живу.

Сухо зглитнув Паримуд, немов наждаком тернув по губах.

— За таке діло не гріх і випить. Прощавай, Іване, пішли ми до баби Панихи…

Зривався вітер. Пробігали лугом вихорці, несучи в собі жмутки сіна. На половині луки сяяло сонце, а друга половина була в тіні, І виступала з-понад Чорного лісу важка свинцева хмара.

Задушливо стало в кузні. Чого не торкнися — все іскорками шпигає. Дихнуло з горна сажею. Зашумів дуб, зарипів дах.

Нечувана злива надходила.

Задиркотів під горою мотоцикл, і вискочив на беле-бень Храпченко. Світив уже мотоцикл фарою, вітер рвав поли брезентовика, та не зважав на все те Храпченко.

Постукав залізним пальцем в одвірок, переступив поріг і невдоволено спитав:

— То як, готово? Чи ти тільки горобців лічить здатен?

Не зрозумів Іван, чого такий лихий його завгар. Не знав, наївний, що неспроста підсунув йому ту шестіршо.

— Подумать не встиг, а вже у руках тримав — Іван вручив Храпченкові новісіньку деталь.

Той наче дусту понюхав:

— А воно годне? Чи на собаку мале, а на кішку велике?

— В самісінький раз.

Кинув деталь у кишеню брезентовика Храпченко, недобре всміхнувся:

— Швидкий ти до раю навпростець.

Сів на лаву, дістав з внутрішньої кишені м’ятого списка, розгладив на столі і кивнув Івану:

— Осьо бачиш? З цим списком до столиці їздив. То як ти такий розумний, щоб завтра все було готове. А як не зробиш, то інакша розмова з тобою буде.

Повернувся й пішов геть.

Вітер його боров, чорна хмара нависала над кузнею, перші краплі збили порох на майдані, грім струсонув пагорб, та сів Храпченко в сідло, блиснув фарою в очі й покотив донизу, не розбираючи дороги, наче зроблений на тому конвейєрі, де і його мотоцикл.

Сірий, залізобетонний.

Не міг збагнути Іван, чого від нього хочуть. Все не так. Розірвись надвоє, то скажуть, щоб начетверо.

Задзвенів дуб листям, синє стало повітря, але проповзла хмара над пагорбом, так і не зронивши жаданої зливи.

Знизав Іван плечима і ступив у кузню — треба було виконувати наряд.

Вже зібралось на лаві зо двадцять деталей із списку на сто тринадцять найменувань, у якому Іван слинив хімічним олівцем пташечки; вже червоне сонце огорталося в імлисті тумани над Заячим лугом, летів там білий бусол, витягнувши позад себе незграбні, мов у підлітка, ноги; вже повертала з паші череда лялькових чорно-рябих корівок; вже летів високо в небі, блимаючи габаритними вогнями, літак, коли Іван потер натомлені скроні, бо не таке це виявилося легке завдання — втомився, наче молотом махав; вже випив глечик молока з житнім хлібом, що Марія принесла, налаштовуючись на другу зміну, коли в двері вкрадливо зашкреблися.

Кого це чорти принесли?

— Фізкультпривіт, Іване — поріг насилечку переступила баба Паниха — Як ся маєш?

— Роботи до сьомої суботи.

— Кажуть, ти тут чудеса виробляєш. Як творець наш, усе з нічого ліпиш?

— Та стараємось потихеньку — одказав Іван, гадаючи, чого бабі треба.

Бачить — очі в неї мишами скрізь бігають, все на зуб пробують, все винюхують. Прикипіла до його чорного ящика, ніздрі такі роздулися, мов у іспанської танцівниці.

Зняла баба з плечей лантух, вийняла звідти старий змійовик, що репнув посередині, і гірко зітхнула:

— Сто літ служив, та, бач, вислужився. Усяка річ на світі має свій кінець. Молодість теж, хо-хо… Велика біда людям настала. Третій день, як змійовик лопнув. Ліків цілющих нема на чім настоювати. Сорок жіночок попідтинню в мене ночують. Еліксиру мого благають. Чи не пособив би ти бабі?

— Щоб я та самогонний апарат рихтував?

— Еге ж, Іваночку. А я тобі за це віддячу.

— Не треба мені вашої дяки.

— Дурний ти, Іване. Знаю, що ви дитя в дім хочете, та ніяк не понесе твоя Марія, ялова, видать. То дам я тобі корінь такий, од якого сім’я твоє навіть у діжці борошняній проросте.

Стягла вона з шиї золотий ланцюжок, а на тому ланцюжкові побачив Іван зморшкуватий корінець, з ручками й ніжками, геть схожий на маленького чоловічка.

— Настоїш на моєму первакові — і такої тобі сили прибуде, що відра без рук од криниці носитимеш, хі-хі.

— Не треба мені — взяв руки в боки Іван — Без вашого кореня справлюсь. Чого ви, бабо, всім стелите? Люди ложкою беруть, а ви — очима.

Наче кропивою стьобнули бабу, ніс загострився, жаром приска:

— Дивися, Іване, ще прийде коза до воза. Та якого буханця дав, такого сухаря з’їси. Жаль старій людині в біді пособити?

— Сказав же, на добре діло останню сорочку віддам, а на зле — вибачайте.

— Усе є ліки, усе є отрута — звела палець баба — Тут міру треба знати. Будеш сам мед їсти, то од меду й здохнеш.

— Не мед варите.

— Кому що помага. Один ковбаси їсть — і голодний, а другий радіо послуха — і ситий. Всяк до свого звика. Ти зі своєю Марією, либонь, брошури вночі читаєш, що ходить неорана й несіяна?

Похитав Іван головою:

— Зла ви, бабо, а злі самі собі хвоста одгризають.

— До всіх добрий, то собі лихий. Ти про себе подумай. Воду на тобі возять, а ти й раденький. Правду люди кажуть, нема м’яса без кості, риби без ості, а чоловіка — без злості.

— То у вас така краса од злості? — закинув Іван — Глядіть, ще й хвіст виросте.

Пирхнула баба, крутнула очима, та стрималась:

— Щоб у кого роги не виросли… Не знаєш ти людей. Є тіко двоє добрих на світі: і то один уже вмер, а другий не народився.

Сплюнула баба, сховала змійовик до мішка, війнула спідницями і подалася до виходу.

Глянув на свій чорний ящик Іван, і така взяла дослідницька цікавість, що гукнув навздогін:

— Стривайте, бабо! Як хочте, самі спробуйте.

Недовірливо озирнулася Паниха, шморгнула носом, та, видать, і її інтерес пік.

Дав Іван коротку інструкцію, розпустила баба спідниці й сіла до апарата, слина од нетерплячки капає. Тицьнула гострим пальцем у кнопку, стемніло в кузні, шелеснуло й гупнуло об стіну, нявкнуло так, що кров зупинилась, а коли розвиднилося, побачив Іван, що стоїть навстовбурчена баба Паниха на чотирьох, спину вигнула, чорними вусами ворушить, а із спідниць голий хвіст вистромився й метеля…

Підскочила баба, мов ужалена, прикрила сором спідницями, тричі плюнула в Іванів бік і гайнула через пагорб у сутінки, тільки квітчасті матерії майоріли.

Далеко за північ, зовсім спустошений, виснажений, Іван скінчив роботу.

Громадилися на лаві усі сто тринадцять деталей, які загадав йому зробити Храпченко. Цілий скарб для колгоспу. Ото ще здивується вранці, коли побачить, що найвередливіші забаганки апарат може виконати точно і в строк. Утре йому носа.

Яка місячна ніч була!

Сюрчали позад кузні коники, райськими голосами кумкали жаби в копанках, десь далеко на овиді татакав колесами поїзд, од чого тихо заспівав метал у кузні, лоскотав обличчя сухий жнив’яний вітер, куди впліталися тонкі пахощі синіх сокирок та Петрового батога, літо було в зеніті, зорі висіли над пагорбом так низько, що перегорілу зірку можна було викрутити і замінити, немов у планетарії…

П’яний від утоми, але вдоволений, Іван замкнув кузню на важкий замок, кинув за спину піджак і рушив додому знайомою дорогою, майже фізично відчуваючи, як крутиться земна куля в космосі, несучи його між зірок.

Він уже надходив до беизозаправки, коли клацнули металеві ворота, вискнули, розтуляючись, газонула якась машина і в’їхала на територію, вихоплюючи фарами сріблясті боки цистерн, бочки з мастилами, колючий дріт, срібну варту тополь.

Розвернувшись, вона скреготнула коробкою швидкостей, здала назад, почулися притишені голоси, брязкання з’єднувального рукава, і загула помпа.

Іван спинився в тіні дикої груші. Невже злодії?

Пірнаючи від куща до куща, він дібрався до заправки з північного боку, проліз канавою попід колючим дротом і опинився біля цієї цистерни, звідки смоктали найбільш ходовий 76-й бензин, на який переробили карбюратори всі автолюбителі в районі.

Іван шаснув під темне черево й доповз майже до машини. Його ніхто не чув — гула помпа, закачка йшла повним ходом.

Злочинці почувалися тут як удома.

Спотворений місячним світлом, в різких зморшках чоловік сидів на обніжку машини і мусоляв негнучкою рукою якийсь список, ставлячи проти прізвищ гаплички.

— Розпустився народ, кожне щеня норовить скубнуть — авторитетно скаржився знайомий голос — Думають, що мед та руководяща робота. Ночі не досипаєш, горло зриваєш, щоб той план витягти. Уся відповідальність на наших плечах. М’ясо дай, молоко дай, хліб дай. Ми державу годуємо. Так люд розлінувався, що кинь без нагляду — худоба йому вуха об’їсть, а не поворушиться.

— Еге ж — озивався з кабіни догідливий голосок — Ми такі.

— Та хіба б без нас, старих кадрів, соціалізм збудували? Думаєш, хотіли в колгоспи? Думаєш, тямили свою користь? Залізною рукою довелося. Скільки я уповноваженим виїздив. А воював, кров проливав, руку лишив? Збудували ми нашому народу соціалізм, то хіба не маємо права пожить в своє задоволення? Та нам всі ті пільги по штату положені. Правду кажу, Пилипчику?

Впізнав Іван. Храпченко то був і Пилипчик, однокласник Івана, який давно в район переїхав.

— Так от, Пилипчику, сто літрів завезеш до Безп’ятого, знаєш, за базаром живе. Спасибі передаси за колінвал. Голова дуже дякував. Йому щодня в колгосп із району мотатися, то запчасті аж горять…

- Єсть.

— Слухай далі. Двісті закинеш Гнилозубові. Отому, що складом завідує. Скрізь шукав чорні кахлі на ванну, а він — мов з вуха виколупав. Чотири класи у чоловіка, а гроші лічить — куди тому прохвесору. Слухай, Пилипчику, а ти чого в інститут не пішов?

— Батько одговорив. Йди, каже, туди, де копійка родить.

— От за це хвалю. Розвелося в нас вумників. Ми університетів не кінчали, а живемо — слава богу. Особняк мій бачив?

— Палац!

— Я там і озеро вирию, і лебеді там плаватимуть, і рибки золоті. Хай знають — я за свою ідейність лічного комунізму заслуговую!

— А мені можна з Гнилозубом про цеглу поговорить?

— У нас все можна в порядку винятку… Триста закинеш Дормідонту Гермогеновичу. От чиє слово — закон. Присікались були до мене за рукоприкладство, то він у два щоти доказав, що наклеп на мене зводять. Який з каліки кулачний боєць? Облизнули вони червоні соплі…

- І в мене хотіли права забрать, то Дормідонт Гермогенович викликав кого слід до себе, на другий день оддали.

— Тепер слухай уважно. Півтонни завезеш Федоту Даниловичу. Тільки не при до нього в особняк, вони шуму не люблять, а одвези на дачу, там у нього цистерна така, ніби для води. Ет, мудрий чоловік, сам живе і другим дає. За ним як за кам’яною стіною. Тридцять літ секретарює. Дуби вивертало. А Федот Данилович вцілів. Куди вітер, туди й він. А оратор який! Збере, було, актив і три доби підряд виступа…

Та що ж це таке? Як воно називається? Наче хто вхопив Івана за чуб і товкмачив у свиняче корито. Так от для кого Храпченко бензин економив. Тим, кому Іван поскаржиться гадав. Кому зі школи вірив.

— Заскочиш у міліцію, поналиваєш каністри Писаренку та Процю, бойові хлопці. А що лишиться, то, Пилипчику, за труди. Мотай на вус, як у світі жити. Сьогодні ти виручиш, завтра — тебе. Руководящі кадри всі повинні в одному кулаці буть. Пискнув хтось, а ми його до нігтя: ти, товаришу, не просто проти місцевої влади йдеш, а проти Радянської влади.

— Дивуюся я, що вас при такому розумі в завгарах тримають, ви на більше заслужили.

— Одтирають стару гвардію. Спеціалісти великі. Інститути позакінчували. Розвели демократію. Але нічого, ви нас ще покличете…

Пирснуло з рукава на бензовозі, заглушив помпу Пилипчик, сховав олівця в кишеню Храпченко, позіхнув і хазяйновито зайшов у тінь, до цистерни, став, широко розсунувши ноги, й почав розстібати ґудзики на штанях.

Сталевий гнів викинув Івана з-під цистерни, вхопив він Храпченка за мундир і притис до бетонної опори:

— А мене в компанію не приймете?

Витріщив Храпченко олов’яні очі, захвицяв ногами і прохрипів:

— Пусти, чортяка!

Розтис Іван пальці, і впав Храпченко на землю, немов кіт. Одразу схопився, озирнувся і галіфе став обтрушувати:

— Це ти, Іване? Мало до смерті не налякав. Чого руки розпускаєш?

— Та думав, що чужі якісь, злодії.

— Які там злодії, всі свої.

— Які ж це свої, коли крадуть? Хіба свої в себе крадуть? Ви — чужі.

— Зовсім здурів? Ти як з керівництвом розмовляєш?!

— Чого ви людей вчите? Кілограми економити, коли самі тоннами тягнете?

Прийшов до тями Храпченко, зверхньо всміхнувся:

— Дурний ти, Іване, зовсім зелений. Ти думаєш, воно мені треба? То я для рідного колгоспу стараюся. Хоч, всю правду тобі розкажу, якої простим людям не зрозуміти?

— Хочу!

Звів угору Храпченко залізного пальця:

— Та як ти міг таке подумати на мене, Іване? Тут вища політика! Знаєш, що треба робить, коли колгоспна економіка заїда? Не підмажеш — не поїдеш. Складна то штука — господарський механізм. Гадаєш, малі шестірні рухатимуться, якщо великі стоять? Згори не кивнуть — внизу нічого з місця не зрушить. От не візьме Безп’ятий трактора на ремонт у сільгосптехніку, скаже, ліміти на інших вичерпав, і цілий рік стоятиме той трактор. А Безп’ятому все одно, кому фонди виділити: нам чи сусідам. Ми бензину йому підкинули — нашому колгоспу дасть. А що як сусіди перехоплять? Що б ти в цій ситуації робив на моєму місці?

Не знав Іван.

— Корівник стоїть недобудований — шиферу нема. Зима настане, стіни посиплються, то до кого бігти, у кого матеріалу просити? В товариша Гнилозуба! А на кий хрен ти йому з простягнутою рукою. Він тому дасть, хто про нього пам’ятає.

Мовчав Іван.

— А хто очі заплющив, коли в нас шабашники за літо кормоцех збудували? Скрізь од наших ледарів анонімки пішли. Порушення закону, кримінал! Заплатили ми їм добре, це правда, але й цех уже готовий. А наші Кирик та Паримуд десять літ би тягли. Треба Дормідонту Гермогеновичу на колеса дати?

Справді, складна була ситуація. Але чув Іван, що були крім інших ще й керівні прізвища у відомості на той кормоцех.

— А Писаренку та Прощо як не допомогти службу нести? Та якби вони хотіли в своїй автоінспекції, то давно б уже усіх наших шоферів за постійний газ прав позбавили.

І це була правда.

— Ну, я вже не кажу про Федота Даниловича. Та він як схоче, то взагалі наш колгосп закриє. Мовчиш?

— Невже інакше не можна? — не повірив Іван.

— Телятко боже — зареготав Храпченко — Були у нас такі принципові. Та раз губи помазали, другий, а на третій — вже самі тягли. Скрізь так робиться. А мені за все, що я для колгоспу зробив, пам’ятника ставить треба!

— Пам’ятника? — торопіючи від цієї незрозумілої правди, задихнувся Іван — Завтра ж у область поїду.

— Ги-ги-ги! — схопився за живіт Храпченко — Напросишся. Кого обласний прокурор перше послухає: тебе чи Дормідонта Гермогеновича? Ти для нього піхто, а він — авторитет. Мовчи, тобі ж краще буде.

І так дихнув, наче лизнув вогняним язиком:

— Щезни, поки не пізно, з дороги, бо не проти мене ти йдеш, а проти порядку.

Підступив Іван до кабіни, витяг з неї принишклого Пилипчика, який у класі ябедою був, і наказав:

— Виливай бензин. Не випущу я вас звідси, під колеса ляжу. Мене задавите, але й по-вашому не вийде.

— Зовсім здурів — занепокоївся Храпченко — Ти хоч тямиш, там же товариші чекають, домовлено все.

— Що хочете робіть, а за ворота не випущу.

— Заводь, Пилипчику!

Скочив той у кабіну, заіржав стартер, ревнув «газон», але вперся Іван руками в бампер, і тільки груддя з-під задніх коліс посипалось та смаленою гумою запахло.

— Дави його!

Ревнув удруге «газон», вріс Іван у землю по кісточки, завищала бідна гума в коліях, зачахкав глушник, стріляючи вичадинами.

— Повний давай!

Втретє ревнув бензовоз, пробуючи зрушити з місця, але таку силу мав Іван, що здивовано захлинувся двигун, охнув і змовк. Вистрибнув з кабіни переляканий Пилипчик. Напружився Іван і покотив машину в глухий кут.

Скреготнув Храпченко зубами, махнув рукою:

— Одного дурня сто розумних не подужають. Зливай бензин, Пилипчику.

Загула помпа, повертаючи бензин у цистерну, заторохкотіла порожняком з горба цистерна з райцентрівським номером, завалували в селі собаки, і все стихло…

Стали Іван з Храпченком посеред вулички, зняв той з гілки стигле яблуко і розчавив його залізною рукою, тільки сік бризнув:

— Отак, Іване, і з тобою буде!

Повернувся Іван, презирливо сплюнув через плече і пішов додому. Та не бачив він, що пропікає його Храпченко вогняним поглядом, од якого листя скручується.

Розділ восьмий

У примарному жовтому світлі він непевно простягнув горбунові, що ласо облизнувся, свою безвільну руку, сам ще не тямлячи — навіщо, але подав, гіпнотично знекровлений.

Темінь була довкола, горбун підстрибував од нетерплячки, деручись на глеєві стіни, й лиш тоді він звернув увагу на купу обгризених кісток у кутку, волосся, яке горбун спльовував зі слинявих губ, хапаючи його чорною, мов у мумії, рукою, тягнув до себе в яму, повискував од радості, вищиряючи хижі ікла:

— А ось і закусочка, голодний я, а ти теплий, живий, ха-ха.

Трупоїд — осягнув він, вже падаючи в яму, відчуваючи лев’ячий м’ясний запах з чорного рота.

Та виринула з пітьми мати, вчепилася йому за сорочку, тримала на краю могили, куди він добровільно ступав, хрестила ту нечисть однією рукою і кричала, широко розкривши від жаху очі:

— Кешо, що з тобою?

Він застогнав і прокинувся.

Був сонячний літній ранок. Зовсім близько цвіріньчали на кленовому гіллі горобці. Мати стояла біля ліжка і трясла його за плече:

— Кешо, що з тобою? Ти так стогнав, що я аж злякалася. Тобі зле? Може, я тебе святою водичкою побризкаю?

З огидою, здригаючись, липкий від поту, він викутався із ковдри, бо й досі не позбувся дитячої звички спати, вкрившись із головою, ховався в цей сувій од усього на світі, зглитнув кислу слину і хрипко мовив:

— Після ваших кладовищ хіба така чортівня насниться.

Учора він мало не заблукав на тому кладовищі, натрапив на гробаря, який взявся торгуватися з ним за місце, ідіотський випадок, містика.

— Сніданок готовий? Чи накажеш святим духом жити?

Мати покірно позадкувала на кухню.

Інокентій Вольфович спустив волохаті ноги з ліжка, підступив до дзеркала, де побачив свого двійника, народженого з темряви та порожнечі, рябого, в ластовинні, з рудою шерстю на грудях, звичайнісінького сина людського, з яким він не хотів мати нічого спільного.

Його душа вже вимагала іншого тіла — бронзового, атлетичного, божественного.

Він взяв еспандер і рушив на балкон.

Вночі, видно, пройшов дощ. Різко пахло зеленню. Уже вище поренчів звівся старий клен, даючи подвір’ю жовто-зелену тінь. Але не було тієї гілки, на яку стрибнув тоді Розум — сніг зламав.

Дивно, бурі витримувала, а сніг цієї зими зламав. Багато налипло.

Далеко внизу, на даху колишнього його флігелька, туркотіли голуби, чистячи пір’я. У ринвах рудими гніздами громадилося кленове сім’я. Флігель ніхто не ремонтував, фарба на даху полущилася, і там блідою тінню проступав хлоп’ячий напис метровими літерами:

«Я люблю тебе».

Вицвіле свідоцтво його давнього, змитого дощами, вкритого снігами й кригою, безглуздого високого кохання, коли він такої от вранішньої пори вибрався в кедах на дах, зовсім збожеволів, переживши безсонної ночі своє фіаско з Олею, брати її треба було, раз би оселився в жінки, то вже сама чекала б, а він соплі розвіз! — так він тоді волав до неба і чинив цю дурницю, над якою потім сміявся увесь двір, бо відтоді потаємне стало усім ясне.

— На академіка мітиш? — хитро підморгували йому на ті вікна колишні татусеві дружки, мовляв, знаємо, який найкоротший шлях нагору.

Тепер у тому флігелі жив його шофер.

Інокентій зробив кілька різких рухів, будячи застояну кров, свіже повітря наповнило груди, з височини академічного будинку було видно все чудове місто на горбах, яке він таки поклав до ніг. Він сплюнув униз, на себе, жалюгідного, з височини соціальної піраміди, на яку видобувся сам. Безгрішні були в раю, а він тут — на землі. Інокентій спинився і закричав до них, у небо:

— То й що ви довели? Ви мертві, а я — живий. Живий!

Певно, лиш він один пам’ятав у дворі про Олю.

Він напрочуд ясно бачив сльотливий осінній донь, коди дощем збивало з клена останнє листя, а мати, повернувшись із хлібного, розповідала йому, що зустріла на вулиці Олю. Мати зітхнула:

— Гарна дівчина, але нещасна. Така молода, а вже — вдова. Про тебе питала.

Кеша, що саме тер кальцинованою содою пожовклий унітаз, випростався і спустив воду. Пташка небесна. Пурхає по світові. Назло Розумові, який тоді працював санітаром і мав єдину втіху, сидячи на вістрі голки, вона вискочила заміж за бородатого італійця, схожого на Христа, поїхала до Рима, надсилала однокурсницям кодаківські знімки — вілла у винограді, басейн, коктейлі в руках щасливого подружжя, вітрила життя, але, видно, й у далекій Італії щастя собі не знайшла,

Наступного дня вона зайшла до нього сама.

Стояла в прихожій, де вже висіли ікони, мов заморська екзотична лялька. У прозорому плащику, засмагла, очі підмальовано синім, нещасні, мов у побитого собаки. Обличчя оточував страдницький німб.

Кеша саме пов’язував краватку, збирався до Москви — затверджуватися па посаду директора Інституту, бо йшов знизу вгору разом з народом — його кращий син, переймав естафету поколінь від дідів, що керували наукою, твердо знаючи, що чума — це бактерія Ідеологічно ворожа, фашистська, а кисломолочна — працює на радянську владу.

— Скільки літ, скільки зим — кволо всміхнулась вона, з надією зазираючи йому в очі — ще любить чи вже ні? — Зайшла от на вогник.

Не на вогник вона зайшла, на попіл. Він виявився, як вона скоромовкою пояснила, єдиною знайомою їй живою душею в місті. Батьки знову жили за кордоном, в Женеві, а вона не знала, куди подітися у велетенській порожній квартирі. Чоловік її загинув, був терористом у «Червоних бригадах», певно, читав у газетах про таке. А вона повернулася додому.

Ясно, подумав він, сподівається ощасливити, гадає, що вірний пес — чекав й досі.

— Розума бачила?

— Бачила — вона змучено всміхнулась — Але він мене не бачив. Я, власне, до тебе…

Ясно, подумав він, вже й третій сорт зійде за перший, холодно в квартирі, треба, щоб хтось своєю вірною любов’ю одігрів, самотності боїться,

— Цікаво було б погомоніти, але я на літак поспішаю. Таксі замовив.

Вона зів’яла в своєму плащику, дістала із сумочки якийсь копійчаний сувенір, сама розуміючи зайвість цього, а вій насмішкувато, з кам’яним серцем стежив за її жалюгідними спробами. Колишня красуня пробує елегантно підняти кусень хліба, яким колись так гордовито злегковажила.

— Ти вибач мені за те — попросила вона, прикусивши губу.

Але він прісно звів очі горі, копіював матір, і смиренно, з нелюдською насолодою, плекаючи свою чорну образу, зневажене самолюбство, мовив виношені в сатанинській гордині слова:

— Бог пробачить…

Не схотів він по-людському зняти на землі з неї той гріх, а змусив звернутися до бога, у вищу інстанцію. І вона здригнулася, відчувши крижану шибу, що стала між них, між його світом і її світом, а затим повернулася і пішла геть з флігелька, де Кеша доживав останні дні.

А коли повернувся з Москви на коні, кадром нової формації, мати здушено сказала, що Олю вже поховали… Прийняла три упаковки імпортного снодійного. Батьки її були вбиті горем, осоружної квартири негайно спекалися, а коли ці апартаменти запропонували новоспечеиому директору інституту, він не відмовився, бо жив без забобонів.

Лиш осінніми ночами горищем хтось тихо ходив.

Блаженні, що ви кому довели? Життя завжди бере своє. Він таки вибрався нагору. І далеко внизу був той флігельок, наче дивився на нього з-під хмар.

Ні, нікуди не годилося його лисувате дрібне тіло, вкрите ластовинням, для його духу, величезної сили волі, яка організовувала багатьох.

Лишивши сніданок на столі, мати мишею позадкувала в свою келію, кімнату колишньої хатньої робітниці, вперто не бажаючи більшої: «Мені стане».

Інокентій Вольфович витяг із холодильника колбу, залиту парафіном, де бовталася синява рідина, калатнув її і замислився.

А що, як і собі спробувати?

Думка була незвична, страшнувата. В глибині душі він почувався пращуром, який хоче скуштувати заборонений плід — смертельний чи поживний? А зрештою, чого боятися — он як рослинність од неї буяє. А раптом — і він переродиться, стане античним ідеалом. І це буде потім розцінено як науковий подвиг: забутий у нинішній науці благородний експеримент на собі в той час, коли наука ставить досліди на чому завгодно, крім авторів.

Щось там Розум натякав про генетичне вдосконалення, навіть безсмертя.

Він налив склянку води, капнув туди піпеткою краплю, од чого відбулася реакція з виділенням тепла, затис ніс і вилив у себе те пійло.

Хух. Ростиме, як з води.

На смак бридка, ніби мідну ручку смоктав. Із чого вони її робили? Про цю «живу воду» Розум йому всі вуха протуркотів. Опромінювали її ізотопами, ганяли між анодом і катодом, посилали експедиції в гори — на межу танення льодників, досліджували етнографічні матеріали, казки, де порубані герої зросталися й оживали після водяних купелей. Містика.

Але вода була. Овочі росли.

Таке відкриття назрівало. Підключили б до справи його — увесь світ би ахнув. Та крився Розум. Не довіряв своєму ангелові-хранителю. Казав — ще рано…

Невдячний. В науці так не буває. Рано чи пізно це все одно хтось відкриє. Закрити нічого неможливо. Хтось, але не він.

Бридкий смак Інокентій Вольфович запив кавою.

Машини все не було.

Інокентій Вольфович, що спершу неквапно прогулювався подвір’ям, вже виглядав трохи смішно у своєму офіційному костюмі серед собачок та пенсійних бабусь. Без машини він почувався голим.

Шофера навмисне дібрав собі дисциплінованого — білявий сільський наївняк після армії, який за квартиру та прописку дивився на нього, наче на бога. Чесний служака із зрозумілими інтересами — втриматись у столиці за будь-яку ціну. І от сьогодні спізнювався з гаража.

З флігелька, прилипши носом до вікна, виглядало хлоп’яче личко — лляне волосся, велика щілина між передніми зубами.

Аж о дев’ятій сорок сім машина випірнула з під’їзду і, вискнувши гальмами, спинилася біля його ніг. Звідти прожогом вискочив такий самий білявий, з щілиною між зубів водій і послужливо відчинив перед Інокентієм Вольфовичем дверцята.

— Де ти був? — холодно спитав він.

Шофер винувато потупився:

— Там рух перекрили, кортеж якийсь пропускали, міліція всіх тримала.

Інокентій Вольфович мовчки націлився на пташиний послід, що прикипів до лакованого капоту.

— Це що? Кого возиш? Голову колгоспу?

Водій запопадливо шарпнувся в машину по ганчірку.

— Ні — сказав Інокентій Вольфович — Язиком.

Водій густо почервонів, аж на шиї виступили плями, і жалібно кліпнув. Він не міг зрозуміти, чого раптом розлютувалося завжди добре начальство.

— Чого чекаєш?

Водій озирнувся — у дворі було порожньо, бабусі зайняли чергу в молочний. Тоді по-телячому зітхнув, нагнувся, лизнув краплю язиком і сплюнув на бік. Шия в нього поросла білявим пухом.

— Що ти робиш, тату? — За три кроки од них вже ховав щілину за губою головатий поліський хлопчик.

Очі в нього стали мов у вовченяти.

— Поїхали — скомандував Інокентій Вольфович — Хто хоче навчитися командувати, мусить навчитися підкорятись.

Машина присіла і рвонула в під’їзд, полохаючи бабусь з молоком.

У інституті йшло своє життя.

На лавиці перед входом як завше сиділо троє сивих, у пенсне дідків і вели свій давній диспут:

— А я вам скажу, колего, що не та тепер наука.

— Еге ж. От колись була наука. Працював я у Пастера, то він собі вакцину прищепив. От благородство!

— Хіба ці молоді розуміють, що таке справжній вчений? Сам Ломоносов — то була академія, а тепер скільки академій — і жодного Ломоносова.

Дідки працювали в інституті ще з дореволюційних часів, але виставити на пенсію їх не вдавалося. І взагалі — на першому поверсі запах стояв музейний, нафталінний. Сновигали якісь бабці із палаючими очима в синіх спущених панчохах, несли перед собою пожовклі книги, звідки випадали засушені квіти. Як директор, він одного разу спробував влаштувати урочисті проводи на заслужений відпочинок, але ввечері йому на квартиру подзвонив один із академічних старійшин і вкрадливо запитав:

— Ти що меншеньких зобиджаєш? Краще б відкрили в себе відділення геронтології.

Відтоді царство тіней Інокентій Вольфович вирішив не чіпати, і там наполегливо займалися пошуками еліксиру молодості.

Другий поверх він теж проминув навшпиньках. Коридори були похмурі, нипали там бритоголові тіні, підслуховували, що в кого діється в кабінеті, регулярно писали доноси на колег за спізнення, ретельно перепровіряли здобуті наукові факти. Одного разу Інокентій Вольфович спробував провести атестацію, щоб дізнатися, чим вони там взагалі займаються, але за сигналами до інституту нагрянуло водночас стільки комісій, що він облишив напризволяще те осине гніздо.

У приймальні на столі сидів Дяченко і диктував комусь по телефону:

— Записуйте. Вийшовши з гущі народу, молодий вчений уособлює в собі досягнення всього нашого суспільства. Син простого робітника, він…

Забачившії шефа, Дяченко зіскочив, схилився в шанобливому поклоні і пояснив, прикривши долонею трубку:

— З телебачення. Вами цікавляться. Там у них серіал іде про кращих синів і дочок…

Інокентій Вольфович тільки гмикнув. Пролаза був цей Дяченко. Скільки директорів змінилося, а він сидить. Певно, якийсь секрет має. І видно, що підлабузник, але в даному випадку він справді не помиляється.

Скринька стояла па столі. Вже начищена до блиску, сяюча, аж очі різало. Видно, що Дяченко зранку постарався. Кепський настрій враз минув. Все-таки тут він повний владика, у своїй вотчині.

— Дир-ректор-ру ур-ра-ур-ра-ур-ра — бадьоро прокричав веселоокий папуга.

Інокентій Вольфович всміхнувся, знав, що той старий папуга так на хліб заробляє, але все одно було приємно. Він дістав із шафи пакетик сім’я і згодував його птахові. Клітку ж до пори до часу накрив чорною хусткою, бо дурний папуга міг вибовтати все у зовсім непідходящий момент.

Сівши у масивне, чорного дерева, наче трон, крісло, яке Дяченко діп’яв у антикварному, він хвилю думав, з чого розпочати робочий день. Перед ним вже лежала свіжа купа паперів, що безособовими голосами наказували, рекомендували, суворо попереджали.

Тринадцять міністерств, яким підлягав міжгалузевий інститут, в кінці кварталу вимагали негайних звітів — про впровадження нової оргтехніки, списання старої, неухильне зростання рядів винахідників та раціоналізаторів, різке зниження смертності та піднесення народжуваності серед співробітників, стрімке охоплення усіма можливими формами та методами, про кількість сірооких, чорнооких та жовтооких, які мали родичів за кордоном, зміст запитань, поданих президії зборів, боротьбу за усіляке збільшення нарад, спрямованих на виведення якості продукції на рівень світових стандартів, взяті до знаменних дат зобов’язання кожного з тринадцяти відомств…

Од усього цього в Інокентія Вольфовича почала виділятися кисла слина, чорна лють залила мозок, очі стали металевими. Час мина, його тут закопують у паперовій могилі, а головного він між тим так і не досяг — дзвінко сміялася і втікала од нього істина між залізних дерев.

Він рішуче одсунув купу паперів на край, акуратно повісив піджак на спинку стільця — господар він собі чи не господар, може він щось змінити в житті чи ні? — замкнув двері на ключ, по-хлоп’ячому підморгнув відображенню в книжкових стелажах, дістав з кишені портмоне, з портмоне — червінець.

Здається, він здогадався, що все на світі одкривається вельми просто. Помахавши під носом у скриньки райдужним папірцем, він вловив, як у старовинному механізмі щось прокинулося, іржаво зарипіло, потяглося, зітхнуло. Щілина відчинилася і двічі плямкнула. Він обережно стромив туди асигнацію.

У нутрощах закрутилися трибки, зашаруділо, ніби чхнуло, а далі рипливий, ніби в швейцара з перепою, голос догідливо мовив:

— Чого зволите?

Інокентій Вольфович трохи здригнувся — уміли все ж робити речі старі майстри. Такий репертуар! Невже цей викопний апарат справді зможе виконати те, чого він зводить?

Неясний образ майнув перед ним — трибок він у величезній машині, його змушують і він змушує, і отак без кінця та краю, чорна робота, функція, од якої хотілося вистрибнути в ромашкове поле, почути тишу, спів жайвора і побачити, як функція та прогуркотить, лишивши позад себе важкий масляний дух.

Уперше в житті йому було цікаво робити те, що він робив. Інокентій Вольфович скептично всміхнувся. До чого дожив — директор інституту, а гратися кортить, мов підліткові. Чи свого часу не награвся?

Одверста щілина слухняно чекала. Він кинув оком по кабінетові, чого б він істинно хотів, і тут йому спала зовсім божевільна думка, в стилі Розума, од якої він потер руки. Бридливо, ніби дохлу жабу, він взяв за кутики кілька горішніх міністерських запитів і пхнув їх у темне нутро.

Скринька з брязкотом зачинилася, закрутилися там трибки, рипнув, зрушуючи з місця, важкий, ніби млинове колесо, маховик, од чого вона дрібно затремтіла. Інокентій Вольфович вже пожалкував про свій необдуманий крок, відступаючи до дверей, але клацнула заслінка, і з темного черева на світ божий почав висовуватися довгий паперовий язик, обтрушуючись від піску, що ним посилано свіжі чорнила. Одмотавши того сувою метрів десять, скринька крекнула, прикусила язика і прогугнявила:

— Раболєпнєйше прошу прийнять сей труд яко воздаяніє за поніманіє сущих потребностей нашого сємєйного состоянія.

— Спасибі — налякано бухнув мідній машинерії Інокентій Вольфович.

— Спасибі не руб, у кишеню не покладьош — тонко натякнула скринька.

Інокентій Вольфович од нервового збудження стромив їй у зуби ще один червінець. Скринька вдоволено крекнула й принижено воздала данину «за благодіяніє».

Схопивши до рук довжелезний сувій доброго крейдяного паперу з водяними знаками, списаний каліграфічним почерком зі старорежимними ятями та фітами, Інокентій Вольфович ахнув від подиву. Вінчало сей грандіозний документ виведен старослов’янською в’яззю слово:

«УНІВЕРСАЛ

Восшествуя к лікованіям по поводу скорага настуилєнія достославнага ювілею — трьохсотлєтія дома Романових, вєрноподданний народ наш оддайоть усі сили на благо процвітанія та дальнєйшего пріуспєянія раднога государства, неустанно борясь за повишеніє ефектівності і качества випускаємая продукції, расширяя всємєрную експлуатацію чєловєка чєловєком, направленую во благо чєловєка, усєрдствуя в іскорінєнії такіх пороков, как казнокрадство, мздоїмство, круговая порука, нєрадівость, пока імеющіх мєсто коє-гдє на окраїнах імперії, достойно завєршая второє тисячелєтія від рождєства Христова по всіх показниках, бія в літаври по поводу нєобичайнага расцвєта наук і культури, кої почілі на вершинє своєго епохального благоденствія под чуткім лічним руководством самодержца…»

Далі йшло в такому ж дусі. Прочитавши з метр преамбули, Інокентій Вольфович відчув, що йому досить. Там було все на всі випадки життя. А головне — хай би ланцюгами приковували до паперу, ніхто б не зміг дочитати його до кінця. Геніально!

Інокентій Вольфович ніжно-ніжно погладив скриньку. Розумнице ти моя. І як це він сам раніше не здогадався, не вистачило рішучості переступити забобон: треба надсилати саме такі-от довжелезні звіти в усі інстанції, і хотів би він бачити ту людину, яка здужає їх там, не затіпавшись у корчах.

Зате всі будуть задоволені. Інститут пошле цей звіт вгору, інстанції підшиють його у справу. Вони виконають свій обов’язок перед вищестоящими органами, які вимагатимуть од них звіту про збирання звітів. Цей універсальний звіт нікому не заважатиме жити.

Щоправда, скринька мала трохи застарілу стилістику. Певний аполітизм на сьогоднішній день, звичайно, різав очі, зате відданість справі, дух палкого схвалення сущого засвідчували повну лояльність до будь-якого ладу. Готова виконати усяке завдання усякого уряду. Це було нетлінне. Форму завжди можна підправити, важлива суть. Логіка ж у скриньки була абсолютно сучасна. Навіть — надсучасна, на рівні відкриття.

Інокентій Вольфович відчув підтримку таємничої всемогутньої сили, яка з мудрою усмішкою лускає найскладніші житейські задачки, скептично перечікує всілякі суспільні катаклізми, твердо знаючи одне — як було, так і буде. Мудрість віків промовляла її вустами. З такою скринькою він би зміг справді перевернути науковий світ.

Яке золото — тут був більший скарб.

Скринька взяла на себе левову пайку його роботи. Інокентій Вольфович гарячково кинувся до столу, знайшов циркуляр, яким інституту пропонувалося до тринадцятого числа провести скорочення штатів на сто чоловік.

Цей папір вже пожовк, печатка збагряніла — він вже з півроку регулярно перекладав його згори під спід, бо справа була неприємна. Перший і другий поверхи, які набирав до інституту не він, скоротити могла тільки смерть На його третьому, надбудованому, він цілився на суціль жіночий відділ ОБС, який очолювала Варвара Круть. Цей відділ займався вивченням та збиранням усних плі ток та чуток серед населення, себто соціологією маніпуляцій масовою свідомістю, і тому тут завжди кипіла жвава робота — гупали двері, бігали з авоськами співробітниці, точилися верескливі наукові дебати. Але тільки він брав до рук самописку, щоб накидати проект наказу, уявлялася страшна картина — наукова маса наповнювала його кабінет, рвалися блузки на могутніх грудях вчених матрон, яким лишалося до пенсії кілька років, од аргументації пухли вуха, а далі стіл гойдався і починав плавати в жіночих сльозах.

Виходу з цієї безальтернативної ситуації він не знав і тому зі страхом чекав кінця півріччя, коли мав надіслати звіт про вжиті заходи.

Невже його благання потрапили богу у вуха?

Навшпиньках він підійшов до скриньки, улесливо зазирнув у ті місця, де мали бути очі, дістав портмоне, звідти — червінець, і опустив циркуляр у свою єдину надію.

Червінець скринька злизала, мов корова язиком, а жовто-синій, вицвілий папір довго, з натугою втягувала, так, видно, він їй не смакував. У нутрощах люто заскреготіло, заплямкало, щілина вищирилася і, ледь Інокентій Вольфович встиг пригнутися, виплюнула жовану розкислу масу на стіну, куди вона прилипла з гидким чмоканням.

- Єресь!

Інокентій Вольфович зблід — з’їла службовий документ? Але за мить скринька закректала і зронила на стіл паперовий аркуш. Тремтячими руками він підхопив його і жадібно прикипів до тексту:

«НАКАЗ № 1

Сім наказом оддєл ОБС (подведомственнага учереждєнія как совершенно нікчемнєйший і непотрібнійший, о чьом нам справедліво указано свише, ліквідіруєтся раз і навсегда, отнинє і вовєкі вєков. Амінь».

Інокентій Вольфович розчаровано глянув на скриньку — таких наказів з іще аргументованішими формулюваннями він і сам міг придумати тисячу.

Але це був не вихід. Він кинув аркуш на стіл, і тут на звороті угледів інший текст:

«НАКАЗ № 2

Сім наказом учреждається оддєл X — вкрай нєобходімейший для фундаментальних робіт в ділі збора свєдєній чрєзвичайно важних для укреплєнія обороноспособності государства. Оддєл учредіть как секретнійший, його созданіє нігдє не розглашать і проводіть по смєтє расходов на сокращєніє штатов (колічество — 100 чєл.)».

Маки розквітли на щоках у Інокентія Вольфовича. Це було також на грані фантастики. Енергія не зникає, вона лиш переходить з однієї форми в іншу. А яка елегантність! Такий логічний апарат міг скласти честь будь-якому європейському університетові.

Цікаво, на що вона іще здатна?

Він поліз до сейфа, видобув і здмухнув порохняву з давно забракованого кожним міністерством зокрема і всіма разом проекту групи молодих вчених, в якому вони пропонували біологічний завод з революційною технологією. Не те що корми, навіть залізо тут добували бактерії. Все в нім було нічогеньке, але економіка, м’яко кажучи, надто економна. Несерйозний проект: земляні ями, сировина, бактерії — і все. Копійчаний проект.

Не було в ньому масштабності, гідної революційної епохи. Усім було погано. Міністерства не могли розгорнути будівництва, щоб зайняти потужні механізми та людські маси, інститут нічого не мав від проекту, бо з ним могла вправитися учениця восьмого класу, а що найобурливіше — держава не мала заводу, не мала кормів та заліза.

Інокентій Вольфович стромив між аркушів червінця і вже певніше подав його на розгляд скриньки.

У нутрощах розгорнулася титанічна діяльність. З годину та прокручувалися трибки, шкряботіли пера, гули трансмісії. Інокентій Вольфович терпляче ходив з кутка в куток. Нарешті з отвору з’явився ватман, лягаючи на стіл цілим стосом.

Таких чудових креслень, виконаних справжньою китайською тушшю, Інокентій Вольфович давно не бачив.

Замість ями, накритої поліетиленом, посеред поля красувалися цехи заводу-гіганта. З метровими цегляними стінами, чавунними казанами, вугільними топками, трубою до самих хмар. Грандіозний був проект.

Інокентій Вольфович відчув солідного партнера. Одразу видно державний підхід. Не те що молоді патлані надряпали — на всьому зекономили. Не завод, а повітряний замок.

Звичайно, проект треба було трішки підкоригувати, Стіни звести не з цегли, а з бетону. Казани робити титановими. Топити їх ядерним паливом. Інший вік.

Але це були деталі. Зате в принципі — геніально. З нічого скринька могла зробити все. Закладай мрію — і вона реалізується на папері.

Хіба не про такий інститут мріяли всі міністерства! Скринька втілювала ідеал — поєднувала непоєднуване. Тепер лишилося цей генератор ідей тільки модернізувати, пристосувати до практичних потреб сьогоднішнього дня.

Інокентій Вольфович натис кнопку селекторного зв’язку і наказав Дяченку:

— Петюнька та Дворковича до мене!

Цієї миті двері загуркотіли, ключ сам по собі повернувся, і на порозі з’явився могутній, кощавий молодик печерного вигляду, закутаний у звірячу шкуру. Він гордовито став біля порогу і мовив:

— Я — екстрасенс!

З-за його спини виглядав переляканий Дяченко, показуючи, що не зміг не впустити.

— Дуже радий — м’яко сказав Інокентій Вольфович.

Чужинець погордливо озирнув його з височини свого зросту.

— Я можу рухати предмети.

— Невже? — здивувався Інокентій Вольфович — Я теж можу.

— Я можу очима.

Чужинець втупився дикими чорними очима в графин з водою, на скронях нап’ялися сині жили, чолом потік піт, на руках здулися м’язи, і графин поволі, дзеленькотячи, посунувся з кутка столу в центр. Екстрасенс спустив пару, зітхнув і переможно глянув на директора.

— Переконалися?

— А навіщо це? — байдуже мовив Інокентій Вольфович — Можна значно простіше.

Він мізинцем посунув графин назад:

— Бачте, результат той самий.

— Я використовую принципово новий у науці спосіб трансформації тіл! — загарячкував прибулець — Це унікально!

— А ви не пробували їсти ногою?

— А це навіщо? — хворобливо зреагував феномен.

— От і я питаю — навіщо? Знаєте, нам не потрібен винахід заради винаходу. Тут днями до нас один цвях приніс з двома капелюшками. А який в ньому економічний сенс?

— Я відкриваю нове в людині. Доводжу, що внутрішні енергетичні ресурси людства безкінечні!

Інокентій Вольфович скептично оглянув скарлючені нігті на босих ногах прибульця:

— Між нами кажучи, у нас в країні стільки проблем саме через те, що всі намагаються почухати лівою ногою за правим вухом. Я не бачу у ваших здібностях практичної потреби для народного господарства. От якби ви ешелони могли штовхати…

Рот феноменові раптом перекособочився, очі полізли з орбіт, з горла вирвалися моторошні звуки, руки витяглися, і він блискавично скрибнув на Унксова, уп’явшись йому в горло.

Сталеві пальці перекрили дихання, перед очима спалахнули вогняні плями, важке немите тіло, що тхнуло земляним духом, придавило директора до килима. Він намагався випручатися, але марно. Знавіснілий феномен природи діяв так, ніби директор був у нього не першим…

Опритомнів Інокентій Вольфович лише тоді, коли Дяченко намагався напоїти його зі склянки, а під дверима звивався білий живий кокон, зодягнутий у приборкувальну сорочку. Двоє санітарів у синіх халатах готували ноші, а маленький вертлявий лікар із перев’язаним горлом вмовляв збожеволілого унікума, який вирішив було, що він і є цар природи, не протестувати і заспокоїтися:

— От які ми буйненькі, не подобається нам льоля, а начальство душити подобається?

— Я нормальний, це тут всі ненормальні — заревіло з мішка і гусінню заплигало по кабінету.

— Ні, хто виступає проти начальства, той ненормальний. З власного досвіду знаю — перша і найхарактерніша ознака шизофренії. Я на цьому матеріалі дисертацію захистив.

Інокентій Вольфович через силу ковтнув води, думаючи про те, що давно пора б завести в інституті психіатра для захисту од цих осатанілих винахідників, які тільки працювати заважають, та й мало того — заради своїх ідей готові людину задушити, всі потенційні вбивці, У горлі щось хруснуло, й відчуття було таке, ніби сталеві пальці контролювали кожне його слово:

— Не треба… треба так сприймати критичні зауваження. Так наукові суперечки не вирішуються… вирішуються.

Прив’язаний мотузками до нош, його науковий опонент дико заревів, знову рвучись у бій, але Інокентій Вольфович відчув себе господарем становища і підбадьорливо поплескав його по плечах:

— Не напружуйтесь. Покажете свої здібності колегам у клініці.

Зачинивши за бригадою двері, Дяченко докірливо мовив:

— Я давно пропонував цих винахідників у інститут на поріг не пускати. То ви наполягли — зв’язок з масами. Не бережете ви себе, їнокентію Вольфовичу. Історія вам цього не пробачить.

— Викликайте Петюнька і Дворковича — пильно глянув йому в очі Інокентій Вольфович — Це все — дрібниці. Здається, ми на порозі епохального відкриття.

— Слухаюсь — схилив голову Дяченко.

Справді — вже час обгородити інститут колючим дротом. Якщо західні фірми почують про цей казковий апарат, то не виключений і промисловий шпіонаж. Усі експерименти слід буде проводити в обстановці абсолютної секретності.

— Хух, спека! — У двері протисся спітнілий черевастий Петюнько, тягнучи поперед себе запліснявілий портфель часів підкорення столиці, з яким їздив на всі конференції та симпозіуми. Певно, квашеного кавуна прихопив — А мені ряба свиня снилася. Передчував, що до начальства викличуть. Знову на заготовки наукових культур?

Хоч Петюнько й намагався в усьому догодити своєму директору, але той відчував, як його інстинктивно ненавидять всі оті землячки, які цілі мікрорайони перетворюють по неділях на свої села. Він заважав братам Петюнькам остаточно перейменувати столицю на свою Петюньківку.

— Ось, кавунця скуштуйте — роздер рота до вух професор Петюнько, витягаючи з бездонного портфеля баняк з квашеним делікатесом,

— Спасибі — холодно кивнув Інокентій Вольфович, який нікому не дозволяв бути з собою запанібрата.

— Пардон, чого зволили? — З тамбура випірнув у лискучому заштопаному, схожому на рестораційний, фракові Дворкович, поправляючи краватку-метелик на синій курячій шиї. Під пахвою він тримав золочену теку, схожу на меню — Інтуїція мені шепнула, щоб я прихопив теоретичні розробки лабораторії. Коли десь щось не виходить, то треба посилювати політичну роботу. Одного разу я так нещано затаврував на полі опортуністичні бур’яни, що не треба було й гербіцидів — Дворкович самовдоволено облизнувся.

Інокентій Вольфович, відчуваючи всю історичну вагу моменту, примкнув двері на ключ, здмухнув порошинку з мідної скриньки і урочисто прокашлявся:

— Товариші, я не любитель… любитель нарад. Але сьогодні в нас надзвичайна нагода. Людство ще не знало… знало подібного. Як виявилося, наша скринька — справжній скарб. Але не матеріальний… матеріальний, а духовний, її вустами промовля організаційний геній. Сьогодні вона зайвий раз підтвердила, що нове в науці — то давно забуте старе. Ви в цьому переконаєтесь, якщо іще не переконались… переконались.

Петюнько й Дворкович догідливо кивнули.

— Віднині скринька стане головним об’єктом наукових досліджень нашого інституту. Ми будемо йти магістральним курсом, накресленим партією — концентрація і спеціалізація — Інокентій Вольфович розпашівся, мов червоні знамена, наче знову повернувся в буремну молодість — Вперед, товариші, до нових величних звершень! Сподіваюся, ви нічим таким нині не зайняті… зайняті?

— Як?! — пенсне обурено випало з очей Дворковича — Наша лабораторія завжди була на передньому краї ідеологічного наступу в науці. Нашим незаперечним історичним досягненням є відома теорія, що в міру розвитку науково-технічної революції класовий опір напівпровідників зростатиме. Партія нас вчить, що гази при нагріванні розширяються. Нині ми доводимо, що електроніка повинна бути електронною! Наші класові вороги тільки й чекають, щоб ми ослабили політичну пильність. Всім відомо, що наші соціалістичні мікроби значно більші колективісти, аніж буржуазні. Ті — наскрізь індивідуалістичні, загниваючі. Ми не можемо дозволити адептам імперіалізму лити воду з пустого в порожнє. Наше суспільство — це суспільство соціального оптимізму. Для блага радянської людини ми створюємо все новіші і все грандіозніші плани, кличемо її до нових звершень. Тут дехто каже, що головне в нас — виробництво. Ні, головне — планування.

— А конкретніше можете? — спинив натхненного Дворковича товариш Унксов.

— Vulgus vult decipi, ergo decipiatur — тонко всміхнувся Дворкович — Натовп хоче бути обманутим, то хай же обманюється. Ми давно вже створили ріг достатку, певно, бачили перед лабораторією.

— Так він же не діє — підкинув ґедзя Петюнько.

— Він діє лише тоді, коли дує новий свіжий вітер. Геніальні винаходи не можна експлуатувати щодня. Це не ковбасний цех.

Петюнько ображено засопів і гупнув кулаком по столу:

— Прошу без вираженій. Я вам скажу по-пролетарськи — до одного місця нам всі ці інтелігентські матерії. Нам сатину на труси не вистачає!

— А що у вас? — поцікавився Інокентій Вольфович.

— У нас усьо конкретно. Візьмеш в руки — маєш вещ — Петюнько переможно видобув з портфеля гранітну каменюку, од якої тхнуло льохом, пліснявою, розсолом.

— Що це? — здивовано звів брови Інокентій Вольфович, який терпів Петюнька в інституті лише тому, що той мав братів у вищестоящій академічній установі і від них залежало, як постачатимуть інститут реактивами та обладнанням.

— Філософський камінь! — наприндився Петюнько.

Інокентій Вольфович ввічливо показав зуби:

- І який же в нього принцип дії?

— Конкретно — лежить і давить. Фактично — ніщо перетворює на золото. Приклад — восени купуєш у магазині державну капусту по вісім копійок за кіло, встановляєш над нею цей камінь у діжці, витримуєш температурний режим у камері і під різдво виносиш на базар, по руб п’ятдесят за кіло. Двадцятикратний прибуток. Золотий камінь. Копійчані матеріали перетворює на червінці. І думать нічого не треба. Оце і є конкретна поміч науки галузевій практиці. За поли рвуть. Нові рецепти вимагають — із кмином, ізюмом, часником. Та наша лабораторія, як правду сказать, увесь наш інститут годує. Не те що ця чиста наука — він бридливо зиркнув на Дворковича — яка тільки їсти просить, а користі од неї, як кіт наплакав.

— Бачте — верескнув Дворкович — він з усього соки чавить. Оце додумався нові видання під прес класти, книжковий сік добува, каже, дуже помага од безсоння. Та ці прагматики від науки скоро в синхрофазотроні свиноферму розведуть. Йому волю дай, то він, пардон, екскременти на золото візьметься перетворювати!

— А ви ж що пропонуєте? — ввічливо спитав Інокентій Вольфович.

— Головне — правильна теорія. В ідеалі ми пропонуємо золото перетворити на ніщо. Нам взагалі нічого матеріального не треба — ні будинків, ні їжі, ні стадіонів. Ми виховаємо покоління ідеалістів у матеріальному. Якщо теорія каже, що це є — він пильно глянув на Петюнька — то хоч його немає, воно таки є. І хай спробує хто сказати, що його немає. От ви, товаришу Петюнька, спробуйте, якщо ви такі хоробрі, сказати, що у нас чогось не вистачає?

— У нас все є! — завчено потвердив Петюнько.

— Sic, так! Саме теорія, а не практика дасть нам усе.

— Еге ж, дасть. Як жаба цицьки. Пообіцяли вже молочні ріки та кисільні береги. Нинішнє покоління, мовляв, житиме в раю. А фактичеськи? Знаєм вашу політику. Народу все у світлому майбутньому обіцяєте, щоб собі сьогодні добрий шмат мати. Аби не ми, практики, чи хватило б у вас хвосфору на ваші теорії? Нам сьогодні дай, а завтра хоч трава не рости.

— Щоб ви знали, то він гору вирубав, коли свій свинарій будував — прошипів Дворкович — Ці практики все сьогодні на сьогодні роблять, а завтра — хоч потоп.

— Аристократи від науки! Пожаліли ми вас тоді! Специ проклятущі! Інтелектуали яйцеголові!

— Natura non facit saltus. Природа не робить стрибків, У великій науці нічого шукати з вилами. Поналізли скрізь, золота на дружин поначіпляли. У лабораторії, пардон, часником тхне.

— Мій батько — налився кров’ю Петюнько — сільський пролетар, а я — пролетар науковий. Мені соромитися нічого, у нас вся наука така. А дехто, пригадую, у важкі часи взагалі од своїх батьків одхрещувався. Били себе в груди — ми від самої мавпи пішли, а тепер родослівні розшукують, в аристократи наукові пнуться.

— Годі! — гримнув нарешті кулаком по столі Інокентій Вольфович, і Петюнько з Дворковичем принишкли, бо ще ніколи не бачили шефа таким.

Задзижчала, закрутилася між шибок перелякана муха, імітуючи активність, намагання прорватися за звичні кордони.

— Не буде… буде перебільшенням сказати — поволі, дивлячись на бронзову монументальну машину чудес, підійшов до вікна Інокентій Вольфович — що ми, переживши бронзову та залізну еру, нині на порозі ери паперової. Нема сумніву, що в наступному тисячолітті все вирішуватимуть папери. Так от, перед нами апарат, що з нічого на папері може зробити все. Такого світова наука ще не знала… знала.

Петюнько й Дворкович виразно переглянулися. Директор видався їм трохи дивним.

Та двері безгучно прочинилися, і до кабінету ступив стривожений Дяченко, несучи у тремтячих руках якогось папірця.

— Перепрошую, ради всього святого, але з бухгалтерії доповіли, що ми зриваємо виконання взятих на себе зобов’язань. Це ж кінець світу. Один бог знає, що робити. Премія к бісу полетить!

Інокентій Вольфович вислухав неприємну звістку з олімпійським спокоєм, недбало взяв папірця до рук, витяг з портмоне червінця і жестом фокусника заправив це у викопну машинерію.

Петюнько й Дворкович тільки кліпнули.

У нутрощах зарипіло, застогнало, переварюючи нове завдання, але за мить вистромився паперовий язик із лаконічною рекомендацією:

«Ідя навстрєчу видающомуся собитію — окончанію полугодія, колектів ввєрєннага мне учреждєнія переглянув раніш взятії обєщанія і прийняв новиє повишенниє об’язатєльства, намного перекривающіє раніє взятиє».

Це знову було геніально. Хто спитає про виконання старих зобов’язань, коли взято нові, значно полум’яніші. Було б абсолютно аполітично присікуватися до колективу, що виявля такий трудовий ентузіазм.

Петюнько й Дворкович виразно перезирнулися. Дяченко вклонився благодійниці в пояс і позадкував виконувати ціннющу вказівку.

Інокентій Вольфович переможно глянув на приголомшених колег. Очі йому горіли, як тоді, коли він доводив товаришам, що машина мислити не може, а кібернетика є лженаука. Виток спіралі з’єднав протилежності.

— Це ще не все. Хочте експеримент? Дворкович і Петюнько дружно кивнули.

Інокентій Вольфович попорпався серед паперів у сейфі, а затим витяг на світ аркушик, писаний лівою рукою:

— Тут на товариша Петюнька надійшла анонімка. Тек-с: «Науковий куркуль… Низький культурний рівень не дозволяє… дозволяє йому вийти на світовий рівень. Виносить через прохідну наукову продукцію лабораторії… Своїми хамськими манерами дискредитує радянську науку в очах світової громадськості. Sancta simplicitas, свята простота, з якою він зводить астрономію до гастрономії, свідчить про споживацьке ставлення до науки…» Ну, й так далі. Колего Петюнько, прошу виділити червінець, оскільки, як мені вдалося встановити, машина споживає енергію у вигляді грошових знаків. Цікавий принцип, чи не так?

Червоний, мов рак, Петюнько вирячився на анонімку, яку б із задоволенням без солі з’їв, але руки були короткі, і тому він, важко зітхнувши, випорпав з гаманця м’ятого червінця.

Щілина клацнула, зашкряботіло, мовби чухали потилицю, і гугнявий голос сито прохрипів:

— Требаждати…

— Мало! — констатував Інокентій Вольфович — Давайте ще. Калитка мало не репне.

Петюнько випорпав ще одну райдужну, щілина плямкнула, і на світ поліз аркушик із золотим позументом:

«Нєсмотря на подлоє хамскоє происхождєніє, йому присуще желаніє бить інтілігентом у сідьмом коліні. Єстєственность його манер вигідно контрастує із снобізмом от науки, уміляєт зарубєжних учьоних. Бере роботу додому, що свідетєльствує про неістребімоє желаніє внєдрять науку в бит. В колєктівє сочєтаєт широкий спектр інтересов — від астрономії до гастрономії…»

Петюнько поцілував папір із налитими слізьми очима:

— Кожне слово — істинна правда. На таку машину молитися треба. Гідна відповідь наклепникам.

Дворкович відсторонено втупився у стелю, ніби це його ніяк не стосувалося.

— Тут, колего Дворковичу — взяв другий папірець Інокентій Вольфович — і на вас є анонімка. Тек-с: «Фактичеськи одірвався од народа… Його лабораторія переливає з пустого в порожнє, займається чортзначим, тіко не тим, чим слід. Треба пильніше глянути на його біографію, де багато кривавих плям. Агент міжнародного…»

— Як? — мов ужалений звився Дворкович — Та хто смів, крім мене?

— У нас демократія — м’яко сказав Інокентій Вольфович — Прошу червінець.

Дворкович неохоче поліз у потайну кишеню, витяг звідти замацаного папірця, бідкаючись на нестатки та повне зубожіння, простяг його шефові. Але одного виявилося мало. Лиш на третьому апарат видав новий бланк. Біло-блакитний, на яких пишуть характеристики-рекомендації для посланців у ЮНЕСКО.

«Воспареніє над жизнью народа, над єго язвами і тьомними інстинктамі позволяєт єму зорко смотреть за направлєнієм двіженія людських мас, указивать ім всьо новиє і новиє горизонти, по достіженію коїх, даби ізбєжать разочарованій і броженій, он націлює їх на нові історичні перспективи. Імея острий політіческий ум, он улавливаєт народниє чаянія і доносіт о них по научним інстанціям. Його лабораторія із нічего, із пустоти создайот радужную картину народного благосостоянія. Вєрний патріот богом данной власті, он виполняєт все указаній начальства, своїх ідейних переконань не має…»

Дворкович, ніби його золотим дощем обсипали, згідливо кивав на кожен віртуозний пасаж:

— Як глибоко, яка точністьі Це — унікально!

Інокентій Вольфович сперся рукою на скриньку, відчуваючи, що казенна буденщина інституту набуває казкової інтриги. Архаїчна скринька виявилася на вістрі розвитку всієї сучасної науки — вона брала на себе всю канцелярську роботу, лишаючи людині волю для чистої творчості. Це був науковий апарат третього тисячоліття. Директор прокашлявся:

— Тепер ви переконалися, що вона може все? Петюнько і Дворкович дружно кивнули.

— Звісно, річ трошки застаріла. Інколи неправильно… правильно розставляє політичні акценти. Але головне те, що вона прагне служити нам. Тому наше завдання — цей апарат модернізувати до рівня сучасних вимог. Як теоретично, так і практично. Спираючись на традиції наших попередників, ми повинні йти далі. Такі традиції не повинні… повинні вмирати. Я впевнений за цей апарат людство поставить нам пам’ятник!

Сонячний промінь окреслив бронзову правицю Інокен тія Вольфовича.

— Колегу Дворковича я попрошу забезпечити теоретичне оснащення апарата у світлі останніх документів, замінити трохи, кхе-кхе, старорежимний лінгвістичний модуль на сучасний лексичний блок. Гадаю, ви переконалися, що логіка у апарата абсолютно надійна. Не те що в деяких комп’ютерів, які людину вважають лише придатком до себе.

Дворкович кивнув.

— А товаришу Петюньку ми доручимо доповняти апарат практичним виконавським механізмом, який би реалізував ці рекомендації в життя.

Лишившись сам на сам із героїнею дня, Інокентій Вольфович вирішив спитати в неї поради, чи не варто йому нарешті пошукати наречену через службу знайомств. Життя іде, та й мати не вічна. Він лапнув у кишені портмоне, але там було порожньо. Аванс машина ковтнула за один день. Апетит у неї був добрячий.

Інокентій Вольфович, якому нетерпеливилося продовжити досліди, натис кнопку селектора:

— Товаришу Дяченко, прошу негайно підготувати наказ про матеріальну допомогу оцьому нашому новенькому, як його — Петро Зозуля? Ви з ним мали розмову, то цікаво — чи готовий він до жертв в ім’я науки?

Розділ дев’ятий

Туман стояв за вікном.

Сірий, ватяний, важкий. Ковтав усі звуки. На підвіконня подали краплі. Мокра ворона крякнула у вишині і поляпотіла крилами далі. Рипнули двері, і з туману виросла Марія в чорній хустці. Тримала в руках глечик з молоком, а вуста — ожинові на білому лиці:

— Біда, Іване. Була оце в баби Панихи, молоко брала, то розказувала, буцім хтось бензозаправку обікрав. Храпченко в район за міліцією поїхав.

З недобрим серцем поснідав Іван і подався в кузню.

Чорно-білий був світ.

Все втратило кольори. Тумани блукали між чорних кущів дерези, майже до землі провисли електричні дроти, дерева ронили сонні краплі, але що вище сходив Іван на пагорб, то ясніше ставало.

Низьке малинове сонце випливало з молочного моря та кузня на белебні стирчала над цією повінню.

Двері бовталися на одній петлі. Деталі, на які вчора поклав півночі, щезли, тільки видно було, що проорав хтось лантухом по майдану глибоку борозну вниз, до Зміївки. Всі шафи та полиці нещадно потрощено, а сокира увіп’ялася лезом у дубовий сволок попід стелю. Навіть вугілля з горна, котре не згасало тут ще від батька, чужа рука вимела поганою мітлою.

Але скринька стояла на місці, хоч стіл довкола теж був порубаний. Видно, спрацював самозахист.

На людську постать, яка остовпіла на порозі, у кутку щось ворухнулося й жалібно вискнуло. Іван ступив туди. На лаві лежало лобате щеня з білою цяточкою. Лапка йому була перерубана і бовталася на одній ниточці. Цуценя глянуло на Йвана карими дитинячими очицями, видко, не розуміючи, за що його так. Згори над щеням іржавою соткою до стіни зловмисник прибив записку на клапті обгорткового паперу:

«Іване! Кидай свої опити, бо погано тобі буде. Не лізь, куди не просять. Горіти тобі в геєні огненній, бо скринька твоя од сатани. Амінь».

Літери були писані кров’ю — бурі. Видно, лапку одрубали, щоб вмочати туди пучку. Символіка була прозора.

Розказувала йому мати, що в Залізному лісі, у непрохідному Жаб’ячому болоті глибоко в бучилі живе темна сила. Чаїться вона в мертвій воді, дихає пухирями, а вилазить до людей лише тоді, коли настає лихоліття. Раніше чуму по хатах розносила, де дихне, там люди мруть, зашивають їх у просмолені волячі шкіри й спалюють її чорні слуги; одразу по війні, коли сніг зійшов на полях, де страшний танковий бій був, вона вночі по танках лазила, трупів собі шукала. Повертала мати зі станції, під вечір діло було, то почула, як зарипів люк на «тигрові», вилізло звідти булькате, зі сталевими руками, в чорній шинелі і облизнулося. Прибігла мати додому, а її ніхто не впізнає — голова навпіл сива.

Чи не ця темна сила тут побувала?

Іван взяв щеня на долоню. Бідне. Від кожного удару сердечка воно болісно здригалося, краплі темної крові падали на долівку. Не жилець воно було на цьому світі.

Що ж, доведеться самому стати ветеринаром, бо зовсім стече.

Поклав собача на лаву, тричі сплюнув через плече, націлив вічко свого апарата, натис на кнопку — і фіолетовий промінь, в якім кружляли порошинки, осяяв кузню. Стислося собача в клубок, закаїм’янїло, мов чекало останнього удару, та обережно підвів Іван лазерний скальпель до лапки — вискне воно, запахне смаленою шерстю, і бігатиме селом триногий калічка. Але обхопила собача фіолетова куля, крутнулось там воно, просвітившись наскрізь, заворушилися, як живі, його кісточки, складаючись заново, і тут куля щезла, а з лави стрибнуло на всіх чотирьох ошелешене цуценя.

Мотнуло лобатою головою, війнуло хвостиком і дзвінко, радісно дзявкнуло на апарат. Далі, видно, од переляку, пустило між ніг срібну цівку, полегшило душу і кинулося вдячно лизати Іванові чобота.

Іван виніс цуценя за поріг, пригостив грудочкою цукру, і воно, ніби заново народившись, клубочком покотило вниз поміж кущі, чіпляючи на себе реп’яхи. Туман вже розсіювався, і село проступало з нього, наче після слабкого проявника на фотопапері. Теплий рудий клубочок виринув на дні долини, подаючи тонюсінький голосок, повертався до господаря чи лиходія, який приніс його сюди на вірну смерть.

Не повірить Храпченко в те, що деталі були. Та і як повірити? Скаже, все на зайду хочеш списати?

Стриміла із волока сокира, тягся проораний слід до Зміївки, щезла в нетрі темна сила — і треба було починати все заново.

Іван дістав з піджака м’ятий список, потер скроні, готуючись до мозкової атаки — мусив заново синтезувати усі запчастини.

Він уже створив сьомий дублікат, коли в дверях, ніби тінь, виросла суха жінка з фанатично розширеними смоляними очима. На руках у неї, вчепившись за кофтину, боязко зиркало на білий світ скарлючене землистого кольору хлопченя. Цуцик з білою латкою терся об хазяйчині ноги.

— В могилу за тебе ляжу, Іване, тільки порятуй мені сина. Хіба воно винне, що я лиха на весь світ — бухнулася вона, як стояла, навколішки і поповзла долівкою — Як покропив мене, молодую, отой літак «кукурузник», як народилося воно на шостому місяці — синє все, не розбереш, чи людина, чи риба, то така мене взяла злість на вашу осоружну хімію, що зігнала б я всіх вчених розумах у болото, залила б його гасом, чиркнула сірником і спалила б як комарів…

Хрестила Івана стеариновою рукою, дивилася наче на месію, витягувала сухі губи в трубочку, щоб поцілувати руді його чоботи.

То була горопашна Секлета Гаряча. Колись передова ланкова, а нині сектантка. Сама визвалася новий гербіцид на своєму полі випробувати, фотографувалася коло своєї кукурудзи у три людських зрости, давала інтерв’ю в газеті, на всіх нарадах виступала за науку… Вже й дірочку на жакетці під орден проколупала, та як скрутило просто на активі, як вилізла їй та хімія боком, як одцурався од неї чоловік, як побігала по лікарях, як не помогла ніяка наука, то повернулася в село і записалася в штунди.

Попиляла електричного стовпа біля хати на дрова, порубала телевізор на цурки, посадила в пральній машині квочку з курчатами, запнула чорним вікна, забила навхрест дошками і влаштувала в себе молитовний дім. Проклинали на чолі з бритоголовим пресвітером науку як сатанинську вигадку, віщували по селу про скорий кінець світу, коли обснує землю залізне павутиння, полетять небом залізні птахи, а землею прогарцюють три залізних вершники…

— Прости мені, Йване — кланялася Секлета — Злий язик мене на цей гріх намовив. Сказали, що в тій коробці, яку Іван змайстрував, усі хвороби на світі сидять. Нову напасть людям вигадав. Зрозумій, Іване, материнське серце, зшаленіла я від розпуки, сатана в мене оселився, коли сокиру до рук взяла… Порятуй мені сина, Іване. Бачу — не во зло ти ту штуку майструєш, а на добро. Один ти на цілім світі мені помогти можеш! Так мені оце-го голос сказав. Бога прокляну, чорта прокляну, в науку твою, Іване, знову увірую, щодня за неї тисячу поклонів битиму.

— Наука — не ікона — строго сказав Іван — Ви цю звичку киньте — з усього культ робити.

— У що хоч, Іване, увірую, тільки зглянься на сина. Десять років йому вже, а бач — все на руках ношу. Воно мучається, і я біля нього. Істинно скажу тобі, не мертвому найгірше на світі, а каліці. Сам не живе і другим не дає. Змилостився, бо на осінь, лікарі сказали, само помре…

І тут всміхнувся йому малий каліка, та так сумно, всевідчо, зовсім не по-дитячому, ніби само знало, що віку свого вже дожива, мов святе, збрижило на чолі зморшки — скоростиглий дитячий дідусь. За десять літ усю сотню прожило. Шкрябонув Іван груди, бо рвалося звідти серце:

— Не маю права, Секлето. Це ж експеримент на дитині.

— Спробуй, Іване, бо все одно помре.

Кивнуло воно, показало беззубі ясна, погодилося, що на осінь помре — так, ніби в школу піде.

— Чуда хочу, Іване! Чудо яви! — норовила поцілувати йому чобота Секлета.

Бридливо вивільнився Іван з чіпких рук, насупився, бо розумів, що бере на себе важку відповідальність. Адже коли що трапиться, то ні йому пощади не буде, ні апаратові. Але не міг і не зробити нічого: не витягти потопаючого з води — то значить власноруч його втопити.

Мовив глухо:

— Роздягай малого, подержи на лаві. Спробую.

Подумки перехрестив свій апарат, тричі сплюнув через плече, зажадав, щоб жодної дитячої сльозини не пролилося на світі, своє здоров’я віддати малому — і спалахнув у погромленій кузні потужний фіолетовий промінь, од якого світло за порогом стало темрявою, обережно підвів його до скарлюченого, наче пташиний кігтик, мізинця, і заворушився той, почав наливатися живим тілом, рожевіти.

Ледь стояло воно під стіною на рахітичних ніжках, не розбереш чий ембріон: мавпочки, риби, людини. Врешті обхопило його фіолетове сяйво в гігантське яйце, завис хлопчик у повітрі, зовсім прозорий, і почав розгинатися йому горбатий хребет, розсунулися м’яті ребра, гіллям руки-ноги почали витягатися — вирвалося дитя із злого хімічного кулака на волю і випростовувалося, немов деревце.

Згас промінь — і стояв на лаві білявий тоненький хлопчик. Аж світився від худорби, м’язи гороб’ячі, але, видно, зовсім звільнилася спадкова структура генів від спотворень.

Стукнув Іван кулаком об кулак і аж захлинувся од незнаної всемогутності. Не твар, не твар людина, а таки творець.

— Справне хлопченя маєш, Секлето. Були б кістки, а м’ясо наросте. Як виходиш його, до мене присилай. За молотобійця візьму. Хочеш у помічники до дядька?

Кивнуло хлопченя і так своє тільце поторкало, ніби йому щойно купили новий костюмчик. Заклекотіла Секлета, шию витягла:

— Вірую, в науку істинно вірую. Очі заплющу і на край світу за тобою піду. Веди нас, сліпих і темних, Іване!

— Ану встань — стусонув її за плечі і поставив на рівні Іван — Ні в що сліпо вірити не можна.

— Спасителю ти наш, месія довгожданий — закотила очі під лоба, вже пускаючи кольорову слину, збуджена Секлета — Істину речеш. Ні в що більше сліпо не вірю. Прозріла нарешті, полуда з очей спала. Тільки тебе в небесах осіянного бачу. Ідеш до нас по хмарі суд праведний вершити. Чисті душі хай возрадуються, а грішні хай трепещуть. Внук ти божий, Іване! Возвіщу про се мирові. Одкровення мені явилося — месія серед нас…

Рвонула Секлета з голови свою вічну чорну хустку, кинула на свіжий вогонь у горно, зайорзала хустка на дровах, опиралася вогню, немов темна сліпа віра, та враз зайнялася веселим полум’ям, запищала в ній синтетика, і фахнув білий дим у комин.

— Згинь, маро! Однині тільки в науку вірую. Релігія — опіум для народу. Слава кращим представникам радянської науки!

Вискочила за двері, тримаючи сина за руку, і подалася дорогою в село. Іще довго чув Іван її біснуваті вигуки:

— Досягнення науки — у виробництво! Івану — наше троєкратноє ура, ура, ура!

Іван тільки сплюнув услід.

Через годину, коли він, вже добряче упрівши, перейшов на сьомий десяток деталей, під дверима дружно шморгнули.

— Здоров був, Іване.

— Як: ся маєш, Іваночку?

То прибули, як завжди, на свій вранішній перекур Паримуд з Кириком. Гупнули на лаву, закинули нога на ногу, перезирнулися, наче вперше бачили:

— Явлєніє Христа народу?

— Яке ще? — здивувався Іван.

— Та про тебе оно вже все село гуде. Баби вулиці язиками підмітають. Кажуть, месія нам явився в образі Івана.

— Ми з Паримудом саме оце до баби Панихи забігли, гадали зіллячком поправитися, а тут як прискочить перед страждущий люд на вулиці Секлета…

— «Явився — кричить, аж слина з рота бризкає, і на пагорб, де кузня, хреститься — Людоньки — кричить — бачте сіяніє в кузні, то в Івановому образі внук божий зійшов на землю, щоб недужих зціляти, рани гоїти, матерям сльози сушити. Вище, бачте, райдуга благовісна…»

— Обернулися люди, чимало їх до баби Панихи понаїхало, та всі як один навколішки попадали, бо й справді од кузні твоєї, Іваночку, сіяніє, наче з царських врат.

— Забачила бабу Паниху в дворі, котра болящих ліками наділяла, вчепилася в неї, почала дерти за коси й проклинати — ти сяка й перетака, відьмо ти улазлива, скіко грошви, гука, до тебе переносила, щоб сина мені вилікувала, душу тобі продала, гріла тебе, соромітнице стара, а ти мене на гріх підбила, хтіла Іванову скриньку понівечити, сокиру до рук вклала. Не чоловіка, гука, треба тобі, а кілка осикового нижче пупа!

— А тоді скинула з малого сорочечку і примусила танцювати навприсядки, дивіться, людоньки, Іван мені сина за один секунд на ноги поставив і копійчини не взяв. Кидайте ви цю стару каргу і йдіть до Івана, ото істинне світило!

— Все, гука, виписуюся із штундів і записуюся в НТТ. Геть знахарів од науки! Хай живе найгумаиніша в світі безплатна радянська медицина! Всі як один на прийом до Івана!

— Тут бачимо, Йваночку, баба од злості вся посиніла, вхопила мітлу й зачала Секлеті нею між очі штрикати, геть, кричить, невдячна. Я тобі такого наворожу, що ти наступного разу їжака народиш!

— Покрутили вони одна одній дулі, показали зади, і Секлета далі селом побігла, мітинг скликати, людям вість розносити.

Як уявив Іван процесію калік — сунуть до нього на пагорб із милицями, на возиках, машини сигналять, табір влаштовують — і вже гірко пошкодував, що довірив таємницю язикатій Секлеті.

Дружно задимили Кирик з Паримудом, почухали потилиці і зітхнули:

— А Храпченко сьогодні зранку, щоб ти бачив, лютий, як вогонь. Як знайду того, скрегоче, хто на соціалістичне майно зазіхнув, то поїде в Сибір сніг прибирати. Потрапили й ми під гарячу руку, то він, падло, заставив цистерну од бензину одмивать. Год лежала, а це зварювать надумався.

Заторохкотіли в долині два мотоцикли, один свій, другий чужий, з тріскотнявою розвернулися й спинилися на майдані, гуркнули двері, аж кузня затряслася, і на порозі став Храпченко в сірому брезентовику, сам залізобетонний. А за ним у тилу — міліціонер. Картуз у малиновому канті, довготелесий, руки по швах.

— Тек-с, Іване, то чим ти тут займаєшся?

Іван кивнув на запчастини, які встиг зробити зранку, гадав, зрадіє завгар, але ні — змахнув рукою на долівку й не подивився в той бік.

— Ти нам голову своїми деталями не забивай, ти головне скажи, суть — де ти вчора вночі був і що робив? А товариш твою відповідь у протокол запише.

Міліцейський товариш дістав із сумки протокол і наладнався писати, зігнувши одну ногу в коліні, щоб зручніше було.

— Та ви сідайте — запросив Іван — в ногах правди нема.

Блимнув зірочками в очах міліціонер, послинив олівець і багатозначно мовив:

— Так і запишем.

Боком-боком посунули з кузні Кирик та Паримуд, але вхопив їх обох однією рукою Храпченко:

— Стоять! Будете за свідків. Я тебе, Іване, зараз на чисту воду виведу! Тут у нас вчора вночі дві каністри з бензином на бензозаправці пропало. То бачили люди, що ти за північ од кузні повертався. Перевіримо, чи, бува, не без гріха.

Нюхнув міліціонер повітря, роззираючись по кутках, а Храпченко впевнено поліз на горище. Гупнув лядою і аж засміявся:

— Так і знав, є, голубоньки. Ану, свідки, паняйте сюди! Не повірив Іван — бути такого не могло, нащо йому той

бензин, черга на машину довша, ніж відстань до місяця. Та вже подавав Храпченко Кирику й Паримуду по каністрі. Важенні, повнісінькі.

Писав на одній нозі протокол міліціонер, ворушив губами — одна, друга, тьху, збився, де перша, де друга, гірко всміхнувся на те Іван і підсунув йому під ногу ослона, бо вже геть хилтгвся служака на бік, забувши про перпендикулярність у ревному виконанні обов’язків.

Храпченко хазяйновито потер руки, бо все йшло, як задумано, а затим звів горі пальця:

— Бач, Іване, і ти не святий. Чесність усім проповідуєш, а сам галушки за спину не кинеш. Бачили праведника?

Кирик та Паримуд дружно кивнули.

— Так: ви, двоє, несіть речовий доказ у сільраду, а в нас з Іваном зара розговор особий буде.

Перехилившись, понесли каністри на вулицю Кирик з Паримудом, спробував вийти міліціонер, але кашкет не пускав, доки підказав Іван, зробив милість чоловікові, щоб той зняв його, тоді, нарешті, вписався в габарити, задирчав мотоцикл, і лишилися вони з Храпченком у кузні сам на сам.

Потягнувся завгар, вночі не виспався, вийняв з нагрудної кишені складений вчетверо напір, авторучку й тицьнув жовтим нігтем:

— А розговор у нас, Іване, буде короткий. Отут підписуй, як не хоч халепи.

Глянув Іван, а то акт про списання двадцяти тонн бензину на важкі погодні умови. Лиш за квартал — двадцять тонн. І всі підписи народних контролерів є, тільки його не вистачає.

— Підписуй, чого дивишся — поцокав по столу залізним пальцем Храпченко — Підпишеш, то розійдемся миром, а ні — дамо ділу хід.

Вкручував його залізною рукою в свою механічну систему Храпченко, наче гвинтик. Або разом з нами далі поїдеш, або колесами розтопчем, щоб не заважав. А що коли згодитись, стати як більшість — ооболить живе тіло в залізному отворі, але змастять його, притреться між сусідніх коліщат, ще й дивно потім буде, що блукало собі зовсім неорганізоване.

Роздумливо взяв Іван той акт, глянув на автоматичні підписи, де лиш за ним була черга, склав його вдвоє, учетверо й подер на кдапті. Зайорзав маслянкуватий папір на чистому вогні, мов стара свиняча шкіра, зашипів, пішов фіолетовими вогниками і чорним димом шугнув у комин.

— Ах ти ж моб твою ядь — скреготнув Храпченко — То ти так? Щеня! Та я на фронті кров за вас проливав, руку там лишив. Ми ж з батьком твоїм разом в атаку ходили. Як мене не шануєш, то хоч дружбу нашу фронтову пошануй!

Стемнів на лиці Іван, закусив губу:

— Розказував мені батько про вашу дружбу, як помирав. Мене, каже, отой Храпченко, що в загородзагоні був, з кулеметом позад нашого батальйону всю війну просидів, під Котбусом закликав у лісок і наказав руку прострелити. Замотав її в стару шинелю, щоб порохом не покрапило, і на мене автомат наставив — стріляй, або я вистрілю. Дурний був, пожалів його, а він мене за це в сорок шостім на лісоповал заслав. Думав, здохну там і таємницю свою в могилу заберу…

Заклацала у Храпченка залізна рука, потяглася до Іванового горла, ледь втримав:

— А свідки, свідки де?

Спохмурнів Іван. Давно вже не було батька. Спочивав у трудах праведних під жерстяною пірамідкою на сільському кладовищі. І одного не міг збагнути його син — через яке таке милосердя зробив він собі на погибель залізну руку?

Скрутив тоді Храпченко дулю і тицьнув Іванові під ніс:

— На осьо. Мертва твоя правда. Зате в мене живі свідки є. Держись тепер! Ану, поїхали до голови.

Чорним видався Іванові після кузні білий світ.

З-за лісу насувала гроза. Коливалося, мов зелена трясовина, луговиння, поплавком ходила забута силосна башта, вигиналася лінія електропередач. Маревне все було, ніби несправжнє.

Стривожено попискувала довкола кузні ластівчина сім’я, носила глину в піддашшя, ліпила міцніше гніздечко. Опустили вуха лопухи біля порога, завмерли дерева, лиш несамовито квітла кропива на звалищі.

Ступав попереду Храпченко — сірий, залізобетонний, не відкидав тіні, лишав на витоптаному майдані вгрузлі сліди, наче б важив шістнадцять тонн. Зиркнув спідлоба на мотоцикл — затрясся, завівся той з пів-оберта.

Промчали вони порожньою вулицею і завернули під зелену арку до контори.

Золотіли на сонці вічні зобов’язання, безсило звис вилйнялий прапор, бубонів про армію раціоналізаторів та винахідників дзвін-репродуктор, клацали рахівниці.

Відконвоював Храпченко Івана в кабінет.

Там, під великим портретом у золоченій рамі, гортаючи папери, сидів голова. Притулив до кожного вуха по телефонній трубці, шию нагнув і кивав:

- Єсть, завтра о десятій обов’язково буду в райкомі і обкомі особисто.

Голова був новий, видно, поки Іван у кузні сидів, призначили. Молодий, енергійний, бо правою рукою ставив печатку, а лівою підписував документ, очі сірі, променисті, дивляться в перспективу, нікого не бачать. Нарешті скінчив він, встав з-за столу і пішов їм назустріч:

— Ви до мене, товариші?

Штовхнув Храпченко наперед Івана, а сам урочистим голосом мовив:

— Ось, ізобретатіль наш. Злодієм виявився. На зборах мене звинувачував, а в самого на горищі дві каністри бензину знайшли.

Закрив голова обличчя руками, важко було йому повірити, що радянська людина може розкрадати соціалістичне майно, а тоді уважно подивився на Івана:

— Невже ви справді на таке здатні?

— Хо-го, це сємочки. Ви от чуйність до людей демонструєте, а вони готові колгосп на цурки рознести.

— Вибачте, а свідки є?

— Аякже — Храпченко махнув рукою, і в двері протовпилися Кирик з Паримудом, тримаючи в руках по каністрі — Такі свідки, що засвідчать що хоч.

Кирик та Паримуд кивнули, крадькома підморгуючи Іванові, що не вони винні, а обставини, бо хіба хочеш — мусиш.

— Гм, мають ще у нас місце окремі недоліки, прогалини у вихованні — запросив сідати усіх голова — Розкажіть, товаришу, що штовхнуло вас на такий крок?

— Та це мені підкинули, мстяться! — звівся Іван — Тут у нас мафія діє.

— Вибачте — сонячно усміхнувся, демонструючи всьому світові соціальний оптимізм, голова — У нас такого бути не може. Це тільки у них.

— От-от. Це діло політичне. Кожен злодюга норовить наш гуманний лад спаплюжити!

Бачив Іван у вікно, як розносять конторські по хатах чутку, що злодія впіймали, хитають головами, мовляв, інших обмовляє, а сам під носом бульку має.

А тоді закуріло в кінці вулички, замайоріли циганські спідниці, і до кабінету вскочила баба Паниха:

— Він! Людей учить, а сам у смолу вліз. Палко підтримую усякі звинувачення. Таким не місце в нашому житті! Хай смерть вирве його з наших рядів!

Вхопила вона зі столу прес-пап’є і замахнулася на Івана. Та ввічливо спинив її голова:

— На території ввіреного мені колгоспу самосуд неприпустимий. Що у вас конкретно по цій справі?

— Як було сказано вище, він державну горілчану монополію порушив. Казьонку своїм апаратом жене. Віру в мої народні ліки підриває.

Тут голова вперше спохмурнів і вимогливо, але чуйно подивився на Івана:

— Ви розумієте, товаришу, що це вже державний злочин. Красти у нас, на жаль, усі крадуть, але порушувати державну монополію?..

— Так — ожив раптом міліціонер; потерши долоні — Тепер мені все ясно. Каністри — це прикриття. Де апарат? Чому не знаю? Ставлю задачу — знайти і конфіскувать! Вас зрозумів. Переходжу на прийом. Кажіть, громадянко бабо, де закопаний?

Паниха прикусила язика, але міліціонер вже взяв її на олівець — прізвище, ім’я, по-батькові, рік народження?

— Одна тища шістсот тринадцятий, синку.

Міліціонер на мить спинився, суворо попередив:

— За дачу брехливих показань, бабо, будете відповідати перед законом. Занадто молодо виглядаєте на свій вік.

Баба зашарілася, опустила віки і колупнула румункою підлогу.

Події закручувалися у сталевий штопор. Іван всміхнувся до конторських, котрі стовбичили в дверях, мовляв, ви ж розумієте, що такого не може бути. Але ті мовчки, з погибельною цікавістю спостерігали, що станеться далі, бо не по них прийшли. Вже б і радий був Іван украсти підкинуті каністри — одбувся б штрафом.

Однак серед білого дня, коли радіо бубоніло про неухильний розвиток народної творчості, його мислячий апарат перетворювали на звичайний самогонний. Довго не розбиратимуться — одвезуть на задній двір райвідділу міліції, кинуть до конфіскованих конструкцій народних умільців — і пропаде він навіки. Хоч лобом об стіну бийся, Іване, але нічого не вдієш, там людської мови не розуміють, тільки інструкції.

Сидів голова під портретом, співчутливо дивився в душу, але нічим не міг допомогти. Рвонув Іван сорочку на грудях:

— Товаришу голово, брехня це все, брудний наклеп. Мій апарат призначений дати людині все для повного щастя.

Медвяно всміхнувся Храпченко:

— Ви, товаришу голово, людина тут нова, то він перед вами дурником прикидається. У нас для цього інший апарат є. Ви розумієте, проти кого він замахується?

Спохмурнів голова знову, затарабанив пальцями по столу звів очі на стелю.

— Мало того, що він монопольку жене, замість державної своєю народ споює, то він ще й політичну провокацію задумав. Сам-один намірився наш колективний розум замінити. Це виходить, що і ви як голова йому не потрібні, він свою голову на плечах хоче мать.

Зблід тут новий голова, поклав валідол під язик, вкрився від справедливого гніву червоними прапорцями, але мовив цілком офіційно:

— Що ж, товариші, хай своє слово скаже закон.

Вже зовсім близько була гроза, сонце геть осатаніло, коли вийшов Іван з контори.

З годину заповняв міліціонер друкованими літерами протокол про зловживання, що набував характеру викриття ідеологічної диверсії. Смакуючи пікантні подробиці, розповідала баба Паниха про те, що здумав Іван перетворити кузню на шинок, де відволікати народ від нових трудових звершень, затуманювати мізки, займатися політичною проституцією.

Висолопивши язика, занотовував ці важливі деталі міліціонер, розкриваючи злочинний задум підпільного винахідника — створити шпигунське кубло. Нарешті обписав аркуш з двох сторін, пошукав третю, а коли не виявив, рішуче скомандував собі:

— Наказую: приступити до виконання операції. Єсть!

Рушили вони до кузні. Рвонув до себе двері міліціонер, та не піддавалися. Підозріло кліпнув, одступив назад, розігнався, виставивши плече, і гуркнув у порожнечу, здійнявши хмару сажі зі стій. Чорний, з розсіченим чолом, героїчно зціпивши зуби, він махнув звідтіль рукою із затиснутим пістолетом — за мною. Храпченко та баба Паниха пірнули в приміщення. Коли Іван зазирнув туди, міліціонер вже копав яму під стіною, тільки груддя летіло:

— Де схований? З-під землі знайду!

— А нащо його шукати? — гірко спитав Іван — Он же він.

Втер міліціонер руки об штани і недовірливо глипнув на апарат, що стояв на видному місці в центрі кузні, на ковадлі.

— Досвідчений. На видному місці сховав. Але нас круг пальця не обведеш. Треба писати протокол. Пишу.

Та жахнуло враз надворі, збагряніла кузня, ніби перед кінцем світу. Сахнулася од дверей баба Паниха, тицяючи вогняним пальцем:

— Земля горить.

Вискочили всі на вулицю. Під свинцевим небом клекотів багряно-чорний смерч, вириваючись з цистерни в кутку заправки. Низько, судним басом гоготіло полум’я. Плутались у колючому дроті дві дрібні постаті, втікаючи геть.

— Ах ти моб твою ядь — захоплено дивився туди Храпченко — Кирик та Паримуд знову. Таки підпалили. Хана тобі, Іване, вогонь все спише. Раніше б хлопців послав, і не треба було б тебе укоськувать.

Сердиті, невдоволені притарабанилися на бензозаправну Кирик та Паримуд. Тхнуло з чорного люка відворотним нафтовим смородом. Плюнув Паримуд на іржаву цистерну — і зашипіло.

— А хай вона горить, щоб я в неї ліз.

— Обома руками за. Самі, бач, що з людьми виробляють, їм усе можна, а з нас воду варять.

— Як начальство, так і ми. Висмикнув з вуст прилиплий недокурок Паримуд,

стрілив з жовтого нігтя в темні випари, загуло, загоготіло в цистерні, прокинувся, залютував там рудобородий бог вогню, вискочив назовні і заходився вогняним язиком лизати просяклу мазутом землю.

Вже йшла та вогняна лава до повних цистерн, гухнула й полетіла до неба перша бочка, розбризкуючи палаючі клапті, ще метрів з десять — і рвоне в небо на кілометр бензиновий стовп, рине страхітливий вал у долину, до дитсадка, де бавляться, мов курчата, на зеленому моріжку діти… І хай вискочить Марія назустріч тій геєні огненній, розкине руки, та нікого захистити не зможе…

Метнувся Іван до кузні, схопив апарат, розштовхнув остовпілу делегацію і кинувся до заправки, перестрибуючи через канави та кущі.

— Тримайте його, тіка! — загорлав Храпченко, смикаючи за рукав міліціонера, але той невдоволено насупився.

— При пожежі дзвонити нуль-один.

Як запекло вже обличчя, штовхнуло в груди розпечене повітря, впав і спрямував у вогняне рєвище хромоване вічко. От би де голова знадобилася — хукнула б раз — і все. Але одна тепер надія лишалася — на маленький чорний ящик. Стиснув долонями скроні, зовсім божевільно бажаючи, щоб все це раптом згасло — вихопився з вічка потужний фіолетовий промінь, відсікаючи цистерни од вогню, закрутився навколо порожньої цистерни ошелешений втручанням вогняний смерч, звів угору зміїну, в каптурі голову, засичав чорним жалом, присів, наче перед останнім кидком, згинь, згинь, заклинав його Іван, і скрутився змій, опадаючи, ніби порожній шланг, фахнуло, як розбита лампочка, і на місці пожежі лишилася чорна лисина. Тихо клацнув, вимикаючись, апарат. Торохнувнад кузнею зовсім не страшний літній грім, пробіг вітер, але замість жаданої грози поцяпав на землю сліпий дощик, прибиваючи до землі клапті сажі, що літали над згарищем, немов зграя чорного вороння.

Гризла пожежного багра біля кузні баба Паниха, тільки тирса сипалася — зуби точила-, цускав дим з ніздрів Храпченко, прикурюючи цигарку від цигарки. Здмухнув попіл з кашкета міліціонер і гукнув до Івана:

— Закінчили, громадянине? Ану, збирайтеся.

Стояла з краю в край на небі тріуіяфальна веселка, пахло ледь зволоженою землею, медвяним запахом кашки, ідо росла на узбіччях польової дороги, мчав крізь дорідні жнив’яні поля мотоцикл, в’їздив у кропив’яні переліски, де вже достигала ліщина, сонце сідало позаду над Іванівною червоне, на великий вітер, озирався у люльці довкола Іван, чудуючись, яка прекрасна наша вкраїнська земля, прощався з волею, і вже моргала йому перша зірка з фіолетового вечірнього неба.

Та проминув мотоцикл яму на дорозі, заповнену вологою тирсою, бо далі був ящур, що косив гурти худоби по району, в’їхали вони в містечко з тихими, безлюдними вулицями і спинилися біля ажурного особнячка, обсадженого квітами.

Рипливо одчинилися залізні двері, підштовхнув його міліціонер в спину, іди, іди, завтра начальство розбереться, двічі клацнув ключ, і опинився Іван у тинькованій, з акуратними ґратами на віконці келії.

Розділ десятий

З курсів есперанто Петро Зозуля повернувся останнім автобусом.

Клацнули двері, випускаючи його під рясну літню зливу, од якої кипіли калюжі, він підкотив штани, прикрив голову дипломатом, наміряючись перебігти до свого аспірантського гуртожитку в глибині студмістечка на Ломоносова, але цієї миті над головою холодно сяйнула блискавка.

Сяйнула блискавка, вихоплюючи срібні дроти, жерстяні дерева в старому колгоспному садкові, на який наступали білі кам’яниці, порожню вулицю з кришталевими низками дощу, знерухомілий автобус, кінцеву зупинку під пластиковим козирком, продовгуватий пакунок на гранчастій лаві.

Ударив грім, стрясаючи кошлате, фіолетове небо над гуртожитками, згасло у вікнах світло, задзеленчала вітрина в гастрономі на розі.

Ударив грім, од якого прищулилося все живе, вклякли навіть дощові черв’яки, а коли стало тихо, Петро почув незрозуміле нявчання. Налякане, благальне, безпомічне. Десь заблукало котеня і кликало на поміч.

Він озирнувся і побачив, що довгастий, схожий на кокон, пакунок ворушиться, борсається на лаві, здобуваючись на ці звуки, і вже ось-ось має впасти, скотившись до краю. Плач був вимогливий, навіть гнівний.

Дитина?

На автобусній зупинці, серед ночі, сама?

Втерши з брів дощовицю, чалапкаючи по глибокій калюжі, Петро подався до лави. Там таки справді заходився, навіснів од плачу живий голубець, сповитий у газети, волаючи до неба про свої немовлятські болі та потреби.

Чому в газетах, де ж мати?

Довкола нікого не було. Розвернувся на кільці і вже віддалявся автобус, рушивши в парк. Злива періщила по дахах, буркотіла у ринвах. Неначе вимерло завжди жваве містечко, тільки мокрий собака потрюхикав від однієї помийниці до іншої.

— Е-е-е… — звертаючись невідомо до кого, розпачливо гукнув у темний садок Петро, але з горла вирвався тільки хрипкий клекіт.

Біда… Яка мати могла б забути чи лишити на мить без догляду своє дитя отак у газетах, на околиці міста?

Вона його покинула?!!

Назграбно, боячись зашкодити, Петро взяв немовля на руки. Пакунок зашарудів, засмикався, кілька разів тонко чхнув, а далі запищав, виливаючи без слів всю нестерпну кривду, яка коїться на світі. Замість теплого ліжечка, материнського молока, укропної водички — лежати під дощем у старих газетах, неначе базарне насіння. Ні, ні, ні. Немовля сердито насупило брівки і відчайдушно розтягло гумовий ротик. Петро затряс його в руках, затяг давню заспокійливу мелодію дитбудинківської колискової — «Інтернаціонал». Стояти тут не було сенсу. Петро взяв знахідку, як килимок, на плече, немовля впіймало його за вухо і жадібно засмоктало.

Голодне?

Розбризкуючи калюжі, зігнувшись, щоб прикрити малого від дощу, Петро рвонув у гуртожиток.

Але двері були замкнені. Він спізнився. Було по дванадцятій. Сувора, з гренадерськими вусами комендантша тітка Клава вже нікого не пускала.

Він вперто загупав носком. До шиби приплюснувся здоровий, мов картоплина, ніс самотньої тітки Клави, яка днювала й ночувала на посту. До вуха вона вже притулила телефонну трубку, твердо демонструючи намір викликати міліцію.

Петро показав їй пакунок.

Тітка Клава прикрила рот рукою, жалібно зморщилася, рішуче висмикнула з ручки швабру і впустила їх у вестибюль. З штанів та черевиків цебеніло на підлогу. Немовля замружилося на світло, набрало в груди повітря і засипіло, мов нічний півень.

— Що це, Петре? — по-материнськи притулила долоні до щік тітка Клава.

Він показав — дитина, жива дитина.

— Звідки?

Петро кивнув па небо, потім поманив і тицьнув пальцем на автобусну зупинку, мовляв, там знайшов. За роки навчання тітка Клава навчилася читати по його вустах.

— Горенько ж яке! Підкинула. От же ж стерви пішли! Тварина своє дитя в лісі саме не зоставить, а ці — гірше тварюк. Іч, у газети замотала, щоб по речах ніхто не знайшов, до гуртожитків привезла, бо зна, що тут з голоду не дадуть пропасти. Що робити будем, у міліцію дзвонить?

Петро подивився в ніч, яку шила водяними голками злива, де бігали, шукаючи прихистку, бездомні собаки, скавулячи між сміттєвих баків, і несподівано для себе замотав головою.

- І правильно — прочитала по його очах тітка Клава — Міліціонер йому циці не дасть, а ми — голодні, моиі хочемо. Біда з тими казенними домами, встигне іще…

Бродив синій місяць по палаті, де стояло десять ліжечок, скрутилися в них хлопчики під однаковими ковдрами, казенно пахло свіжовибіленими стінами, тихо плакав Петрик, бо наснилася йому мати — втікала вона од нього Подолом, оберталася в підворіттях, реготала і крутила дулю, мовляв, не наздоженеш. Хижа була і красива, гладенька голівка, різьблений носик, повні червоні вуста, безсоромні груди — нічна птаха. Біг, біг за нею бруківкою малий Петрик, гукав: «Мамо, мамо», але втікала вона од нього на гульбище, п’яно сміючись, доки зашпортався він і впав, безсило ловлячи мамку за хвіст…

Присіла на ліжко до нього велика і тепла, наче домна, Степанида Іванівна, директор дитбудинку, де він жив перший день, по-материнськи зітхнула і взялася гладити по голівці. Гладила і говорила незрозумілі заспокійливі слова про райське майбутнє життя, коли скрізь тектимуть молочні ріки в кисільних берегах, коли сімей взагалі не буде, як передбачали класики, а всі діти виховуватимуться державою, настане повна рівність і не існуватиме жодного скривдженого хлопчика або дівчинки. Так, так, погрожувала вона всім невідомим зозулям, навіть діти народжуватимуться в пробірці. Спи, хлопчику, спи, у нас тобі буде добре, у нас тут своя велика сім’я… Але так казенно пахло вапном, новими ковдрами, такі однакові були ліжечка, що Петрик на мить розгубився — він це чи хтось інший?

Рішуче вела його тітка Клава у підсобну, приказувала на ходу:

— Куди бідне дитя проти ночі перти? У нас перебуде, мамку ми йому знайдемо, погодує, мамок у нас багато. Встигне ще в той казенний дім. Не тобі одному, Петре, бач, така доля випала. Та як ти його тримаєш, ану давай сюди!

І Петро покірно віддав пакунок цій буркітливій жінці, яка жаліла його, сироту, вгощала домашнім харчем, бо жила поруч, в аеродромному селі Жуляни.

Зашелестіли газети, падаючи на підлогу, тітка пильно оглядала їх, мало не вивертаючи навиворіт:

— Хитра, стерва, не домашні, а з кіоска. А воно вже залюрилося, бідолашне, усю пресу наскрізь прошило.

Врешті спав останній аркуш, і на вахтерській кушетці радісно задриґав ніжками біло-рожевий, з вогнистими рудими кучериками хлопчик, схожий на амурчиків, які визирають з кутків картин, цілячись у дорослих із луків. Звільнившись від газетного брану, одразу ж потяг великого пальця на пухкій ніжці до рота. Тітка Клава взяла його за м’якушик, щоб повернути на живіт, бо муляло йому спинку, а відтак ахнула — у малого за спиною стирчали жовті, курчачі крильця.

— Бач, Петре, то вона його через цей дефект і покинула.

Петро простяг до крилець руки — достоту курячий пушок. Але крильця були пощипані, зранені, у синцях.

— Лярва — коротко сказала на те тітка Клава — Вискубти хотіла, а як не вийшло, то на вулицю викинула.

Дурна жінка — крильця були настільки природними, що Петро тільки здивувався, чому в інших дітей їх не бува.

Тітка Клава погладила кучеряву голівку, подмухала на пушок і мовила:

— Янгол, чистий янгол. Але ж і ловке дитя.

І воно, ніби зрозумівши, що то про нього говорять, раптом усміхнулося. Повернуло голівку, кліпнуло чистими небесними очицями, розтягло беззубого рота — хотіло їм сподобатись, мовляв, я ж хороше, не викидайте мене…

Петро тільки зубами скреготнув.

- Їй-бо, на тебе схоже — сплеснула долонями тітка Клава — і носик, і очі, і родимка хрестиком на шиї, тільки що руде. Зізнавайся, чи не ти нагуляв?

Петро затряс головою, пильніше вдивляючись у мале, й тепер з пронизливим подивом упізнавав себе — принаймні, родимка була така сама. Тітка Клава замилувалася на дитя, підняла і міцно цьомкнула в рожеві щічки, затим шморгнула носом:

— Люди на вулиці знаходять, а мені бог і такого не дав.

Вони спустилися в душову, тітка напустила повний тазок літепла, доручила Петрові тримати дитя попід голівку, а сама обережно змила дитячим милом, пильнуючи, щоб не потрапило в очі, тільце, витерла простирадлом, далі вони змазали йому синці на крилах зеленкою, по черзі дмухаючи на вавки; воно не плакало, лиш здригалося. А вже опісля запищало, вимагаючи їсти.

Тітка Клава комендантським кроком попрямувала до відомої їй кімнати на поверсі, рішуче постукала, звідти визирнула рум’яна, повнотіла молода мати, вони пошепки перемовилися, молодиця, колихнувши в халаті налитими грудьми, взяла немовля до себе, а через п’ятнадцять хвилин Петро вже тримав на руках ситу, молочну істоту, яка блаженно сопла, пускаючи пухирі.

Тітка Клава замилувано дивилася на дивного хлопчика:

- І де такі беруться? Наче з неба на землю прилетіло. Хай-но у мене поспить, мені все одно всю ніч сидіти.

Але Петро лиш міцніше притис його до себе, дивлячись на тітку налякано і зчужіло — нікому він це дитя не віддасть.

— Ну, добре. Хай буде по-твоєму. Хіба ж я не розумію…

Петро поніс свою знахідку до кімнати, воно ворушило кумедним носиком, зручніше вмощуючись на плечі. Тьохкало мале сердечко, і відповідало його велике, аж доки стали битися злагоджено, мов два дзвони. У його холостяцькій кімнаті вони вклали немовля на вільному ліжку, обгородили подушками, а далі тітка Клава пошепки наказала, що він завтра має купити — аптечку матері й дитини, два десятки пелюшок, пластмасову ванночку, прицінитися до коляски, бажано б німецьку. Сама ж обіцяла влаштувати немовляті годування за графіком, благо матерів у гуртожитку вистачало, рік був на дітей урожайний.

— Самі виняньчим, нікому не віддамо!

Горіла настільна лампа, вкрита майкою, сидів над книжкою Петро, але не читалося. Думав він про ту невідому жінку, яка кинула свою дитину при битому шляху. Обірвана, зацькована грішниця, у якої від голоду пропало молоко в синіх груденятах, учениця профтехучилища, яку вигнали із занять, та й додому повертатися вона боїться, бо зустріне батько на порозі — собачу свадьбу згуляла? Геть з моїх очей! Зовсім збожеволіла від безвиході, кинула дитя на лаві, а сама поїхала труїтися, та передумала на пів-дорозі, повернулася, кружляє на тому місці, дере нігтями асфальт, проклинає себе, та вже пізно — нікого там нема. Але видно було з вікна — порожня зупинка. Дощ минув, жовтою кульбабою стояв у туманному повітрі ліхтар, зупинилося таксі, вийшов звідти іноземець, розплатився і, вдоволено насвистуючи, попростував до свого гуртожитку. А може, він вигадав те дитя?

Хоч до дівчат і підійти боявся, але завжди мріяв про власного сина, якого поведе за руку в перший клас, сумно відпустить, дивлячись на вигорілу маківку, до ічительки, вислуховуватиме її нотації, переживатиме за синові двійки; як одного осіннього вечора він повернеться з роботи, а його вже чекатиме на столі невміло підсмажена яєшня з ковбасою, схожа на сухарі, але він похвалить сина за клопоти, мужньо з’їсть усе, опускаючи голову, щоб не видати себе.

Настане зима, вони розходитимуться ще затемно, по-правляючи один одному шарфи, щоб не застудитися, а якось син повернеться зі школи млявий, нічого не їстиме, чоло пашітиме од температури; викликати лікаря буде ніяк, Петро збиватиме жар домашніми засобами — чаєм з малиною, покладе компрес на горло, усю ніч малий горітиме у вогні, маритиме, кличучи маму — невже він її пам’ятатиме? — але на другий день йому стане легше, зійде потом, який Петро витиратиме серветками, зателефонувавши про наглу синову хворобу до себе на роботу, де всі співчуватимуть йому як батькові-одинаку, а тоді син опритомніє, розплющить очі, впізнаючи того, хто сидів над ним, кволо зведеться в ліжку, обхопить його за шию, притисне до себе, і тоді шепне на вухо: «Тату, а ти як мама». Не вірячи собі, Петро зводився, підходив до ліжка, де скрутився калачиком на лівому боці, щоб не прим’яти собі крилець, нічний знайда, сумирно сопів між подушок, вистромивши ніжку з-під ковдри, яку Петро підітнув, жадаючи оборонити це людське дитя від усіх бур на світі, дати йому те, чого сам не мав.

Шикувала їх на лінійку Степанида Іванівна, вислуховувала дзвінкі піонерські рапорти, піднесено говорила про батьківське піклування держави, яка нічого не шкодує для них.

— Ставши свідомими громадянами, ви всі сили повинні віддати рідній країні, бо ви єсть її сини і дочки…

А Петрик стояв у другій шерензі і смоктав розбиту губу, згораючи від чорної ненависті до всіх домашніх, ситих, балуваних, бо схопився в Пущі-Водиці, за бібліотекою, із місцевим накачаним переростком, який почав глузувати, гидко підхихикуючи:

— Недоносок інкубаторський. З яйця вилупився? Книжечки почитуєш, розумним хоч буть, а слова не вимовиш, бовкун дефективний.

І тоді залило йому червоною люттю очі, бо чому така несправедливість — одним усе, а іншим нічого; плигнув він, мов кіт, на губастого вгодованого бовдура, який любив з тварин знущатися, сам бачив, як кота вішав, смалячи сірником хвіст, хтів роздерти на клапті це гладке обличчя, аж злякався той, почав безладно одбиватися, забіг на безпечну відстань, а вже звідти покрутив пальцем біля скроні:

— Шизо. Псих ненормальний. Тримають вас там… Кому ви усі треба? Правду батько казав — усиплять таких нада, щоб не мучились.

Але маяли кумачем травневі знамена, гриміла в мікрофон Степанида Іванівна, дякувала за піклування партії та уряду, які все роблять, щоб забезпечити їм безхмарне щасливе дитинство, обстановка була піднесена й урочиста.

Трусила Петриком нелюдська злість, спльовував під ноги червону слину, вірячи і не вірячи в усі золотисті, мов сурми, слова, бо десь не тут була ця країна, не в них, а в майбутньому, в яке він за свої гріхи міг не потрапити, бо взяв його тоді великий сумнів.

Вщухала, відступаючи на Лівобережжя, гроза, вулицею пройшли, пританцьовуючи під губну гармошку, кілька життєрадісних іноземців, сміялися і горлали щось по-своєму, знову настала тиша.

Пхинькнув, повертаючись на інший бік, крилатий хлопчик, якого завтра теж запруть в інакший спецбудинок, обгороджений колючим дротом не тільки з боків, а й запнутий згори, це завтра наставало, але він не допустить цього, ні.

Він стане йому за батька.

Настав його час у житті. Все йде за наміченим планом, призначили ось завідуючим великої лабораторії, всі дороги у житті були відкриті, збувалися мрії Степаниди Іванівни, держава піклувалася про своє дитя. А відтак невдовзі матиме досить можливостей, щоб поставити хлопчика на ноги. Вистачить його ідейної переконаності в державних можливостях, а малюк нехай має сім’ю. Так-так, він всиновить його, оформить всі належні документи.

І хай сміються з нього всі на світі, але він зробить це.

А тоді заширяла у світлі ліхтаря чорна гнучка рука, стискуючи і розтискуючи пальці, тицьнулась у одне вікно, але там було зачинено, у друге, шкряботіла по склу, ніби шукаючи когось, усе ближче, ближче, доки закрила місяць, тицьнула п’ятірнею — і з брязкотом розчинилася рама, впускаючи страшну гостю, яка нависла над ним, безмовним, націлюючись на його горло, щоб задушити. Хотів він крикнути, але лягла та гумова, немов монтерська рукавичка, п’ятірня йому на рот, перекриваючи дихання, почав задихатися він і схопився з калатаючим серцем…

Вітер розчахнув вікно, кажан кружляв у кімнаті, шукаючи виходу, нечутно пищав, б’ючись у стіни, пхинькав малюк, одмахуючись ручкою у сні. Петро схопив сорочку і вигнав чорну тінь геть.

Поганий то був знак, лиховісний.

Знову повернулася в його сни пропахла чорнилом стареча долоня, яку він марно намагався вкусити, бо душила вона його:

— Мовчи, мовчи, мовчи, зозуленя прокляте!

Мати чепурилася біля дзеркала, приміряла нові сережки, забрала в пучок волосся і крутила навсебіч малою, круглою голівкою, цілував її в шию новий Петриків тато — лисий, кістлявий академік, до якого вона прибилась хатньою робітницею, муркотів на вухо ніжні слова.

Пролунав у прихожій дзвінок, мати пішла відчиняти, хтиво похитуючи розповнілим на ікряних харчах тілом, а за нею ступив до вітальні скромний молодик у макінтоші, тримаючи поперед себе букет квітів.

Розгладив академік зморшки, пішов йому назустріч, привітав за обидві руки:

— Радий, дуже радий. Сподобалася мені ваша стаття. Цілком новий підхід. Революціонер ви, молодий чоловіче, революціонер. З приємністю рекомендував до друку у нашому журналі.

Схилив голову молодий чоловік:

— Вельми вдячний. Я вас завжди дуже поважав. Ніколи не вірив тому, що злі язики про вас плещуть. А сміливості я у вас вчився.

— Завжди в ногу з часом. Вчора — я, сьогодні — ви. Щоб у науці був поступ, учень має перевершити вчителя, чи не так?

— Дуже, дуже вдячний. Наука наша молода, потребує підтримки.

— Що ви, чим багаті, тим і раді — засміявся вітчим — як там у поета — а дерево життя в нас вічно зеленіє?

Брязнули двері за відвідувачем, мати ставила квіти у вазу, а вітчим накручував телефон у своєму кабінеті. Нарешті з’єдналося, вітчим клацнув пальцями, вимагаючи тиші, а затим мовив:

— Ало, журнал? Як там стаття цього молодого, талановитого, на яку я відгук писав? Уже в металі? Тут до мене дійшли чутки, ніби його працею на Заході дуже цікавляться. То там, вище думають — доцільно розголошувати цю інформацію чи ні? Я особисто не проти, мій відгук залишається в силі, але треба б утрясти. А так — я обома руками «за».

Вітчим вийшов з кабінету, тугіше підперізуючи халат, погладив Петрика, який малював кольоровими олівцями війну, по голівці, втягнув носом повітря і весело запитав:

— А що там у нас на обід?

І мати у барвистому фартушку взялася носити з кухні страви, а вітчим проводжав її голодним поглядом.

Коли через тиждень у двері знову подзвонили, Петрик побіг відчиняти сам.

У сутені до вітальні, смертельно блідий, знову ступив той молодик у макінтоші, тримаючись пальцями за скроні.

— Що трапилося? — поспішив всадовити його в крісло вітчим.

— Якась падлюка — збуджено повідомив молодий чоловік — розпускає всілякі чутки про мою статтю. Набір уже розсипали. Що, в чому річ — ніхто нічого не знає, тільки вгору кивають. Безглуздя якесь. Ніхто не проти, а статті нема. Нічого у житті так не хотів, тільки б дізнатися, чиїх рук ця справа. Хто ця падлюка, хто?!

— Та це ж татко — одірвався тоді від малюнка Петрик, погано ще розуміючи суть розмови, але щиро бажаючи допомогти несправедливо ображеному дяді.

Гупнули двері, навис над ним вітчим, ступаючи кам’яними кроками, затис рот старечою, пропахлою чорнилом долонею, душачи невідомо за що, за дитячу правду, задихався Петрик, намагався вкусити цю спітнілу долоню, але не міг, лиш чув зле сичання:

— Мовчи, мовчи, зозуленя прокляте!

Отак і почалася в нього та хвороба, за яку одвела його мати в сірий казенний дім, написала заяву, не піднімаючи очей, лишила його з незнайомою нянечкою, а сама не обертаючись пішла геть, радісно пискнула і злетіла за воротами в повітря, щезаючи між дерев навіки.

Пискнула за вікном пташка, пурхнула сірими крильцями, перелітаючи на інше дерево. Над садком стояло сонце. Завовтузився малюк, показавши рожеву ніжку, тричі пхинькнув на пробу — чи хто чує, а зустрівшись із Петровим поглядом, набрав у груди повітря і зарепетував одчайдушно й вимогливо.

Життя вимагало свого.

Постукавши, тітка Клава вже вела в кімнату заспану молоду матір, обіцяючи їй різні пільги на вухо; та по-діловому, зовсім не соромлячись Петра, видобула на світ тугу грудь, стромила сонячний, рубіновий сосок у беззубі ясна, і маля втихло.

— Давай, Петре, на роботу, я тут коло нього почергую. Тільки не барися та купи, що наказувала. А увечері лікар до нас навідається — тітка Клава моргнула — не бійся, кум мій.

Їдучи на роботу, Петро вже гадав про те, що життя віддає йому сторицею за казенне, однакове на всіх дитинство — спершу його запросили у такий інститут на роботу, а вночі він дістав сина. Певно, мала рацію Степанида Іванівна: важко в навчанні, легко в бою, хто горя не спізнав, той і щастя не знатиме. Якось він запитав у неї: «Що таке щастя?» — гадаючи про якусь мудру річ. А Степанида Іванівна погладила його по голівці і мовила зовсім просто:

— Щастя — це коли в житті горя нема.

І що далі він жив, то більше переконувався в справедливості цих зовні невибагливих слів. Не мав він великих радощів, зате і розчарувань не мав.

Разом з гуртом співробітників, відчуваючи лікті товаришів, він пройшов до свого нового, світлого інституту, дисципліновано зайняв своє місце в кабінеті, ще без його прізвища на дверях, і негайно, одразу задзвонив телефон. Ласкавий, вкрадливий голос запитав:

— Ви вже на місці? От і гаразд. Послушаніє — шлях до возвишенія. Зараз з вами будуть говорити сам директор.

І той директор видався Петрові високим і далеким, як бог, що живе на хмарі, зрідка спускаючи погляд на них, грішних. Певно, викликає для важливої розмови про науку, його мрії та плани. Що ж, заради науки він ладен відмовитися від усього іншого в житті, бо хіба можна інакше, коли тобі, нікому не відомому аспіранту, відкривають ураз всі перспективи. За віщо тільки вибрав його перст долі?

— Радий вітати вас у доброму здравії. Як спалося? — привітно звернувся до нього по-батьківському чуйний товариш Унксов — Якщо не важко… важко, зайдіть на хвилинку.

Одчинилися двері, й Інокентій Вольфович пішов йому назустріч у сонячному стовпі, випромінюючи наукову розкутість і товариськість часів голодної фізики.

На батьківську посмішку Петро відповів синівською.

Інокентій Вольфович запропонував йому крісло, а сам сперся на нестерпно сяючу мідну скриньку, яка відображала всі предмети в кімнаті.

— Дир-ректор-ру — ур-ра, ур-ра, ур-ра! — заплескав хтось у Петра за спиною, і той здригнувся, такий неживий був голос.

— Цить, дурню — кинув на клітку з папугою чорну хустку директор — от відгодував підлабузника, слова мовити не дає… дає.

На столі з’явилася бухгалтерська відомість, де Петро із подивом побачив своє прізвище.

— Тут ми вам як молодому спеціалістові виписали матеріальну допомогу.

Петрові мало сльози не підступили до очей — так тут про нього дбали. Гроші йому знадобляться — на обзаведення немовляті. Все це було дуже і дуже до речі.

Але директор посунув відомість назад.

— Справа, гм, делікатна. Тут ми позавчора відкопали оцю штуку, то вона демонструє справді чудеса. Техніка на грані фантастики. Хочте, самі перекопайтесь?

Директор простяг Петроі конверт і запросив:

— Киньте червінця в щілину На цей акт скринька прокинулася й іржаво зарипіла:

— Чого зволите?

— Виконує будь-які наукові завдання — з обожнюванням погладив гладенький бік товариш Унксов — Однак вимагає модернізації. Модернізація позапланова, а тому коштів на неї не виділено, а оскільки коштів не виділено, то треба шукати внутрішні резерви. Я ні на що таке не натякаю… натякаю, але чи ви готові на жертви в ім’я великої науки?

Петро кліпнув, почервонівши до вух, вилаяв себе за егоїзм, коли тут справжні патріоти долають заради ідеї бюрократичні труднощі, викручуються навиворіт, щоб всупереч застарілим інструкціям стимулювати нові дослідження, а він вже приміряв ті кошти на житейські потреби.

Він поклав конверт на стіл.

— Спасибі, я у вас не помилився… помилився. Тільки на таких ентузіастах і тримається наша наука. Людство вас не забуде… забуде.

Директор поклав йому важку, руду, ніби бронзову, руку на плече, маніакальні вогники зблиснули в очах, затріщав у Петра хребет, але він знову відігнав сумніви.

Наукові закони не ставили своєю метою обслуговувати конкретні інтереси маленької людини, вони обслуговували всю природу, а тому не були гуманістичні.

— Зараз ви отримаєте ключ від лабораторії, де будете повним господарем. Щоправда, трапилася там одна неприємна історія, ви вже в курсі, але наука не зупиняється… зупиняється. Ми тут порадилися і вирішили доручити вам одну дуже перспективну тему. Читали ви що-небудь про гомункулуса, людину іп уііго, у пробірці? Справа йтиме про клонування, вирощування організмів з однієї клітини. Ви уявляєте, людина зможе отримати безліч своїх дублікатів. І не треба цього марудного природного процесу, зв’язаного з біологічним ризиком, народженням дебілів. Ми вирішили доручити цей перспективний напрям вам, оскільки сподіваємося на ваш досвід. Ви не заперечуєте… заперечуєте?

Жаром кинуло Петрові в лице, не хотів він цього, не міг, але не міг і відмовити такому доброму люб’язному директорові, який разом з тілом взяв на службу і душу. Петро мугикнув щось невиразне, середнє, вельми схоже на хлопчика, який був у них в дитбудинку — ні хлопчик, ні дівчинка. Затулила йому рот чорна рука, але тепер він був їй навіть вдячний, бо кар’єра його продовжувалася.

Директор витяг із сейфа довгий ключ з сімома борідками, вручив його Петрові:

— Володійте. Там, кажуть, після Розума, ото ще був ідеаліст, ніби щось таке завелося, але ви нічого не бійтеся… бійтеся. Нам, переконаним матеріалістам, всілякі такі духи не страшні.

Бадьоро насвистуючи, крутячи ключ на вказівному пальці, Петро Зозуля простував долиною, де росли гігантські яблуні та груші, відповзли на стежку здорові, мов човни, огірки, на помідорних деревах наливалися червінню плоди, що не влізли б і в бочку; дивувався цим метаморфозам, хоч поклав нічому тут не дивуватися.

Доріжку в яру вже пробивали молоді кленки. Зарості вільшини де-не-де пропускали сонячні латки. Тихо і мертво було тут. Ручай у долині майже пересох, але осока, лепеха, дягіль вибуяли до якихось реліктових розмірів. Папороть та хвощі вибехали вище голови, були м’ясисі, хімічно-зелені.

Ураз спиною він вловив, що за ним стежать. Петро рвучко озирнувся. На протилежному березі, під бузиновим кущем, із заґратованої труби каналізаційного колектора позирала стривожена тічка здичавілих собак, спотворених дослідами. Видно, тут давненько не ступала людська нога.

За п’ять кроків сиділа на старій, напіврозкладеній автомобільній шині чорна ворона завбільшки з курку. Вирвавши шмат гуми, вона ковтала це їдло, приплющившись од насолоди. Петро тупнув йогою, але ворона не звернула на нього уваги.

Він був не з її світу.

Замок на дверях лабораторії взявся липкою цинковою круп’янкою. Двері в кількох місцях заварені автогеном. Петро поклав на землю лом, який передбачливо нараяв захопити товариш Дяченко, і перевів подих. Серце калатало од хвилювання.

Ось його двері в науку.

Зараз він увійде сюди, а вийде на старості сивобородим вченим, хрещеним батьком мільйонів і мільйонів. Адже хіба мало таких, яким природа відмовила в щасті продовжувати рід?

Хіба це не буде гуманізмом?

Покапавши з олійнички на замок, він з натугою повернув ключ. Замок неохоче підкорився. Поплювавши на долоні, стромив лом у щілину. Затріщали м’язи, але стулка нарешті піддалася. З підземелля дихнуло застояним цвілим повітрям.

Він ступив трьома ослизлими східцями вниз і увімкнув ліхтарик. У надра гори тягся довгий бетонний тунель, куди виходили двері кімнат, подекуди напіввідчипених, ніби їх лишили поспішно, у страшній паніці.

Було вогко і холодно. Коридор розширився у великий круглий вестибюль, де посередині стояв тенісний стіл із забутими ракетками. Од вологи старий шкіряний диван роздувся, скидаючись на кінський труп. З квіткових горщиків вився неприємний на вигляд гігантський плющ, схожий на довжелезного глиста. Певно, вибілів тут без світла. Колекція кактусів, теж альбіносів, підпирала стелю. Розмірів вони були справжніх, ніби з мексіканських прерій, а не кімнатні. Все це було схоже на слонову хворобу.

Промінь вихопив диктовий щит із традиційною стіннівкою. Фотографії набрякли, желатин місцями поплив. Були там веселі усміхнені люди в білих халатах, які демонстрували успіхи лабораторії. Під наглядом високого білявого молодика, який, видно, соромився власного зросту, бо горбився, двоє лаборантів зважували центнерний буряк, далі — розрізали пилкою кавунисько, тримали по оберемку колосся.

На все це молодик — судячи з усього, отой таємничий Розум, колишній керівник лабораторії — дивився якось строго, стиснувши тонкі губи, мовляв, нехай діти бавляться, але бачив щось за тим таке, що непокоїло і муляло його.

Чому, чому вони покинули все і втекли од своїх успіхів, од майбутньої слави, лаврів, які були не за горами? Чому наклав на себе руки отой Розум, якому надали всі можливості роздмухати вже згаслий було талант?

Але тиша стояла в підземеллі, важка могильна тиша.

Освітивши план лабораторії, Петро знайшов інфекційний блок. Як сповістив директор, тут завелася невідома хвороба, од якої в паніці розбіглися співробітники — у декого почали рости вуха, звисаючи до пліч, набрякали носи та губи, жіноцтво помітило рекордне збільшення бюстів, а відомий усьому інститутові бабник обріс у незабутні часи справді легендарними подробицями про свої любовні можливості. Симптоми ті невдовзі минулися, а відповідальність за них узяв на себе Розум, який останнім залишив свою спорожнілу лабораторію.

Висіли над головою електричні кабелі, на стінах місцями проростав мох — якогось червонястого кольору, із запахом тухлого м’яса.

Попереду, з напіввідчинених дверей Петро почув двоє голосів — жіночий і чоловічий. Звідки? Невже тут є хтось, крім нього?

Жіночий голос доводив:

— Він не міг водночас творити і боротися з ними. Він був людина слабка…

— Але талановита. Він мав зберегти себе. Смертю їм нічого не доведеш. Доводити треба життям. Їм тільки легше стало після його смерті.

— Сила — це грубість. Хіба може поет бути грубим?..

Петро навшпиньках підступив до дверей і рвонув їх на себе. Але в кьмнаті було порожньо. Транслював радіоп’єсу забутий динамік. При евакуації з шафи витягли і спалили якісь папери — на підлозі лежала купка чорного попелу. Людей тут не було.

Поволі причинивши порожню келійку, Петро рушив далі. Кроки його відлунювали в підземеллі трохи дивно — ніби разо. м з ним ступав ще хтось.

З дірки біля стіни щось войовничо зашипіло. Петро зробив рух уперед. З дірки вискочив здоровенний щур, блиснули в світлі ліхтарика червоні очі, з горла вирвався писк. Петро талапнув гумовим чоботом. Але щур не злякався, навпаки — присів і стрибнув Петрові в обличчя, цілячись в ніс. Петро по-боксерськи присів, щур гупнувся об стіну, зірвався на підлогу, скреготнувши пазурами, тут його і вдалося розтоптати… Жаль. Петро сумно оглянув розкішний мутований екземпляр. Це він був тут господарем, а Петро забрів на чужу територію. Щур оборонявся, а Петро був агресором.

Нарешті в кінці коридора жовте кружало світла вихопило масивні сталеві двері, де висіла криво написана табличка:

«Стороннім вхід суворо заборонено. Іде експеримент».

А під написом — традиційні череп та кістки.

Петро простяг руку до штурвала, яким було задраєно блок.

І тієї миті гора глухо застогнала. Задвигтіла земля, здригнулась таврова балка над головою, посипалися крихти бетону, холодний подих пробіг коридором. Мороз скував спинний мозок: «Стій! Туди не можна!»

Але Петро здушив той страх, наче вуженя. Він же вчений, дослідник. Він має бути на вістрі списа, посланого людством у незвідане. Боягузам у науці не місце. Щоб знати, звідки народжується сонце, треба зазирнути в темряву.

— Стій! — гукнув за спиною тихий, відчайний голос.

З глибини коридора до нього хтось поспішав, важко дихаючи, щоб устигнути, вже зовсім не криючись.

Петро поволі повернув голову. З темряви до нього хтось біг, простягаючи вперед тонкі, благальні руки, з розширеними від жаху очима: високий і згорблений, здирав із шиї мотузку, щоб крикнути голосніше, але не міг.

Розум?

Петро блиснув туди ліхтариком — і привид щез, наче й не було. Бач, як нерви розігралися.

Він поплював на долоні, вперся і зрушив штурвал герметично закритого блока з мертвої точки. Далі пішло легше. Натужившись, він штовхнув центнерні сталеві двері, відкриваючи святую святих лабораторії, що була опломбована після смерті Розума.

Всередині блок скидався на рукавицю. На стінах цвіла густа паморозь, іній вкривав дроти, труби, холодильні секції. Він дихнув — і з рота вилетіла пара. Тут було нижче нуля градусів на тридцять. Тепле повітря ковзнуло попід стелею, од чого впало кілька бурульок у кутку, а все скляне приладдя — штативи з різноколірними пробірками, чашки Петрі з мікробними посівами, колби з рослинними і тваринними препаратами — негайно запітніло.

У кутку стояло кілька вузькогорлих амфор, видно, із затонулих кораблів, вже розпечатаних. У целофанових мішечках лежало коричневе зерно з даними радіоізотопного аналізу. Тут же він надибав жовті мамонтячі кістки, зуби якогось викопного ящера. У колоді-довбанці покоїлися дитячі мощі — чорна ряса, кігтисті руки (нігті продовжували рости), складені на грудях, череп, що ніби підморгував йому порожньою очницею.

У центрі, під скляним ковпаком лежало викопне яйце — чорне, трохи більше, ніж страусове, з дивним металічним відблиском.

Петро принюхався — пахло смертю, нічим. Звісно, за цей час усі живі препарати промерзли до останку.

Що ж, доведеться влаштувати генеральне прибирання, зробити ремонт, скласти дирекції список нового обладнання — роботи непочатий край.

На підлозі лежала купа чорного попелу — спалена документація. Він торкнувся її ногою. На обгорілому клаптику лишилася частинка незрозумілої формули без початку і кінця.

Він сховав її до кишені і подався геть. Чиєсь око некліпно стежило за ним.

Розділ одинадцятий

Духмяно пахло матіолою в затишному дворику, тьохкав, захлинався на кущі калини соловей, сходив над цегляною стіною, обплетеною диким виноградом, холодний місяць, підморгували з височини зірки.

Бовваніла в кутку під гаражем купа металобрухту, стирчали проти молодика змійовики та патрубки, а па самісінькому вершкові гніздилася його чорна скринька. Брязкав ланцюгом чорний вовкодав у будці, задерши морду, тужливо виводив арештантської.

От і все. Завтра Івана відправлять по етапу в обласну тюрму, а його апарат — на переплавку.

Скільки їхнього брата отак пропало безвісти, скільки могил заросло бур’янами на містечкових кладовищах.

Іван відчайдушно рвонув грати, але марно.

Міцна, кріпка була «холодна», старорежимна, ще повітова, не на одне покоління розрахована. Коли сонце сідало, давні написи проступали на потинькованих стінах: «Геть царя!», «Землю тим, хто її обробляє!»… Хоч як старанно забілювали, а все одно вилазили. Траплялись однак і нахабно-куркульські: «Тато в ТСОЗі, а я — ні, нахера воно мені?», кримінальні — про тюрму матір рідну, чимало було й свіжих, але не політичного характеру, а все більше з непристойними пропозиціями.

Пахло матіолою, захлинався соловей, світив молодик, але не чув і не бачив того Іван — тулив гаряче чоло до стіни, дивився на супутник, що весело летів між зірок, й не міг збагнути — в якому віці се коїться? Гриз скоринку в кутку смугастий щур, ворушив вусами, зневажливо пирхав на нового квартиранта, який морив себе голодом — звикай, звикай, всюди життя!

— Та що ж це таке, люди добрі? — гукнув Іван у крихітне віконце.

Та вдарився його крик об глуху стіну райвідділу міліції, мальовничо обплетену виноградом, аби-сьмо не різав очі громадянам містечка колючий дріт — ударився і згас.

Вже тиждень сидів Іван у карцері одрізаний од світу як особливо небезпечний злочинець.

Як привезли — спершу збунтувався. Загамселив кулаками в двері, почав вимагати когось із начальства, щоб пояснили — на якій підставі, за віщо? Але з’явився на його бунт лиш знайомий міліціонер, брязнув вічком, присвітив у очі:

— Хто там?

— Це я, Іван.

— У нас зачинено.

— Та я не зайти, я вийти хочу — пояснив Іван — Начальство ваше де?

— Завжди на посту. Виконує покладені на нього обов’язки. Стоїть на варті інтересів трудящих.

— То покличте.

— Не положено. Міліціонер ходить до начальства, а не начальство до міліціонера.

— А з вами поговорить по-людськи можна? У мене там дружиьа чекає, хвилюється. Може б, подзвонили у сільраду черговій?

— Не положено. Можу подзвонить у рейку, але тільки при пожежі.

— Я вас дуже прошу, людина ви чи ні?

— Коли на службі, то не людина, а коли людина, то не на службі.

— А душа у вас хоч є? — занервував Іван, все ще не розуміючи, куди втрапив і з ким розмовляє.

— Нема. Положено на службі всю душу віддавать роботі.

— Я буду скаржитися! — закипів Іван, ще думаючи когось у чомусь переконати.

— Книга скарг і пропозицій у магазині, а у нас тюрма, коли потрапите в магазин, тоді можете скаржитися.

Ступив Іван до дверей, щоб голіруч задушити того міліціонера, бо не такий простий він був, як здавалося, але брязнуло сталеве вічко, чітко скомандував собі міліціонер: «Кроком руш!», відповів: «Єсть!» і стройовим подався геть.

Пускав нове пагіння колючий дріт на паркані, лежала на купі брухту його скринька, яку завтра повантажать у машину і повезуть в утиль; постарів Іван, наче не тиждень, а рік минув у його новому житті, де викликав його серед ночі, світив лампою у вічі гладкий, вусатий, схожий на щура, слідчий, який ставив різні запитання, цікавився, чи є в нього померлі родичі за кордоном і який зв’язок він з ними підтримує — письмовий чи усний, сам відповідав на них і друкував на машинці, такий, видно, тут склався стиль; нарешті, сьогодні відбувся суд, який переконливо довів Івану, що він не людина, а чужий суспільству антисоціальний елемент, який потребує ізоляції; дивно, що в суді стрілки настінного дзиґаря чомусь рухалися назад, може, то просто їхні часи рухалися в протилежних напрямах; грізні події відбулися в житті, а Іванові все ще здавалося — то просто поганий сон, такого бути не може в нашій країні, досить ущипнути себе — і він прокинеться.

Але щипав себе — і боляче було, але не прокидався. Од голоду, бо з першого дня категорично відмовився од казенних харчів па знак протесту, тіло поволі щезало. а відтак стало невагомим, зайвим, чужим. Міг лишити його Іван і піти світ за очі.

Проте байдужий був йому світ, бо нікому він там не був потрібен. Ні Марії, ні суддям, які його од світу ізолювали. Не від світу цього він був. Трощив пацюк суху скоринку, роздратовано чмихав, бо не отримував арештований передач від родичів, як інші. Дуже вже загризся із служителями закону, вимагаючи його точного і неухильного виконання. От вони й показали Іванові свою принциповість, позбавивши найменших пільг, аби не заносився над законом, а зрозумів, що він — під. Хотів, Іване, торжества закону — от він і торжествує над тобою.

Не міг повірити в усе це, бо так разюче воно розходилося зі словами, в які вірив зі школи. Тут було щось не те. Або слова не ті. Або дійсність не така… І Йван був чогось більше схильний не вірити у дійсність такої дійсності.

Відмовлявся мозок її сприймати. Ніби ведмідь спав у барлозі, ждучи весни, хоч стояли сніги і зовсім поруч, над головою, топталися мисливці, гадаючи, що засніжений ліс повністю у їхній владі.

Тьохкав соловей, кликав на волю, але похилилося па нарах тіло. Хоч вільна була душа, але сиділа в тому тілі, нікуди не поривалася, не відала — потрібна вона кому чи ні, бо за цілий тиждень не прийшла до нього Марія, не поцікавилася — живий чи мертвий?

Байдужий був світ і байдужий Іван до нього. Одне тільки хотів знати — любить його вона чи ні?

Не знаходила собі місця Марія.

Пробувала в’язати — не в’яжеться. Нічим було дихати в хаті, хоч одкрила всі вікна, виглядаючи Івана. Як завіз його в містечко міліціонер — безвісти пропав. У які двері не стукала, а всі вище показують — бог його знає.

Нарешті добилася до слідчого.

Сидів той у кабінеті, вуса перед люстерком підстригав. Зріже волосину — і милується собою, підморгує. А тоді облизав пухкі губи і забарабанив пальчиком по столі:

— Ви до мене?

— Та до чоловіка свого, Івана, мені б побачення з ним…

— Та ви присядьте — підхопився слідчий, узяв Марію за смаглявий лікоть — Не кажу сідайте, у нас тут не прийнято.

— Спасибі вам, людино хороша. А то до кого не звернуся, ніхто й поріг переступити не дає. Усе ясно, кажуть, ідіть далі.

Напустив із сифона шипучої води слідчий, підніс Марії, замилувано дивився, як п’є вона — живчики на гладенькій шиї здригаються, крапля у проріз котиться.

— Увесь до ваших послуг — проділ показав і ногою шаркнув.

— Мені б з чоловіком хоч слівцем перемовитися, якщо ваша ласка.

Розгорнув слідчий теку на столі, показав папірця здалеку і мовив:

— Для вас — і зірку б з неба зняв, дно морське одкрив, але не маю права. Закон є закон. На етапі попереднього слідства побачення суворо заборонені. Особливо з такими небезпечними злочинцями.

— А він злочинець? — виокругліли в Марії очі.

— Хто зна. Все може буть. Добре, коли не винуватий. А коли — злочинець? Тоді у нас все готово — уже сидить.

Зів’яла одразу Марія, опустила голову, вузлик випав з рук.

Погладив слідчий її по голові, поплескав підборіддя.

— Не біда. Ми — гуманісти. Я вам вашого чоловіка цілком можу замінити…

— Як?

Склав губи трубочкою слідчий, немов хотів її випити, і мовив:

— Нема правил без винятків. Побачення за побачення.

Спалахнула, немов маків цвіт, Марія, зрозуміла нарешті, чого од неї хочуть. Тупо стояв у кутку сейф з Івановою долею. М’яв у кишені ключ од нього слідчий, підморгував, візьмешся — одкривай.

Загнав у глухий кут. Зроби так — Іван ніколи не простить, не зроби — сама себе. Ще й винною виходить, бо себе жаліє.

Підпилював нігті слідчий, облизував вуха довгим язиком, ввічливо чекав, лиш слина з кутика рота скапувала.

— Тьху, гидота — здригнулась Марія, не могла такого переступити.

Обернулася й пішла геть.

Не знаходила собі місця в хаті.

Тиждень як рік тягнувся. Голова розривалася. А може, неправильно вчинила? Стала б на мить бездушною колодою — і побачила б Івана? Як баба Паниха каже — не зітреться.

Та й одразу нудота підступила до горла. Щоб чийсь зад сидів на ній, мов на казенній меблі? Ні, ні, ні, коханий!

Ніч облягала село горобина, задушлива, спалахували над лісом заграви, тривожно гукав пугач од церкви, тоненько пищали квіти-калачики, знемагали од спраги — дощу, дощу, та лиш гримкотіло оддалік, земля репала од спеки.

Чи треба було на гріх піти, бо ще більший бере на душу?

— Господи, нащо так важко караєш, душу з тілом рвеш?

Темне було село, лиш у баби Панихи вогник блимав. Вона, тільки вона зможе допомогти!

Одкрила Марія дівочу скриню з посагом, дістала з-під рушників коштовні заморські коралі, які мати їй заповіла, приклала до грудей і зітхнула:

— Прости, мамо, піду.

Аж завсміхалася баба Паниха, коли побачила бліду та змарнілу Марію на порозі.

— А, давненько не заходила. Видать, біда привела. Ніхто до баби з щастям не ходе, тіко з горем. Значицця, попався твій Іван. Догрався він з отою машинерією. Просила ж — оддай бабі. Так не схотів. Слави примандюрилося. Коня кують, а жаба і собі ногу підставля. Як ти тіко з ним жила, Маріє? Бач, як з хреста знята. Радуйся, дівко, порозкошуєш тепер на свободі. Ні прать, ні варить, тіко парубків водить.

— Та ви що — звела брови Марія — хіба він у чому винен? Ніколи не повірю. Та й люблю я його.

— Ох, не хвалися. Чоловік за поріг, а джиґуни за пиріг. Хіба не знаєш, що у солом’яних вдів коло пупа чортів купа. Так залоскочуть, що й макогон парубком буде, хі-хі.

— Не ваш то клопіт — одвернулася Марія — Прийшла до вас просити. Погадайте мені, що з Іваном буде, Христом-богом прошу.

Скривилася баба, вперла руки в боки:

— Дарма прийшла, дівко. Не признавав Іван моїх чарів, то не хочу на нього сили тратить.

— Я до вас прийшла, а не він. Скажіть лишень, чи живий хоч, бо серце криком кричить.

— А чого зі слідчим не домовилася? Усе б виклав, ще б і від себе добавив — пильно глянула баба на Марію — Чи жаль того меду, що спереду, стало?

Здригнулась Марія, але не мала вже сили здивуватися.

— Знаю, набридла вам. Та я не за так, я віддячу.

Вийняла з-за пазухи коралі, засвітилися, заграли вони проти полум’я, наче краплі крові.

Блиснули очі у баби, ковтнула слину, та нагнулася дровець кинути в піч, мовляв, індиферентна вона.

— Нащо мені ті коралі?.. От якби я дівкою була, то, може, який за пазуху поліз, щоб роздивитися. А так…

— Продасте, гроші будуть.

— На біса мені ті гроші? — розігнула стан баба, солодко приплющила очі — Ех, усе б оддала, аби мені зара на шию хто чоловічі коралі почепив.

Насупилася, зітхнула гірко, спробувала хабаря на зуб, чи справжній, й сховала у скриню, оббиту залізними шинами. Гупнула ляда,

— Гаразд, Маріє, спробую. Жалько тебе, дитино. Бачу, зовсім скоро зів’янеш. Оно вже чоло брижами взялося, груденята всихаються. Не по-хазяйськи це. Чоловік любить жінку здорову, а тещу багату.

Витягла баба чавунця із запічка, налила туди окропу, сипонула сім пучок різного зілля, увімкнула червоний ліхтар, надірвала зубами ріжок на якомусь фототоварі, витрусила і цей порошок, почала рахувати собі під ніс, тихо хилитаючи казанка в долонях, а тоді зашепотіла:

— Зара появиться. Бачу, Маріє, бачу. Бачу грати залізні, нари дерев’яні, Іван на них похилився, щур його хліб гризе, замість серця має камінь холодний, хрест на тобі поставив, Маріє, на райок дальня дорога йому стелиться, казенний дім та король піковий!

Жахнулася Марія — недарма душа боліла, чула близьку розлуку. Тільки за віщо на неї Іван камінь на серці тримає?

— Бабо, бабусінько моя люба, все, що хочте, беріть, тіло моє, тільки дайте й мені глянуть на Івана одним оком!

— Нічого мені, доню, не треба — погладила її кістлявою рукою по волоссю Паниха — Та як хоч знать, учетверо складуся для тебе, щодня молоко та мед тобі носитиму, у зіллі купатиму, щоб шкіронька твоя була шовковая, грудоньки тужавіли, щічки соком наливалися, кров грала, як теє шампанське, щоб як гляне хто — серце мліло. Ти тепер мені за дочку станеш, як квіточку леліятиму. Сама утіхи не зазнала, то хоч через тебе звідаю.

Заахала, заохала баба, налила свіжого окропу в чавунець, заправила чим треба, турбувалась, щоб ніякі тривоги чистого чола не краяли, молочну шкіру не жовтили, поманила пальцем.

Зазирнула Марія в темну воду, й почало випливати до неї, ніби дна в тому чавунцеві не було, змучене, неголене обличчя за ґратами, де лиш очі світилися. Іван. Сидить на нарах у буцегарні, важку голову звів, дивиться в ніч, мов останню надію шукає, шепоче пошерхлими вустами:

— Де ти, Маріє? Чом не прийшла? Чи ж любиш мене, чи правду отой сказав, що не треба я тобі такий?

— Люблю, люблю! — гукнула Марія так, що брижі пішли в чавунцеві, але вже холола вода, зникав, пропадав той лик.

Звів важку голову Іван і стрепенувся, бо доніс вітерець до нього змучений знайомий голос:

— Люблю, люблю!

Не розумом, серцем побачив — дивиться Марія крізь ніч ясними очима, всю свою душу оддає йому.

— Неправда, любить! — гупнув кулаком по нарах Іван, аж злякався, пискнув і сховався в норі щур.

Брехав йому слідчий. Сидів у темряві за світлом, чистив завжди брудні нігті, зле присікувався до Івана, чому той під окупацією не був, з яких причин не встиг на той час народитися, а коли запитав Іван, чому побачення з дружиною не дозволяють, адже хвилюється, місця собі не знаходить, лиш по-котячому вигнувся у кріслі:

— Ти думаєш? На чорта їй арештант потрібен? Пропонував я їй побачення, то сама не захотіла. Лиш скривилася: «Тьху, гидота».

— Та не може бути! — задихнувся Іван, ніби замість води з джерела зміюку ковтнув.

Одцуралася. Правду люди кажуть: за все життя чоловік жінки не взнає, лиш по смерті, коли вдовою лишиться, стане ясно — іншого пригріє чи до скону вірна.

— Бач — глузливо плямкнув губами слідчий — нікому ти, крім себе, не потрібен. Один маєш вихід. Підписуй показання, що свій злочин усвідомив і чистосердечно каєшся, то випустимо на поруки колективу. А не зізнаєшся, сидітимеш, поки зізнаєшся. Нам план треба виконувать.

— Який це план? — здивувався Іван.

— По зростанню викорінення зростання злочинності.

- І тут план?

— Якщо ти свідомий комуніст, то повинен зрозуміти, що в епоху концентралізації і спеціалізації кожне підприємство має перейти на індустріальні рейки. Ти от налагодив у себе промисловий випуск казенки, а в нас — державний план на випуск злочинців. Чим більше викрито злочинців, тим більша премія. Що крупніша справа, то вища урядова відзнака. Думаєш, я тобі ворог? Але як ми план зірвемо, то й область зірве, а там і республіка. Хто дозволить?

Підійшов слідчий до сейфа, витяг теку, де сам і спорудив цілий підпільний горілчаний завод, щоб поставити злочин в ряд особливо небезпечних для народного господарства, а затим рапортувати в область, де все було готово, не вистачало лиш дрібнички, і ласкаво підсунув Іванові.

— Підписуй, бо інакше ми соцзобов’язання зірвемо. Сусідський район перехідний червоний прапор забере.

— Та не було ж нічого цього! — одсунув готові протоколи Іван.

— Отак ти за спільну справу переживаєш? Власні інтереси ставиш вище за державні? І не. соромно? Бачу, зовсім не хочеш ти, щоб рідний район у передовиках ходив. Де твій районний патріотизм? Та ти знаєш, що сусіди нас по самогону вдвічі випередили? — знову підсунув протокол слідчий.

— При чім же тут я? — одсунув теку Іван.

— Вони нас кількістю, а ми їх якістю! — хитро підморгнув слідчий — У них баби, а в нас підпільний горілчаний завод! Та ми показовий процес влаштуємо, на всю область гримітимем. Мене в столицю переведуть — облизнувся слідчий — а я тебе потім у рідний колектив на поруки віддам. Принциповість поєднаємо з гуманізмом. Усім буде добре.

Похилив Іван голову. Сам розумів, що не має до нього зла слідчий, бо є він лише сировиною, з якої треба вчасно випустити продукцію.

— Портрети наші в газеті пропечатають — манив його слідчий — Сам же знаєш, у нас головне — відрапортувати. А як торжества минуть, то ми тебе тихенько і випустим.

Гарна була угода.

Але чогось уявив Іван, як повернеться звідси без доброго імені, і ніхто його в селі не впізнає. Почухав потилицю, поманив слідчого пальцем і спитав пошепки:

— А нас ніхто не чує? Ковтнув слідчий слину:

— Ніхто.

Виставив слідчий заросле свинячою щетиною вухо і очі заплющив од передчуття, а вже тоді й процідив Іван у це вухо одне некультурне слово:

— Лайно.

Сахнувся, ніби ужалений, слідчий та як заверещить:

— Негайно заберіть арештованого!

Вже повів Івана коридором міліціонер, аж тоді вистромився за двері, показав язик і закричав навздогін:

— Сам лайно! Ти ба, розумаха, ще й дражниться. Хоч сидіть, то й сиди. Гордий який. А ми твою жінку ви…

І гидко захихотів, тупаючи ногами.

Сидів на вичовганих нарах Іван, великий сон облягав містечко, терпляче чекали на вечерю в шпаринах старі клопи, котрі ще з революціонерів тут кров пили, вчили голодних молодят: життя — воно смугами; чув далекий любий голос і поволі розумів хитрий задум слідчого — не лише тіло хотів ізолювати од світу, а насамперед душу, щоб знесиліла вона і здалася. Прошепотів у темряву:

— Не винен я, Маріє. А на те, чого нема, і суду нема.

Але ж був суд, був.

Хрипко заспівав арештований півень у сусідній камері (за ґвалтування чужих курок), весело рипнули двері, і виріс на порозі слідчий у нових хромових чоботях. То на один носак подивиться, то на другий, милується собою, вишні їсть з картуза — демонструє красу вільного життя.

— То як, не передумав?

Зрозумів Іван — настав його судний день. І так вареників з вишнями кортіло, з медком, ох і смачні Марія готувала, що тільки сплюнув на дзеркальний чобіт:

— Сам сяду, але і вам премії не буде.

— Шкода — старанно витер хустинкою плювок слідчий і підкопилив губу — Плювать на представника влади — значить плювать на саму владу. Це не просто злочин, а ідеологічна диверсія.

При цих словах шерсть на міліціонерові, який стовбичив позаду, стала дибки, він скреготнув зубами і тихо завив, брязкаючи наручниками. Кинув через плече йому слідчий грудку цукру, яку той впіймав на льоту і з хрускотом розкусив.

— Стоять, Бровко! Бач, який класовий нюх. Старі кадри. Він у нас у двадцяті роки за розкуркулення єфрейтора заробив. Ех, нема зараз того ентузіазму. Думав на тобі сержанта одержати, а ти вперся. Егоїст! Пожалів би людину, йому ж на пенсію скоро. Може, домовимося? А я поклопочу, щоб тебе в жіночу тюрму посадили.

Перекотив гірку слину в роті Іван, і одступив за міліціонерову спину слідчий.

— Візьми його, Бровко. Бачиш, не любить він нас. На що надієшся?

— Суд розбереться. Аж засміявся слідчий:

— О-хо-хо-хо. І дурний же ти, Іване. Поки черевик правди доб’ється, то підошва ізотреться. Ти гадаєш, у них плану нема?

Виштовхнув його міліціонер з машини, руки за спиною зв’язані, і од сонця після семи днів буцегарні в очах спершу чорно стало. А коли призвичаївся, бачить — суд, немов на старій картині писаний.

Віконця підсліпуваті, з тополь на дах пух летить, позивачі на призьбі сидять, полуднують чим бог послав, мух од страви ганяють, а в кошиках гуси ґелґотять, сокорять кури, у мішках підсвинки вовтузяться, у декого й вінки цибулі на шиї. Ідилічна була картина. Та тільки ступили вони до входу, як одразу всі посхоплювалися:

— Куди преш без черги? Я жінка больна, ще з ночі займала, а бач, сидю.

Але так глянув на них міліціонер, що одхлинув народ, зрозумів — небезпечного злочинця ведуть, а не просто за межу судитися. Зашепотіли поміж собою:

— О, та це той Іван з Іванівки, який все село, кажуть, казенкою споїв, такий апарат видумав.

— Еге ж, ним і бензозаправку спалив, щоб крадіжку покрити. Завгар там геройський, ледь порятував.

— Погребував молодою жінкою, здумав бабу Паниху зґвалтувати, ледь одбилася, багатства захотів, їй-бо, сама од куми чула, а кумі дядина розказувала.

Завели його в залу.

Тільки ступив за поріг, як вдарило в ніс нафталіном, з дірявих оксамитових портьєр здійнялася міль, злякано бемцнув фігурний дзиґар у кутку, стрілка крутнулася назад, а не вперед, гойднулися липучки, чорні од мух, і злякано замахав замотаний у шарф секретар, що гострив гусяче перо — зачиняйте мерщій, бо протяг. І все таке ветхе в суді, що ось-ось розсиплеться. Сволоки повигиналися, крекчуть, і чути, як їх шашіль точить. Цілі кладовища зелених мух закуталися в сіре павутиння. Вода в графині аж жовта і пуголовки в ній плавають. Мебля вся різьблена, з двоголовими орлами. Над столом золочена рама висить, у таких царські портрети були, але тут саме новий вставили. Мимохіть пригнув Іван голову, ніби в склеп зайшов.

Завели його в дубову загорожу, погризену нещасними, тільки сів, коли прогугнявив секретар:

— Встати, суд іде.

Одчинилися з іржавим рипінням за спиною двері, ще дужче дихнуло нафталіном, озирнувся Іван, коли це бачить — виводять двоє забитих у стандартні дерев’яні піджаки молодиків когось третього.

Одяг на ньому старовинний — камзол з позументами випира з-під чорної мантії, на голові — перука з буклями, личко звідти виглядає фарбоване рум’янами, на однім оці чорна пов’язка.

Кинувся до нього слідчий, зігнув поперека:

— Моє вам шануваннячко, Дормідонте Гермогеновичу. Дозвольте ручку поцілувать.

— Га? — притулив коричневу руку до вуха старець — Завтра прийдете. Сьогодні я зайнятий.

— Та слідчий я, Дормідонте Гермогеновичу. Суд у нас сьогодні. Івана ось вам привів з Іванівки. Він апарат такий вигадав, на якім казенку виготовляв, замість держави радянський народ споював.

Пошукав оком по залу старец, дивне було око, пронизливо-блакитне, молоде, а тоді зняв чорну пов’язку і побачив-таки зовсім вибляклим, старечим Івана, який зрозумів, що одне з них — скляне.

— Од своїх показань одиирається, стверджує, що апарат зовсім не для того. Мовляв, може він будь-яку людську думку втілити. А сам тим своїм лазером-шмазером мало бензозаправку не спалив, дві каністри бензину в нього знайшли у кузні, то думав, що вогонь усе спише, а до того — мало бабу Паниху не зґвалтував.

З іржавим рипінням всівся суддя до столу; витяг з футляра окуляри і почепив йому на ніс один молодець, а інший тим часом вийняв з теки і підсунув папірця. Прокашлявся суддя і повів пальцем по паперу:

— Дорогі товариші! Виконуючи і перевиконуючи взяті на себе соціалістичні зобов’язання, прагнучи гідно зустріти знаменний ювілей нашого дорогого Дормідонта ГермогеноЕііча, наш районний суд і надалі докладатиме всіх зусиль, щоб поліпшувати ефективність і якість усієї нашої роботи. Бурхливі оплески…

Тут Дермідонт Гермогенович зняв окуляри і почав бурхливо аплодувати в долоні, кланяючись праворуч і ліворуч. Один з молодців почухав потилицю і сховав той папірець назад у таку. Дормідоит Гермогенович так і залишився з розведеними для чергового плеску руками. Молодець щось шепнув йому на вухо, вибачливо схиливши шию, а затим Дормідонт Гермогенович прокректав:

— Доповідайте суть справи, тільки коротко.

Слідчий ще стисліше повторив безглузді звинувачення.

Дормідонт Гермогенович збив перуку, од чого над ним здійнялася порохнява, і гнівно виставив уперед пальця:

— Бандитське село. Пригадую, там у сімнадцятому році якийсь один коваль на церкві червоного прапора почепив, підбурював народ проти законної влади боротися. М-да… Пригадую, виписали ми йому двісті шомполів, щоб розум із заднього місця в голову перейшов. То це той самий коваль, ще живий? І знов йому власть не до шмиги.

Нагнувся до його плеча інший молодик і знову щось стурбовано шепнув. Колупнув пальцем вухо Дормідонт Гермогенович і проскрипів:

— Прошу коротко викласти суть справи.

Слідчий ще коротше охарактеризував злодіяння Івана. Дормідонт Гермогенович потер перенісся, зі свистом втягнув носом муху і випустив через рот, а тоді поважно спитав:

— Свідки тим переступам є?

— Аякже — смикнув секретар шовкову поворозку, калатнув дзвоник при дверях, і на порозі постав Храпченко. Клацнув він пальцями, виступили з сіней Кирик з Паримудом і розгорнули перед враженими судейськими небаченої краси килим.

Зображений там був Дормідонт Гермогенович, але без перуки, а з оселедцем на голові, у розкішному козацькому жупані, вогняних шароварах, верхи на огнедишному жеребці, з люлькою у вустах. Підкручував він чорні вуса, молодцювато підморгував скляним оком дівчині, яка напувала його з відра колодязною водою.

У Дормідонта Гермогеновича від захоплення випала вставна щелепа, з-під чорної пов’язки викотилась сльоза.

У пояс вклонився йому Храпченко і моргнув хлопцям, щоб скручували.

— Батько ви наш, Дормідонте Гермогеновичу. Не веліть бити, а веліть вислухати. Тут до народу дійшли чутки про ваш знаменний ювілей. То найкращі наші іванівські ткалі влаштували соціалістичне змагання за право виткати ваш портрет. Хіба могло правління стримати цю ініціативу знизу? Ні! Ця пропозиція була одностайно підтримана правлінням, партійною та комсомольською організаціями. Прийміть же від нас цей скромний знак уваги. Скільки ж ви на одному посту? Невже сто років?

Поблажливо всміхнувся Дормідонт Гермогенович, махнув рукою:

— Ото ще молоде-зелене. Біографії своїх керівників не знає. Не сто літ, а двісті. Ще при Катерині Другій, царство їй небесне, довірено мені було цю посаду обійняти. Так що трудовий стаж у мене о-го-го! Інші давно на пенсії.

Ляснув себе по чолу Храпченко:

— Простіть великодушно, Дормідонте Гермогеновичу. Збрехав. Ви для нас завжди у розквіті творчих сил. Сплав енергії молодості з досвідом ветеранів. Тут не гріх на якусь сотню іпомилитись.

Аж рум’янець виступив у ювіляра, сам одкрився беззубий рот у посмішці. Ох і смакували йому лестощі. Нарешті пустив під лоба штучне око і розчулено зітхнув:

— Ех, молодість, молодість… Був і я козарлюгою. Коли відьом шукали, то усіх гарних молодиць на предмет хвоста перевірив.

Лиш тепер напевне дізнався Іван, куди колгоспна отара пішла, яку нібито, за актом ревізії, вовки розірвали-з’їли. Так от хто ці вовки!

Оддихався Дормідонт Гермогенович і кинув слідчому:

— Одначе, як казали древні, повернімося до наших баранів. Прошу коротко викласти суть справи.

Слідчий кивнув і навпростець рубонув таку брехню, од якої лопухи під вікнами пов’яли.

— Суду усе ясно — значуще звів пальця вгору Дормідонт Гермогенович — Факт єсть факт. Нечуваний злочин! Організувати в селі власну винокурню, порушити височайший указ на пропінації, підривати обороноздатність держави? Пригадую, у 1812 році, коли швед на Полтаву наступав, у нас в повіті Гришка Цвинтарний надумав під цю бучу на своєму постоялому дворі саморобним вином торгувати. То я йому сам і кару придумав. Зігнули дві берези, прив’язали до ніг і пустили. Бидло несвідоме. Усяк благородний чоловік зна, що горілка — то порох і ядра.

Не стримався тут Іван, зовсім кривдно стало, бо в таких гріхах звинувачували, про які він сном і духом не чув. Сидів і не знав, сміятися з усього того чи плакати:

— Брехня це все, товаришу суддя, брудний наклеп. Мій апарат зовсім не для того…

— Тамбовський вовк тобі товариш, а не Дормідонт Гермогенович — гнівно вигукнув із залу Храпченко — Та як ти наш радянський суд смієш судити? Не нравицця він йому. То, може, тобі продажний царський лучче?

— Ех, ото був суд! Такий вже продажний… — мрійливо закотив око під лоба суддя — Пригадую, у 1799 році, коли поміщики Рудь та Куць у мене за лісок судилися, то я собі і особняк поставив, і донька на курорт в Баден-Баден з’їздила.

— Після вдосконалення — спробував пояснити Іван — моя конструкція працює тільки на реалізацію хороших думок.

— Хе-хе-хе — рипливо засміявся суддя — пригадую, в Кримську кампанію корчмар Лейба в мене так одпирався, коли донесли, що горілку водою розбавля. Це, каже, я людей од п’янства бережу, як нас граф Лев Толстой учить. Посадив я його тоді на тиждень на саму воду, опух, що в камері не поміщався, куди й ділися благонравні мислі — чогось тривкого канючив. А як викрили? Прийшли усім судом у корчму, випили кварту, другу, третю, а не бере. І одразу суду стало ясно: розбавля. Тому пропоную слідчий експеримент. Хай арештований запустить свою машинерію, то негайно й переконаємось — чи справді воно таке вредне — І штрикнув себе пальцем у горло.

— Так, хто бачив, як він горілку робить? — обернувсь Храпченко до Кирика з Паримудом.

— Ми.

— Ну, тоді включайте.

Затрусився Паримуд, штани одразу до колін спали, ледь підхопив. Штовхнув Храпченко межі плечі Кирика:

— Уключай, бо сам під суд підеш, за те, що в лжесвідки записався.

Мало навиворіт не вивернувся Кирик. Сказать не бачив — погано, а бачив — ще гірше. Сіпнувся було знепритомніти, але наткнувся на залізний Храпченків кулак.

Завмер Іван, чекаючи, що буде. А раптом видасть їм апарат горілку — не зносить тоді голови.

Стемніло на мить у залі, нявкнуло щось у кутку біля груби, а коли розвидніло — сіявся зі стелі тиньк, бігали павуки по кутках, спинився дзиґар, а Кирик дряпав нігтями стіну, сповзаючи вниз, і обіцяв, косуючи на апарат:

— Я більше не буду.

Іван вдоволено усміхнувся. Надійний самозахист. От тобі і перше офіційне випробування.

— Шкідник! — першим зірвався з місця Храпченко — Він його навмисне зіпсував. Це не просто так, це економічна диверсія. Такий цінний апарат, який сам міг забезпечувати цілу армію, перевів нінащо. Та він за це вищої міри покарання заслуговує!

Вийняв скляне око з очниці суддя обсмоктав од куряви, сплюнув, вставив назад і значуще мовив:

— Тут товариші доповіли суду, що перед нами пряма економічна диверсія. Пригадую, в тридцять сьомому році я за саботаж на маслосирзаводі, коли неврожай був, надої до нуля впали, а завод план по маслу та сметані не виконав і не перевиконав, усіх директорів радгоспів та колгоспів, доярок, працівників маслосирзаводу — усіх до одного викрив. Змовилися, гади, щоб задушити країну кістлявою рукою голоду. Мовляв, суховій. Знаємо ми ці суховії…

Обтрусив і Йван куряву. Повеселів трохи:

— Ви самі переконалися, що на лихе апарат не здатен. Нема горілки.

Ковтнув суддя слину:

— А шкода.

— Апарат запрограмований тільки на добро. Щоб переконатися в його корисності для суспільства, одне вас прошу — ви чогось доброго забажайте. Виконує будь-яку людську мрію.

— Сумніваюсь — розтягнув синю губу суддя — Так вже і будь-яку?

Цієї миті гуркнули двері, і в залу ступила крутобока та рум’яна молодиця, блиснула терновими очима, кинула поперед себе нікчемного п’яненького чоловічка, тупнула ногою:

— Призовіть до порядку оце одоробло, бо вже місяць подружніх обов’язків не виконує!

Аж переморгнулися судейські, аж стрепенувся висушений старець:

— Вогонь баба. Ех, де моя молодість?

Та вже випирав непрохану відвідувачку за двері секретар, пояснював, що суд нині дуже зайнятий — державного злочинця судить.

Хвилин п’ять сидів суддя, підперши голову, і дивився у вікно, за яким пташки тьохкали, а тоді і спитав у Івана:

— А омолоджувати твій апарат може?

— Може.

— Ану спробуй. Гулять так гулять.

— А на скільки?

— Щоб в самому соку.

Одкрив міліціонер загородку, випустив Івана, але, щоб уникнути неприємностей, пристібнув до себе наручником; направив Іван апарат на Дормідонта Гермогеновича, уявляючи собі ті незабутні часи, вихопився з вічка фіолетовий промінь, обхопив суддю у світляне яйце, закрутилися там кишки з кров’ю, немов у бовкунові, йшла реакція відновлення, супроводжуючись виділенням гидкого сірководневого запаху, а коли вона скінчилася, судеиські ахнули.

Сидів на столі вгодований чорновусий джиґун з оселедцем на голові, у розкішному козацькому жупані, вогняних шароварах, з люлькою у вустах.

Рипнули двері, і знову рішуче ступнула до залу крутобока молодиця, розпашіла од гніву, високі груди ходором ходять, позаду чоловік теліпається:

— Чи довго ви будете тут свої теревені правити? Тут жінка на корені всихає!

Зіскочив молодий Дормідонт Гермогенович зі столу, став на одне коліно, рвонув сорочку на грудях:

— Для вас воду руками розведу і в скирти поскладаю. Чого хоче жінка, того бог хоче.

Опустила густі вії молодиця, зашарілася, одіпхиула чоловіка п’ятою, поправила косу, випустивши її наперед, осмикнула сукенку, колупнувши носком половицю.

— Ваша правда, красуне. Прозасідались ми тут, вже параграфи з носа лізуть, пора кінчать.

Стрепенувся Іван з надією, що за хвилину буде вже на свободі, візьме скриньку на плечі і подасться у широкий світ — демонструвати її унікальні властивості.

Але скривився на скриньку Дормідонт Гермогенович, щось зметикував, глянувши на підстаркуватого секретаря, котрий теж очей з неї не зводив, і виніс вердикт:

— Апарат як засіб наживи конфіскувать і здать на металобрухт, а Івана посадить. Хай собі в тюрмі сидить і думає — там спокійніше. Святкування ювілею на сьогодні одміняється. Я ще вам усім попрацюю на радість.

Стояла над землею чорна ніч.

Хропло за віконницями сонне провінційне містечко, яке навіть залізниця далеко обминула, де центральна калюжа не висихала триста років, а якби спробували висушити, то наштовхнулися б на глухий супротив громадян, які до неї звикли — можна було її безборонно лаяти, бо дісталася ця проблема у спадок від важкого царського режиму.

Але ж світилися десь вогні великих міст, запалювали в науково-дослідних інститутах лампаду розуму невтомні дослідники, щоб вихопити майбутнє з темряви.

А тут, на задньому дворі, серед самогонних апаратів, безвісти пропадала дивовижна скринька, що могла реалізувати будь-яку, найсміливішу людську думку, аби лиш була ця думка доброю.

От коли й справді вона пропаде, тоді й буде Іван воістину злочинцем.

Ходив порожнім коридором міліціонер, зазирав у камери, звіряв списки з наявністю; тоскно мукнула корова, заарештована за випас колгоспної люцерни, мекнула коза, що забігла в чужий город.

І так заблагав Іван у своєї чудо-скриньки — зроби що-небудь — що блиснуло фіолетовим вічко, немовби підморгнуло, пославши сигнал — розумію!

Брязнув вічком міліціонер, пильнуючи, чи не повісився на очкурі арештований, і подумки наказав йому Іван: «Одчини двері».

Мов громом уражений, змінивсь міліціонер на обличчі, заозирався, глянув вище і відповів:

- Єсть. Переходжу в ваше розпорядження.

Зарипів замок, розчинилися двері навстіж, і ввічливо мовив міліціонер Івану:

— Вибачте за незаконне затримання. Тільки-но звище одержано наказ вас випустити. Транспорт до ваших послуг.

Спершу не повірив Іван: щоб міліціонер та пропонував йому таке? Але двері були відчинені навстіж, мало не плакав міліціонер од ввічливої посмішки, яка кривила квадратний рот, і шлях був відкритий.

Поплескав Іван його по плечу, похвалив:

— Гарний служака!

А на це міліціонер клацнув закаблуками і гаркнув:

— Радий старатися, ваше високородіє!

Вийшли вони на двір, запобігливо протер міліціонер люльку ганчіркою, взяв Іван свою скриньку на руки, заревів мотоцикл і рушив сонним містечком, прошиваючи фарою темряву.

Спала чи не спала Марія, коли це заревів під хатою мотоцикл, почувсь знайомий рідний голос — Іван?..

— Під поріг давай.

Вигулькнула у вікно — і справді. Іван зі знайомим міліціонером прощається. Зірвав кульку з будяка і урочисто мовить:

— Ось вам бойовий орден за вашу багаторічну службу. На таких, як ви, і тримається наша міліція.

І що дивно, підніс той руку до кашкета, глянув на Івана собачими очима і відкарбував:

— Служу Радянському Союзу!

— А тепер вам нове завдання. Сім діб кладовище сторожить, щоб жоден мрець звідти не утік.

- Єсть — клацнув підборами окрилений міліціонер, заревів мотоцикл і зник з очей.

Опустили крила рушники на шлюбному портреті. Мовчки сиділи Іван з Марією на лаві. Та вже цокали ходики над їхніми головами — все ближче, голосніше, ніби колеса по рейках. Встав тоді Іван:

— Пора мені, Маріє.

Одвернулася Марія, похнюпилась, бо хоч розуміла, що Івана тут чекає, зібрала вже в далеку дорогу, та не вірила, що мить розлуки вже настає.

— Може, перепросиш ти їх?

— Ні, Маріє — рушив у двері Іван — Назад тільки раки повзають. Тут мені місця нема.

Світив над ними зелений місяць, літали сови, блимаючи жовтими очима, вела дорога їх через Чорний ліс до станції. Ніс Іван за плечима скриньку в речмішку і спиною відчував, що жива вона, тепла.

— Не себе я рятував, а її. Хіба можна, щоб загинула? Не мені, усім людям треба.

Тихо хлипала Марія і ковтала сльози, щоб Іван не бачив:

— Ой, що ж це буде…

— Не діждуть вони, щоб я сам у домовину заліз і віко за собою закрив. Не може бути, щоб у столиці правди не знайшов. Десь же мусить бути та правда.

Отак перейшли вони правічні нетрі і спинилися на узліссі.

— Зачекай, Маріє, умию я тебе, бо геть зарюмсана.

Поросла вже мохом криничка. Люди її Івановою називали. Скільки віків минуло, але не брав її час. Дубові цямрини немов залізні стали. Та тільки нахилився Іван, щоб води зачерпнути, почув з темних глибин далекий-далекий голос:

— Куди ти, Іване? — дивилося на нього з бездонного колодязя чиєсь суворе знайоме і незнайоме обличчя.

— За правдою — прошепотів Іван.

Звів голову до зірок із колодязних нетрів схожий і несхожий на нього парубок, спитав з надією:

— Теж у небо зібравсь злетіти?

— Хто ти? — пошепки, відчуваючи, як душа стрепенулась, запитав Іван.

— Пращур твій, теж Іван. І я колись у столицю ходив. Правди добивався. Додумався я, що повітря у повітря може людину підняти.

— То добився свого?

— Ні. Але ти йди, бо коли людина захоче, вона й на місяць злетить. Чуєш мене?

— Чую! — гукнув у колодязь Іван, бо зникало, ховалося в темному плесі те обличчя.

Торкнула його за плече Марія:

- Іване, що з тобою, з ким це ти розмовляв?

— Сам з собою — розігнувся Іван, несучи в ковші воду.

Умилася Марія, випив і він тієї води, а відтак неймовірну силу відчув у собі — дуба вивернув би з корінням.

Чіпляючись за полинові кущі, видряпалися вони на залізничний насип біля темного полустанка. Нахилився Іван до рейок і почув, як дзвенять вони, віщуючи близьку розлуку.

- Іде.

Вчепилася в нього Марія, немов перед смертю:

— Не пущу!

— Та не на війну ж їду, по ділу. Скажи краще, чого тобі привезти? Може, чобітки імпортні?

— Ні — похитала головою.

— Може, хустку українську японську, як у баби?

— Не треба мені хустки.

— А чого ж ти хочеш?

— Нічого не хочу, тільки щоб усе життя разом бути. Боюся я. Невдача тебе чекає в казенному домі, дама червова підстеріга, так баба Паниха сказала…

— Ти мені ці гадання кинь — насупився Іван.

— Приверне до себе якась городська, дитя пообіцяє, сина, про все на світі забудеш — лишишся з нею.

— Та ти що — ревнуєш? — всміхнувся Іван — У мене справи державної ваги! Хіба може чоловік під спідницею ховатися?

Та вже засвітилося в темряві вогняне око. Сповільнюючи сталеві суглоби на полустанку, виринав, важко дихав машинним теплом на повороті товарняк. Одіпхнула Івана од себе Марія.

— Знай — люблю! — як прокляла.

Підгуцикнув скриньку на спині Іван, вибираючи момент, а коли прогуркотів повз нього останній вагон, вчепився, як в армії бувало, за поручні і вкинув тіло на майданчик.

Вогняним поглядом дивилася йому вслід Марія, і почав витягуватися той погляд у довгу нитку, тонюсінький вогняний нерв, який розтягувався, напружувався, але не рвався, світив серед вільглих темних полів, прошивав арочні мости; і що далі розтягувався, то дужче стягував, але рвав, по-живому рвав і висотував душу.

Розділ дванадцятий

Все почалося з дрібниць.

У понеділок вранці, коли завгосп Яків Лукич Притика за старою звичкою уважно, з олівцем вивчав свіжу передову статтю, орієнтуючись, проти кого боротися сьогодні, в двері кабінету увірвався збуджений, наляканий машиніст:

— Т-там м-мухи…

Яків Лукин критично оглянув його з голови до ніг. Очі той мав червоні, під пахвами запраної футболки розповзалися мокрі плями, холоші були забризкані чимось вінегретним. Машиніст важко хекав, смикав повіком і тер набряклу щоку. Яків Лукич невдоволено насупився:

— А чи ти сам не під мухою? Які ще мухи? На території інституту?

— Т-такі — на мигах показав машиніст — завбільшки з горобців, білі, з червоними очима, кусаються!

Яків Лукич вже потягся до телефону, щоб викликати бригаду, але од машиніста тхнуло їдким тваринним потом, укус на щоці набрякав білий, із сукровичною цяткою, справжній, що виключало можливість прояву білої гарячки.

— Де? — по-військовому коротко спитав Яків Лукич.

— Там, на скотомогильнику. Яму прорвало, вони й налетіли…

Узявши в підсобці хімкомплект, протигаз, завантаживши на машиніста мішок негашеного вапна, Яків Лукич рушив на об’єкт, бо мухи — це була антисанітарія, з якою він звик рішуче боротися, коли був старшиною: навіть чай бійці в нього пили з хлоркою, зате ніколи не було дизентерії.

Жовтий котлован майбутнього крематорію вже доволі глибоко вгризся в горб. На дні валялися потрощені гусеницями кістки та черепи — розчавлені рештки монастирського кладовища. У кутку чахкотів на холостому ходу покинутий екскаватор.

— Отам — тицьнув замазученим пальцем машиніст, пропускаючи начальство вперед.

Яків Лукич подався до місця події. Зубці розпанахали поросле дерезою глиняне черево пагорба, і звідти вибехала вниз, утворивши калюжу, гидотного кольору маса, в якій плавали порожні кишки, здуті міхури, рештки недогнилих кролячих шкірок. Тут поховали кролів-гігантів з лабораторії Розума після їхньої масової загибелі.

- Їдять тебе мухи… — по-солдатськи просто висловився Яків Лукич — Куди твої очі дивилися? Чого не за планом копав?

Він гнівно вхопив машиніста за плечі, струснувши, мов ляльку.

— П-повело…

— Сам тепер і вигрібатимеш!

З синього неба пекло волохате сонце. Після нічного дощу здіймалося марево. Од калюжі війнуло таким густим м’ясним сопухом, що машиніст на мить осклів, зігнувся вдвоє і стравив жовчю.

Яків Лукич вийняв пачку сигарет, одламав два фільтри і стромив у ніздрі:

— От діяч.

Над калюжею снували густою хмарою незвичні мухи — білі, перетягнуті в талії тільця, прозорі слюдяні крила, червоні очиці. Черпнувши хоботком з калюжі, вони зависали в кисільному повітрі, тамуючи голод, об’єднувалися в безсоромні пари, що важко кружляли, знемагаючи в любовній утісі, а декотрі вагітні самки шукали собі тепле середовище, куди б відкласти яєчка.

Машиніст сіпнув здутою щокою, закрив голову полою майки і позадкував.

— Куди? Стоять! Плащ в рукави, гази!

Зачувши військову команду, машиніст, який давно знудьгувався за твердою рукою у цивільному житті, кинувся вдягати хімкомплект, тремтячими пальцями нашпилюючи плащ на буклі.

Сповитий у гуму, світячи червоними очима через вічка протигаза, схожий на середньовічного чумного санітара, він заходився посипати рідку тванюку вапном. Од гострого шумовиння, що скипало над калюжею, мухи занепокоїлися, здійнялися вгору. Знизу, від Дніпра, війнув свіжий вітерець, проносячи білу, наче голуб’ячу, мушину зграю над їхніми головами — шукати нову безпечну потраву.

Машиніст вивільнив з протигаза червоне, спітніле обличчя і сплюнув услід:

— Пронесло…

Яків Лукич нагнувся і тихо, але переконливо сказав йому на вухо:

— Щоб до обіду всього цього не було. Не дай бог хто пронюхає.

— Куди ж його? — безпомічно озирнувся зацькований машиніст.

— Сам з’їж, а як не подужаєш — дружків своїх запроси. Це ж треба — залив сліпи з самого рання.

Машиніст винувато шморгнув носом.

— От що, прокопаєш траншею до он того рівчака попід парканом і спустиш туди.

— У Либідь?

— Мовчи, падло, сам винний. Роби, що хочеш, але щоб на території ввіреного мені інституту нічого такого не було. Завдання ясне?

— Прошу у форму.

Лаючи останніми словами свого ласкавого, але невблаганного секретаря Дяченка, який зранку замість систематичної наукової роботи з унікальною скринькою примусив їхати на черговий сеанс до скульптора, Інокентій Вольфович бридливо здригнувся і ступив у цинкове корито, схоже на труну, напівзаповнене свіжою рідкою глиною.

— Сміливіше! — підморгнув йому одягненим у мулярський фартух молодик — Самі ж просили повний реалізм, ніяких абстракцій.

Інокентій Вольфович зітхнув, бо навіть фотокарток та електронного моделювання скульптору виявилося замало, наполіг він і на цій процедурі, й присів у форму, відчувши сідницями холодну хапку гіпсову квашу.

— Будете як вилитий! — простягнув йому гумову купальну шапочку бадьорий молодик, подригуючи од нетерплячки ногами — Вам пощастило, на вас я вирішив випробувати свій новий винахід — структурально-вакуумний моделятор. Знаєте, міг я вас побачити й у вигляді спіралі чи куба, як деякі, але я вищий од цього. У мене зміст повністю відповідатиме формі. Гармонія, якої не вдалося досягти у Золотому віці. Перевага мого творчого методу в тому, що в мене реалізм істинний, голий! Гадаю, ми з вашим пам’ятником, тьху-тьху, скоро на міжнародні конкурси вийдемо. З мертвими — це штука відома. Я першим у світі взявся за живу натуру!

У широке, на всю стіну вікно Інокентій Вольфович бачив, як виносять зі складу і ставлять на кузов однакові безрукі погруддя з могутньою гіпсовою бородою, високим мислительним чолом, знайомим класичним профілем. Але їх було багато, по троє у п’ять рядів, цілий загін. Він ніяк не міг збагнути — хто це такий, відштампований до невпізнанності.

— Марксів вантажать — пояснив, перехопивши погляд, скульптор — Просто біда з реалізацією, наштампували, всі художні салони забиті. А згори тиснуть — давай-давай!

Цинічна приземленість спершу обурила Інокентія Вольфовича, але потім він збагнув, що для комбінату це — така ж продукція, як і колгоспниці. Вантажники переклали бюсти ватяною кишкою, благонадійно прикрили їх брезентом, і машина рушила до воріт.

— Лягайте і не рухайтесь — молодик опускав згори цинкове віко на такелажних тросиках — Процес триватиме рівно хвилину.

Інокентій Вольфович набрав у груди повітря і випростався в рідкому гіпсовому розчині, заплющивши очі. На груди, обличчя поволі наповзала біла маса. Опускалась цинкова кришка, закриваючи денне світло.

— Вмикаю струм! — здалеку, ніби з туману, почув він голос.

Тіло м’яко заштрикали голочки, глиняний полон почав тверднути, не даючи ні поворухнутися, ні крикнути. Червоною загравою вибухнула перед очима Помпея — гарячий попіл з неба, прекрасні тіла, од яких лишилися порожнечі для вічності. Його зміст перевтілювався в форму, щезав у оболонці, ставав порожнечею. Дикий жах скривив обличчя, він сіпнувся, але жодна клітинка не ворухнулася, вмурована у гіпсовий бран.

«Це і є смерть та безсмертя» — сліпучою блискавкою вдарила думка.

Але цієї ж миті твердь довкола нього затріщала, розділяючись на дві половини, попливла вгору цинкова кришка з відбитком, сонячне світло різонуло очі. Він сів у кориті, наче мрець у домовині.

— От і все! — підморгнув йому молодик — Ніякого художнього вимислу, всіляких там «ізмів». Абсолютна копія дійсності. Кожна волосинка — ваша. До наступного разу виллємо гіпсову модель. А тепер прошу в душ.

Одмивши з брів гіпсові крихти, повний рішучості — сюди більше ані ногою, бо в глибині душі вважав себе гідним нерукотворного пам’ятника, Інокентій Вольфович пов’язав краватку перед облупленим дзеркалом і холодно кивнув молодикові:

— Прощавайте.

Через вікно було видно, як у двір в’їздить легковичка, як виходить з неї шофер, одчиняє дверцята, як звідти вибирається на залите сонцем подвір’я солідний товариш, ніяково мнучи капелюха. Комбінат був комбінатом.

Інокентій Вольфович рушив до виходу, але був ухоплений за рукав:

— Перепрошую, ми ще не вирішили, в якій пропорції робити. Один до одного?

Інокентій Вольфович механічно кивнув.

— Мало величі. Ви ж не рядова людина, працюєте, мабуть, за трьох? Моє державне художнє бачення вимагає повної правди. Я бачу вас в масштабі один до трьох. Це буде грандіозно.

— Робіть як знаєте — сіпнувся Інокентій Вольфович.

— Але тут є одне «але» — нахилився до його вуха молодик — Ми тут споруджували монумент одному відповідальному товаришеві, то перевитратили фонди на бронзу. На самі брови пішов пуд. Хочете з граніту? Теж хороший матер’яльчик.

І це «матер’яльчик», схоже на «ситчик», несподівано викликало почуття протесту. Був у цій пропозиції натяк на другосортність його майбутнього вічного матеріалу. Він вже підсвідомо звик бачити себе в бронзі. Ні, погоджуватися не можна. Так, гляди, із мармурової крихти запропонують тебе зробити, мов лаву у загальній лазні.

Він звів брову: що ж робити?

— Знаєте — одвів очі в куток скульптор — у нас тут люди солідні. Здебільшого з матеріалу замовника, як то кажуть, обшиваємося. Один директор, між нами кажучи, з вольфраму собі запланував. Космічний матеріал, але мені особисто не подобається. В бронзі, що не кажіть, є щось античне, традиційне…

І хоч як не переконував себе Інокентій Вольфович, що все це — марниця, але усю дорогу його переповнювали неясні водянисті почуття, ніби його збиралися виліпити із снігу.

Забачивши насупленого Інокентія Вольфовича, його уважливий секретар Дяченко вискочив з-за столу:

— То як, сподобалося вам?

Інокентій Вольфович невиразно мугикнув.

— Знаєте, мені цього майстра авторитетні люди рекомендували. Ви б бачили його роботи на Байковому. Глянеш — і помирай з легким серцем. Диво! Хоч молодий, але не якийсь там абстракціоніст. Кожен орден, кожну медальку в нього видно до бубочки. Що там казати — навіть дірочки в піджаку…

Успадкувавши свого незмінного ласкавого секретаря разом з інститутом, Інокентій Вольфович ніяк не міг виплутатися з-під його батьківської опіки. Той був тиран, деспот, але все робив задля його добра.

— Навіщо було з цим комбінатом взагалі зв’язуватися? — невдоволено буркнув Інокентій Вольфович — У нас тут своїх справ повно. Не за горами… за горами відкриття, а я тут змушений дурницями займатися.

— Е, не скажіть — жахнувся, склавши руки на грудях, Миколай Федотович — Авторитет директора — це авторитет інституту. Спершу ви працюєте на авторитет, а потім авторитет працює на вас. От дадуть вам Героя, тоді ви хіба так розгорнетесь. Всюди зелена вулиця одкриється. Треба буде інституту імпортне обладнання — будь ласка, треба кошти — під чесне слово. Хіба ж у нас інакше вийдеш на світовий рівень.

У цьому, звичайно, була своя логіка. Чи для себе він зазнавав таких мук — заживо перетворюватися на мумію? Ні — задля розквіту рідного наукового колективу.

Інокентій Вольфович поморщився, але заради науки треба було переступити через атавістичну соромливість. Він не належав собі — його життя і діяльність були віддані народу. І все, що він робив, робилося в ім’я загальнонародних інтересів.

— Тут товариші до мене підходять, запитують — чи довго у нас постамент буде порожній? — висловив стурбованість громадськості Дяченко.

Здолавши нерішучість, Інокентій Вольфович насупив брови:

— Якщо так треба для справи — я не заперечую. Але тут є одне «але». Незручно… зручно про це казати, однак служіння музам вимагає жертв. У них там на комбінаті фонди на бронзу вичерпались, ллють з матеріалу замовника, то не могли б ми… могли чимось посприяти?

— Свята ви людино — аж сплеснув у долоні Миколай Федотович — У наш час, коли деякі своїми іменами моря на Марсі називають, така заслужена людина, такий видатний організатор науки питає про якусь тонну бронзи. Все це я неодмінно опишу в своїх мемуарах. Рідкісний, факт.

Інокентій Вольфович потер скроні. Виходить, про нього вже й мемуари пишуться.

— Ну, навіщо вам це? — докірливо спитав він — Сучасники можуть не так… так оцінити.

— Чхать нам на сучасників! — несподівано зло і бундючно мовив Дяченко — Зате нащадки нас знатимуть. У віках залишимося. Як канонізують ваше житіє, то школярі його в хрестоматіях учитимуть. Така трудова біографія — від сина простого робітника у кращі уми людства!

— А може, не треба… треба? — кволо запротестував проти свого біографа Інокентій Вольфович.

— Вам не треба, зате нам треба! — непоступливо сказав Дяченко — Є для вас бронза. Ніби передчував, беріг.

Зарипіли оббиті залізом ворота, впускаючи їх у старовинний монастирський лабаз, де колись зберігався сільськогосподарський реманент, а тепер був склад.

Завдяки старанням запасливого Якова Лукича, який гріб до себе все, що міг, лежали тут стоси шпал, рейок, сувої толю, мотки дроту, оселедці в бочках, висіли на сволоках вінки цибулі, електричні ізолятори, папуші тютюну, вицвілі плакати та транспаранти. У два ряди стояли соснові ящики лінії для виробництва макаронів.

Стрільчасті вітражні вікна надавали складові трохи церковного вигляду.

Спотикаючись на мотках дроту, чавунних штибах, чіпляючись за протитанкові їжаки, вони пробралися у самісінький кінець. У глухому прихалапкові, геть поснованому сірим павутинням, бовваніло щось вкрите згори закоржавілим брезентом. Миколай Федотович прокашлявся і охриплим, помолоділим голосом мовив:

— Несповідимі шляхи твої, господи.

Він поплював на руки, розв’язав мотузку і стяг брезент на землю. В хмарі куряви, яку пробивав сонячний стяг, вражений директор побачив три темно-зелені бронзові скульптури.

Перша, найзеленіша, поїдена коростою, зображала суворого монаха в довгій рясі, з пером у руці та сувоєм пергаменту.

Друга — дореволюційного інтелігента, який розгублено дивився на дійсність поверх пенсне, ніяково заклавши руки за спину.

Третя, наймасивніша, увічнювала бундючну постать із задертим кирпатим носом, у напіввійськовому френчі, яка вузлуватою босою ногою стояла на атомному ядрі, а правицею показувала масам шлях у світлі далі. На шиї скульптура мала уривок петлі з троса.

Дяченко поторгав його і злостиво хихикнув:

— Сам чіпляв. Довелось танком стягувати. Я його зробив, а він хотів мене з інституту вижити. Не вийшло… Деякі крикуни хотіли всіх трьох на переплавку відправити, але я не дав — зберіг. А що, голубчики, потрапили на смітник історії?

Інокентій Вольфович вдихнув важку мертву куряву, що здійнялася з бронзових постатей. Запах був дивний. Він ніколи не думав, що смітник історії саме тут, зовсім поруч.

— Керівники, правду сказать, були нікудишні, зате матеріал гарний. Добротний матеріал. Тепер такого нема. Дзвони раніше з такого лили. Ще послужить. То як, Інокентію Вольфовичу, годиться?

Він сторопіло кивнув.

— Ваші попередники, горіти їм в геєні огненній. Ух, як я їх ненавиджу! — тупнув ногою Миколай Федотович — Важкі були часи. Зате під вашим мудрим керівництвом, Інокентію Вольфовичу, я переконаний, ми неодмінно досягнемо світлого царствія комунізму! Я впишу ваше ім’я на скрижалі історії. Хай воно живе у віках! — гукнув він верескливо, і луна відбилася в кутках: «Ах-ах-ах…»

Інокентій Вольфович, якому од цієї запопадливості крутнуло в носі, бридливо зупинив свого секретаря:

— Давайте про це не будемо… будемо.

— Вас зрозумів — пильно глянув йому у вічі Миколай Федотович.

З обіду в кацелярію реєстратор Сьома Бабченко повернувся раніше всіх, щоб трохи поспати — до півночі слухав музику, історію колосальної групи, прабабусі «металу» — «Deep Purple» з пікантним коментарем Сєви Новгородцева.

Просунувшись у двері, він побачив на своєму столі пацюка. Цей пацюк був швидше схожий на ангорського кроля — зовсім білий, з червоними очима, гренадерськими вусами. Дриґаючи од насолоди хвостом, він жер необачно залишену заявку на винахід, яку треба було зареєструвати.

Сьома тупнув ногою, щоб злякати непрошеного гостя, але той не звернув на це уваги. Хрумкотів папером, повискуючи од втіхи.

Сьома вхопив з кашпо квітковий горщик з калачиком, який поливав весь його канцелярський жіночий колектив, і пожбурив у супротивника. Горщик пролетів повз, потрапив у вікно, скло брязнуло і посипалося на підлогу. Щур пригнувся, агресивно зашипів, розчепіривши короткі сильні ноги, і кинувся до Сьоми, стрибаючи по столах.

Сьома кулею вилетів за двері, прихилився до них спиною, відчувши, як гупнуло в перепону стрімке тіло, люто шкрябонувши по дереву.

— Ма-ма! — скрикнув Сьома на весь коридор.

З їдальні вже поверталися його колеги, несучи на склянках зі сметаною всілякі пундики, щоб до вечора не охлянути з голоду.

— Що з тобою, Сьомочко? — кинулася до нього стривожена завідуюча, велика і добродушна Катерина Дмитрівна Богатир.

— Там щур! — поскаржився Сьома, розводячи руками, мов рибалка, але боячись відступити від дверей — Отакенний!

— Злякався, моя дитино? — рішуче одсунула вона Сьому в бік. За час служби по різних канцеляріях вона бачила й не таке — Не бійся, зараз ми його проженем. Я коли в Лук’янівській тюрмі працювала, то ми з їхнім королем про все домовилися. Хоч людей їж, а папери не чіпай.

Вона рішуче рвонула двері на себе, жіночки покидали сметану і наперед заверещали, але щура в канцелярії не було. Лежали на підлозі скалки, вітерець колихав гардину.

— Де ж він? — Катерина Дмитрівна підозріло глянула на Сьому.

Той почервонів.

Збагнувши, що невідомий щур-гігант викличе в інституті цілий ланцюг розпитів, пояснювальних записок, уваги до його скромної персони, Сьома вирішив за краще визнати, що ніякого щура і в природі не було — адже засміють.

— Мабуть, здалося… Від перевтоми — промимрив він.

— Бідна дитина — тямуще похитала головою Катерина Дмитрівна, яка сприймала Сьомииу оригінальність та самобутність за психічні відхилення — Іди додому, спочивай. Бач, голівонька не переварює. Ох, і розвелося цих винахідників, несуть і несуть, все їм не так. Хіба мало того, що є? Ні, всім на світі невдоволені!

Кинувши оком на порожній стіл, Сьома вирішив промовчати і’про з’їдену заявку. Не встиг її внести в реєстраційний журнал, а тепер і вносити було нічого. Отож, і в природі вона не існувала.

Зібравшись, він рвонув додому — слухати магнітофон, поки батьки на роботі. Вони ніяк не хотіли зрозуміти Сьому — куди було їм до його духовних запитів.

Зайшовши на тиху зелену галявинку в старовинному парку позад адміністративного корпусу, де серед монастирських дубів догнивала заросла ряскою копанка, в якій монахи прали білизну та ряси, про що свідчила винесена в воду струхлявіла кладка, Неллі Шелудько простелила новенький килимок з московського магазину «Ганг» і сіла в позу лотоса.

— Харе Крішна…

Нещодавно вона познайомилася в гостях з дуже цікавими, милими людьми, інтелігентною подружньою парою, такою несхожою на всіх її знайомих. Вони були просвітлені істиною, і серце її потяглося до них.

За дверима їхньої крихітної квартирки на Русанівці одкрився новий світ. Вони взяли її за руки і повели на вершини Гімалаїв, до казкової країни Шамбали, де люди розуміли душу космосу, а всесвіт живу душу людини, де ступав босоніж по скрижанілих скелях світлосяйний Крішна. Вона стала одною з учениць в цьому ашрамі, куди вечорами сходилися вищі духом люди, які не могли існувати в світі ситих шлунків та ходячих ковбас. Запиналися вікна, щоб вирватися з типової панельної дійсності, куріли сандаловим димом палички, об’єднувалися душі в світлій високій бесіді «сатсангу»…

І все це стало її другим життям, таким несхожим на перше — пісне, вицвіле життя самотньої, покинутої жінки, яка віддала себе єдиній красуні-дочці, котра капризно канючила від матері все нові штанці та кросовочки, лишаючи їй самотні прокурені вечори наодинці з фотографіями, в яких не було майбутнього, а було тільки минуле, де із почорнілого дзеркала поглядала пташиними очима на неї істерична старість.

Невже не судилося їй кохання? Невже життя одне і воно кінчається?

Вже не на кладці над старою копанкою вона сиділа, гортаючи книжку Карми, не згори дивилася на водяну лілею, а сама ставала далеким екзотичним лотосом, який у тиші розкриває своє білосніжне лоно, чекаючи на сонячний поцілунок, який віллє в неї божественний Учитель, даруючи нове життя.

— Вірте не в чудеса поза вами, а в диво любові, яка живе у вас самих, вона притягує до себе вогонь серця стрічного…

О, як вона розуміла мудру книгу, де говорилося, що дитина — це не тиран, який заволодіває усім твоїм життям, не ідол, для якого ти одріжеш себе від усього світу і весь світ від себе. Дитина — це новий зв’язок любові з усім світом, але ця пуповина рано чи пізно неминуче відірветься; віддавши частину вогню душі, людина мусить пильнувати, щоб цей вогонь не згас і в ній самій.

Якісь волохаті, темні істоти, виплоджені болотом, кружляли довколо неї, обсідали її довгу, гнучку шию і пили кров, теплу літню вологу, позбавляючи сил для опору. Вона перетікала в чужі тіла, лишаючись світлою оболонкою, безтілесною квіткою; жадібні хоботки проникали їй під шкіру, вона з жахом відчувала це, але не могла поворухнутися. Книжка з хлюпотом впала у воду, краплі гнилої води повернули до дійсності, і Неллі побачила, що сидять на її голих плечах, руках здоровенні дециметрові комарі, наливаючи черевця її кров’ю.

— Ма-ма! — скрикнула вона, підхоплюючись на занімілі ноги, але замалим не впала.

Кілька ситих комарів знялися з неї, але натомість атакували десятки інших — агресивних і голодних.

Прикривши голову килимком, вона кинулася до інституту, інстинктом розуміючи, що на землю напала чужа цивілізація. Треба було бити у дзвін, кричати про це кожному зустрічному, але Неллі забігла в туалет і кинулася до аптечки, щоб нейтралізувати укуси.

Вона тільки на мить уявила, як спробує про все це розповісти своєму начальникові, що давно підозрював її у містичних збоченнях і цькував на партбюро, і вирішила, що ліпше помре, але про цю жахливу пригоду вона розповість тільки своїм друзям, які її зрозуміють і витлумачать як знак трансцендентального світу.

Змучений, блідо-зелений товариш Дворкович сидів у своєму задушливому кабінетику, нюхав ногу, намагаючись збагнути безглузде явище, котре він спостеріг уранці.

Він саме ходив по квадратному плацу перед лабораторією, бо терпіти не міг реальної землі, де траплялися і ями, і канави, і горби, що заважало рухові думки, коли з болотистого лугу, гнана вітром, викотилася драглиста прозора куля, простуючи прямісінько до нього.

Мов загіпнотизований, він дивився, як вона ткнулася йому в ноги, подригуючи, мов медуза, холодним тілом. Шкіру обпекло, куля почала забарвлюватися голубим, і тут товариш Дворкович зрозумів, що то вона смокче з нього благородну кров.

— Що це таке? — хотів гнівно скрикнути Дворкович, але куля знай собі смоктала, і з горла вийшов пшик.

Він футбольнув її ногою і відчув пругкий піддатливий бік. Куля розпалася на краплі, ніби він розбив термометр. Ці кульки на очах зливалися, росли, і от вже три кулі брали його в облогу.

«Ars longa, vita brevis. Наука велика, а життя коротке» — подумав товариш Дворкович, позадкував і, незважаючи на свій поважний вік та науковий авторитет, був змушений кинутися навтьоки.

З лугу на плац викотилося ще з десяток куль, які зграєю занишпорили по бетону, обнюхуючи сліди (все це товариш Дворкович бачив з вікна кабінету), поглинули його сиротливий капелюх, а затим пірнули в каналізаційний люк, просочившись між решітки.

Шкіра на нозі зарожевіла і попахувала пліснявою, хоч і була щедро змащена йодом. Багато позитивних і негативних явищ бачив у житті товариш Дворкович, але це було перше, яке торкнулося його особисто, незважаючи на авторитет.

Замкнувшись у кабінеті, він важко роздумував — писати про це доповідну директору чи ні? Теоретично такого явища бути не могло, а практично воно було. Теорія не могла пояснити практики, а тому товариш Дворкович вирішив, що краще абстрагуватися від такої практики, якої він пояснити не може.

У цей час Петюнько годував свиней.

На інститутській свинофермі ставився дуже і дуже епохальний експеримент, наслідки якого, за розрахунками Петюиька, дорівнювали б цілій культурній революції. Оскільки свинячий мозок був адекватний людському в інтелектуальних потенціях, а свині, на відміну од людини, не вимагали різних делікатесів, квартир із санвузлами, літаків та ракет, задовольняючись невибагливим харчем та помешканням, прогресивко було б вивести на землі нову породу людей, що не лізли б у небо, а шукали жолуді на землі під дубами.

Економіка б тоді й справді стала практичеськи дуже економною.

У перспективі Петюнько мав ще глобальніший задум — свійських свиней перетворити знову на диких, оброслих шерстю, що виключило б і примітивні сажі по селах, бо люди перейшли б на самозабезпечення: на собі б сало вирощували і сало б їли.

Не треба нам різних там книжок, театрів, балетів, хвігурного катання, зате народ вів би винятково здоровий, оптимістичний спосіб життя.

Щоправда, експеримент поки йшов з одного боку. Петюнько вивчав із свиньми таблицю множення та абетку. Але хитрі свині не бажали інтелектуального розвитку, щоб стати гармонійно розвинутими особистостями, а тіко рохкали та мружилися, сонно кліпаючи на повчання.

Петюнько витяг дубця і заніс його над свиноматкою Фросею, щоб прищепити їй любов до науки, коли сталося те, чого він ніяк потім не зміг осягнути — у їхньому селі зроду-віку такого не було.

У прочинені двері свинарника вповз велетенський, схожий на гірлянду сосисок, білий глист.

Петюнько замахнувся дубцем, щоб вигнати нахабу, однак глист здійняв круглу голівку із зародковим оком і кинувся на Петюнька. Той одскочив за кліть і вхопив під стіною вила-трійчатки. Глист плазував у свинарник, складаючись у проході кільцями. Був він порожній і прозорий. Але голівка вже допалася до закладеної в годівниці рожевої біомаси, засмоктала її, наповнюючись і рожевіючи на очах, немов справжні магазинні сосиски, виготовлені на м’ясокомбінаті.

Такого нахабства Петюнько витримати не міг. Він рубонув вилами по драглистому тілу, щоб розтоптати його, але глист од цього розпався на окремі активні палички-ковбаски, які почали розпозатися між клітей.

Свині здійняли несамовитий вереск. Петюнько вискочив на двір, підпер двері вилами і, важко дихаючи, подався геть. Про все це треба було негайно доповісти директору, але він боявся, що не зможе пояснити директорові цей феномен, оскільки на практиці зустрів його вперше. Петюнько вперше в житті не знав, що робити.

Щоправда, він згадував, як у сусідній з його Петюньківкою голоштанній Іванівці баба Паниха виганяла солітера тим, що примушувала дітей голодувати три дні, а потім садовила над мисочкою з теплим молоком, щоб виліз, але тоді вороги могли б його звинуватити в дідівських методах боротьби з паразитами, а крім того, він важко уявляв цю мисочку.

Тому Петюнько вирішив мовчати, щоб ніхто не примусив з’єднувати теорію з практикою.

Розгублений і знічений сидів над чистим аркушем паперу Петро Зозуля. Плечі пекло, халат прилипав до свіжих рубців. Згадуючи вранішні події, він не вірив собі, наскільки все було неймовірно.

Насвистуючи собі під ніс, в чудовому настрої, бо все в його житті складалося гаразд, він рушив у свою лабораторію, щоб прикинути, яке обладнання необхідно придбати, що реконструювати, аби розгорнути фронт робіт.

Ласкаво світило літнє сонечко. Зависла над інститутом зграйка білих голубів, певно, здичавілих, з приватного сектора. Зграя була дружна, бо рухалася вгору і вниз ніби за командою. На небі не було ані хмаринки.

Петро показав сам собі козу рогатую і засмійся. Син його скоро стане на ноги, і він приведе його на екскурсію до інституту. Жіноцтво тільки ахне.

Тітка Клава возила малого до свого знайомого лікаря, який жодних відхилень у його здоров’ї не виявив, навпаки, похвалив, що богатирське, а про крильця сказав, що це, певно, рудимент, який зникне, коли хлопчик почне ходити.

Райська долина зустріла його життєлюбним буянням.

Після дощів виноград, який плівся між телеграфних чгговнів на терасах, зімкнувся над головою, утворивши тінявий тунель. Над головою ворушилися в пошуках опори вуса, закручуючись вузлами, сизі грона, де кожна ягідка була, мов ядро, одтягували дріт.

Але де-не-де рослини зів’яли, листя обвисло, мов ганчір’я. Зупинившись перед ураженою лозою, Петро нагнувся і побачив, що коріння гризуть якісь волохаті кузьки завбільшки з тарганів. Такого розміру філоксера?

Листя на яблунях теж було надгризене, але там порядкувала тля. Од власної ваги вона не трималася на поверхні свого обіднього столу і падала вниз, на землю, розбризкуючи зелені краплі.

В картоплях, звісно, оселилися колорадські жуки. Набряклі, мов перестиглі помідори, личинки лізли вгору по водянистих стеблах, лишаючи самі штурпаки.

Над сизими головами капусти пурхала тропічного калібру капустянка.

Рослини і шкідники були одного масштабу.

Він вибрався на томатне поле, де ще недозрілі помідори вряди-годи зривалися зі стебел і гупали долі; зачеплені якоюсь заразою, боки їм чорніли і підгнивали.

Чому ж припинив свої досліди цей геніальний Розум?

Петро озирнувся — одного такого городу вистачило б, щоб нагодувати иівміста. Застосувати проти шкідників якісь сильнодіючі гербіциди — і врожай врятовано.

Але нікого не було в цій темно-зеленій, райській долині, де всяке зело і твар сягало своїх первісних розмірів, як у ті часи, коли вони, а не людина, панували на Землі.

Зайшовши поміж десятиметрове кукурудзиння, де звисали важкі кетяги бананів, що густо пахли есенцією, Петро надибав на вже пожовклий плід, який лежав упоперек стежки. Банан був як банан. Тільки двометровий. Петро оддер шкуринку і стромив руки у м’яку пахучу масу. На смак вона була не вельми — надто борошниста, гіпертрофовані клітини було видно неозброєним оком.

Тут це і сталося.

Позаду він почув посвист крил, від сонця до нього наближалася ластівка, заходячи в піке. Зовсім інстинктивно він пригнувся, обхопивши голову руками, ніби то падав на нього страшний і голодний хижак.

«Інстинкт — це розум природи в людині» — така несподівана думка пройняла Петра Зозулю потім.

А тієї миті він просто сів, рвонули його за плечі кігті, шматуючи сорочку, дихнуло курником од пір’я розпаленої полюванням ластівки, котра невдоволено пискнула, виходячи з піке і здіймаючись над кукурудзинням — здоровенна ластівка з роздвоєним хвостом, який боляче хльоснув його по потилиці. Виписавши півколо, ластовище заходило в нову атаку, роззявляючи дзьоб, бо, певно, мало його за ласий шматочок для своїх голодних ластів’ят, котрих залишила в гнізді.

Петро позадкував зі стежки в кукурудзиння і кинувся навтьоки. І тепер він сидів над чистим аркушем паперу, гадаючи, як викласти перед директором цю пригоду — його мало не вкрала на харч для пташенят ластівка?

А може, на цій ділянці все йде за планом, природа ставить на природі свої експерименти, які затверджено звище, а він тільки вискочить як Пилип з конопель.

Ніхто не б’є на сполох, і він мовчатиме, бо подумають, що йому більше всіх треба.

Петро Зозуля зім’яв чистий аркуш і кинув його до урни.

Повернувшись до кабінету, Інокентій Вольфович з полегшенням зняв туфлі. Чогось останнім часом почали тиснути — певно, од спеки набрякали ноги.

— Дир-ректору — ур-ра, ур-ра, ур-ра! — зарепетував учений папуга.

— Мовчи, Кешо, набрид — цитькнув Інокентій Вольфович, але все одно було приємно, що навіть птаха про нього такої високої думки, так його любить.

Певно, з попередниками вона була не така люб’язна.

Він сипонув папузі конопляного сім’я, і вірнопідданий птах заплескав от радості крильмн, закліпав очицями, схиляючи голову, і вигукнув хрипким фанатичним дискантом:

— Умр-ру за цар-ря-батюшку!..

Інокентій Вольфович здригнувся. Це було щось нове в репертуарі. Папугу подарував йому на день’народження Дяченко, назвавши в його ж честь. Але відкіль він у нього? Яке має соціальне походження? Трудову біографію? Темна підозра ворухнулась в серці.

Він накинув на клітку чорну хустку. Робота зі скринькою проводилася в обстановці суворої секретності.

Викопний апарат демонстрував неймовірні можливості. Він взяв на себе всю ділову переписку в інституті, складання різноманітних довідок у міністерства, підготовку соціалістичних зобов’язань до всіляких дат, які слід було гідно відзначити високими зобов’язаннями, написання рапортів про знаменні трудові успіхи у вищестоящі інстанції — одне слово, узяв на себе всю каторжну канцелярську роботу в інституті, залишивши співробітникам час для справді творчої наукової діяльності. Звичайно, за пристойну винагороду, але хіба ж можна було шкодувати на таке кошти?

Одне було погано.

Негайно зросла кількість і якість різних кулуарних балачок, інтриг, пліток та вільнодумства у курилках. Звільнені від безпосередніх обов’язків, співробітники тинялися в коридорах, збиралися групками і перешіптувалися. Щодня на його стіл лягали писані слиною та жовчю анонімки, які давали змогу запідозрити широку змову з метою усунення його з директорської посади.

Як доповідав Дяченко, котрий уважно вивчав по закутках громадську думку, молоді єретики замість бити поклони товаришу Унксову за надану можливість захистити кандидатські висловлювали крамольні думки — а чи взагалі потрібен в інституті директор?! З уст Дяченка стало відомо, що ображені на шефа за фінансові утиски Петюнько й Дворкович саботують модернізацію скриньки, а самі потай приміряються до його крісла.

З цією анархією в думках та непослушанієм треба було кінчати.

Інокентій Вольфович зважив паку анонімок, які писав у інституті кожен на кожного, і враз збагнув підступний замисел — цими сигналами всі вони задумали відволікти його від власних творчих геніальних відкриттів. А коли це стало ясно, він скрутив анонімкам дулю. Навіщо ламати кебету над ними самому, коли для цього є такий зручний апарат. Заклав — і не думай.

Інокентій Вольфович підморгнув скриньці, яка сито золотіла на спеціально купленому для неї Дяченком столику з червоного дерева, поліз у сейф і дістав стосик новеньких банкнотів, ще в упаковці. Скринька плямкнула і прогугнявила:

— Требаждати…

Але цієї миті в приймальні почулася боротьба, гнівно підніс дискант Дяченко, проте на поріг вже ввірвався роботяга із пожмаканим обличчям та у здутих вокзальних штанях:

— Пустіть! Я винайшов вічний двигун!

Інокентій Вольфович сховав гроші за спину. Роботяга висмикнув наперед кропив’яний мішок, за який мертво вчепився Дяченко, і вивільнив химерну конструкцію.

— Дивіться, працює.

І справді. На чавунній підставці крутилося звичайнісіньке велосипедне колесо, до якого була під’єднана динамка, що давала струм фарі. Лампочка жевріла хоч і не дуже, але і не тьмяно.

- І давно це у вас? — запитав Інокетній Вольфович.

— Три роки вже само крутиться. Як запустив, то не зупинялося. Спершу ніхто не вірив, а як зима та весна минули, то повірили. З роботи вигнали, я пожежником працював, ото і часу мав досить — вигнали, кажуть, щоб дурниць не вигадував! А тоді з комсомолу виключили — за пропаганду ідеалізму у фізиці, що суперечить радянським законам термодинаміки! Але не винен я. Воно само крутиться! А це свідчить, що наша радянська робітничо-селянська фізика перевершує досягнення буржазної, яка вічних двигунів не допускає!

— То чого ви хотіли? — блідо запитав Інокентій Вольфович, відчуваючи, що ось-ось зірветься і розтрощить цей стотисячний за історію інституту «вічний двигун» на дрібні цурки.

— Хочу, щоб моє відкриття служило соціалізмові!

— Не бачу… бачу в цьому нічого неможливого… можливого.

- І я спершу так думав! — загарячкував винахідник, посилено чухаючись — Скільки інстанцій пройшов, поки до вас добився, підказали добрі люди, що ви єдині в республіці збираєте народну мудрість.

— То в чім проблема?

— Бюрократи! Поніс я свій двигун до патентознавця, а вона каже — пишіть заявку і реєструйте в канцелярії. Три дні писав, ночував на вокзалі, одніс реєстратору, каже — приходьте через три дні. Прийшов сьогодні, а мені кажуть — нічого не знаємо. Заявки нема і бути не повинно, бо в журналі її надходження не зареєстровано. Ситуацію міг би пояснити товариш, який заявку приймав, але й товариша нема. Кажуть — прийдіть через три дні. А я не можу вже більше чекати. Мене дружина з дому вижене, коли без патента повернуся…

Тут здоровий обвітрений парубійко зірвався на шепіт, упав Інокентію Вольфовичу на груди і, не криючись, гірко заридав:

— Допоможіть, я три дні шкаралупою од яєць харчуюсь…

— Заспокойтеся — погладив нещасного по плечеві Інокентій Вольфович — ми не залишимо… залишимо вас в біді.

Він суворо подивився на Дяченка.

— Як же вам не аяяй, товаришу. Тут винахід світового значення принесли, а ви і на поріг з ним не пускаєте. От що — негайно візьміть винахід до нашого музею народної творчості як унікальний експонат, а товаришу видайте почесну грамоту із золотим кантом. Народ повинен знати своїх героїв. І не зволікайте… зволікайте!

Дяченко слухняно схилив голову і подався геть разом із зарюмсаним бідолахою.

Інокентій Вольфович заправив у щілину стосик банкнотів, а затим почав запихати просяклі цибулею та яєшнею анонімки, щиро благаючи у викопного апарата мудрої настанови — як навести в колективі залізний порядок і викорінити всілякі такі думки.

Скринька довго сопіла, харамаркала, плювалась, здалося Інокентію Вольфовичу, кривилася від праведного гніву, а затим на світ божий з’явився гербовий папір:

«УКАЗ

З метою іскорєнєнія во ввєренному мені учережденії вольнодумства, пресечєнія політіческі неблагонадьожних помислов, інтриганства з метою боротьби за власть надлежить в мєсячний срок проізвесті перевод сотрудніков у рабочеє время ісключительно на пісьменноє ізложеніє своїх мислей для неусипного надзора за повишенієм їх колічества і какості. Указаний надзор прошу доручить ініціатору сєго меропріятія».

І знову стиль був старорежимний, зате все інше — просто геніальне.

Скринька сама запропонувала шляхи своєї модернізації, над якою зловмисно чухалися Дворкович та Петюнько, заважаючи централізації діяльності інституту на головному напрямі науково-технічної революції.

Принцип був ясний. Усі кабінети співробітників треба обладнати персональними ЕОМ, які оснащені чутливими енцефалографами. Людина сидить на робочому місці, а тільки в неї з’являється якась думка — комп’ютер розшифровує її, друкує на перфострічці і передає в банк інформації — скриньці.

Скринька ж бере на себе нагляд по знаходженню в мислительному процесі колективного мозку інституту ідейно шкідливих думок, які треба нейтралізувати, а за корисні, що не виходять за межі офіційно встановленого курсу, стимулює моральним заохоченням.

Замість індивідуальних атак можна буде влаштовувати колективний мозковий штурм.

Щомісяця бухгалтерія для нарахування зарплати матиме у себе віддруковані звіти кожного про особистий внесок у колективну думку, а на основі цього розподілятиметься і зарплата.

Зникнуть безглузді суперечки та амбіції, бо людська думка буде документована.

Це ж справжня революція в історії людської цивілізації. Як від фольклору людство піднеслося до письмової мови, так від письмової мови повинно об’єктивно перейти до письмової думки!

Інокентій Вольфович потер руки, натис клавішу селектора і наказав Дяченку викликати Петюнька й Дворковича.

Хай Петюнько пробиває через своїх практичних братів обладнання для комп’ютеризації інституту — дисплеї, кабелі, папір, бажано фінський, а Дворковичу буде доручено підготувати програму ідеологічного забезпечення цієї роботи.

В цей час у прочинену кватирку влетів страхітливих розмірів, схожий на вепра, джміль.

Розділ тринадцятий

Сонька ледь розкліпила запухле повіко. Вона лежала в ліжкові сама. От і слава богу! Хоч поніжиться.

Рипнула хвіртка, торохнули порожні пляшки у дворі, шамкітливо матюгнувся прокурений жіночий голос — це її сусідка, в будиночку під знесення вони лишилися вдвох, стара Пердусличка везла в дитячій колясці свій вчорашній врожай зі стадіону, зарані буркочучи на приймальника:

— Шам ти пшонька жубата…

На Ямській, між давніх товарок, які вже давно перебрели на Байкове, вона колись уславилася тим, що брала клієнтів на звук. До молоденької Пердуслички завжди була черга, бо кадети та залізничні кондуктори, упевнившись у своїй нечуваній чоловічій силі, хвастали цим перед товаришами.

Та й кожна з покійниць мала свої секрети.

Легендарна Матильда навіть говорити по-французьки вміла тими губами. Ех, веселе життя тут було!

Сонька зманіжено потяглася.

Через старосвітське сердечко у віконниці пробивався сонячний промінь, вихоплюючи на пасьянсному столику букети від поклонників — свіжі і вже напіврозкладені, що осипали пелюстки на золотистий лак. У кістяній рамці стояла пожовкла дореволюційна фотокартка — її молода, тугогруда бабуся в криноліні серед своїх молоденьких мамзелей та їхніх вусатих «котів» у жилетках на ґанку цього ж таки будиночку, де красувалася вивіска «Пансіонъ м-мъ Любченко» — пам’ять про славні часи, що лишилися по її недавній смерті.

Не життя тоді було, а рай земний. Заплатив уряднику четвертний, підніс чарку та сьомгу на окрайці, випив він — і очі на все заплющив.

Сонька спробувала звести з подушки кучеряву голівку, але там задзеленчало, ніби в ящику з битою склотарою.

Ч-чорт, перебрала… Зате погуляли вони з Люською на славу. У своєму ж таки «Інтуристі», на Черепановій. Відзначали Соньчин перехід із коридорних у адміністратори. Ух і показала ж вона тим сучкам, коли брудну виделку принесли, мало очі не повиштрикувала, згадала їм «туалетну утірку». З офіціанткою істерика сталася, водою на кухні одливали.

Шикарне життя, Європа, сервіс.

Одразу й іноземці до столика підсіли — ду ю спік інглиш, шерше ля фам, ручки цілують, не те що наше хамло товстопузе з портфелями, начальники великі — я тебе годував, я тебе й танцюватиму. Ці одразу фрукти на стіл, квіти, шампанське. Джентльмени!

Люська мало їй до рота не лізла. Класна подружка. Так вже заздрить, хоч до рани прикладай. Хіба від інших дочекаєшся? Звісно, Сонька для неї ідеал, вершина — красива. самостійна і незалежна. Прибилась позаминулого року. Замовила від фірми «Світанок» вікна мити, прийшло — золотушне, миршаве сільське дівча, носом шморга, то Сонька її на гарячому і застукала: виляпувала на себе її французькі парфуми.

Відтоді готова для неї у вогонь і коду.

Нарешті адміністратор! Тепер, може, і заміж вийде!

Сонька примружилася, уявивши себе в тропічній Адіс-Абебі, хазяйкою розкішної вілли. Як прокидається вранці, а перед нею вже сік манго з трубочкою, кава розчинна бразильська, як вдягає рожевий пеньюар з пір’я фламінго і ступає в розкішну ванну, всю в чорному кафелі, вже заповнену піною через край.

— Тьху!

Сонька ненависно глянула на облуплену стелю, патьоки в кутках, сухоребру штукатурку свого дореволюційного будиночка, куди пристойного клієнта можна було привести тільки вночі, при інтимному освітленні, щоб не впав. Лампочку в туалеті вона викрутила навмисне і нікому вкручувати не дозволяла, хоч, звісно, чоловіки й поривалися.

Подивившись у жовтий старовинний унітаз зі скам’янілою сечовиною, вона рішуче стромила два пальці в рот, щоб звільнитися від неперевареного. Треба було це зробити звечора, як бабуся вчила, щоб зберегти колір шкіри, бо інакше стає землистою — француженки навіть клізми ставлять собі на ніч.

- Єдиний капітал у жінки при всякій владі — це її зовнішність! — повчала Соньку бабуся, розкладаючи пасьянси — З хорошою фігурою ніде не пропадеш. Бач, внученько, на що твоя безпутня матінка стала схожа? У алкоголічок ноги як у солов’їв. Пропила свій капітал, Подолом з ханурями тягається. А липли ж на неї, як мухи на мед,

Мудра була бабуся. Якби не тридцять сьомий рік, коли пришили їй колишні конкурентки політичну проституцію, якби не табори, де полисіла, то нині б вона знову розвернулася.

Така клієнтура. Долари, фунти, франки.

Чалапкаючи пластиковими пантофлями по струхлявій підлозі, Сонька подалася на кухню, шалено мріючи про біде — предмет першої необхідності для кожної жінки, окрім радянської. Похлюпавши в обличчя з позеленілого крана, де була тільки холодна вода, вона ступила на ваги.

Щоб зберегти фігурку, Сонька сиділа на суворій дієті.

Стрілка заколивалася, і у випуклій лінзі стало виразно видно — завмерла на позначці «100»!

— Що?! — звела брови Сонька.

Вона струсонула ваги, підкрутила регулятор, але стрілка вперто показала неймовірну цифру.

— Звідки?! — німо заверещала Сонька, яку кинуло в холодний піт.

За одну ніч, з повітря її приріст склав півцентнера. Це був крах усіх надій та блискучої кар’єри. Кому потрібна адміністратор готелю — корова? Своїх корів чоловіки лишають удома. А тим наче — іноземці.

Сонька видихнула, примружилась і подумала про невагомість. Проте стрілка безжально вперлася у центнер.

Вона кинулася до кімнати, зачепивши крутим стегном вазу з ікебаною, яку раніше проминала, мов рибка, хутчій до дзеркала, переконатися в тому, що ваги брешуть. Але із темного свічада дивилася на неї снігова баба — товстий білий живіт, кулясті без колін ноги, пудові груди, які звисали до пупа, рум’яні щоки, носик морквиною і маленькі, вугільні од ненависті очиці.

— Бабера! — охнула Сонька.

Вихопивши з шафи новенький батничок на кнопках який вона позавчора виблагала в однієї американки, Сонька втягла живіт, стромила руки у вільні рукави, застібнулася, червоніючи від задухи, знемагаючи, видихнула, і блузка розчахнулася навпіл, випустивши всі її багатства на волю. Вона стягла з вішалки спідничку, в якій учора ходила до ресторану, але зараз та налізла їй тільки до колін.

З люстра дивилася на неї щокаста безноса попенція, глузливо всміхаючись дитячими ямочками, немов підморгувала — ану поцілуй! Сонька обернулася і плюнула:

— С…

Проте це нічого не змінило. По-садистськи, до синців щипаючи себе за одвислі брижі, що тістом напливали на талію, яку Сонька могла вчора обхопити руками, вона сподівалася, що ось-ось прокинеться, що все це — страшний сон.

Але це був не сон.

Вона впала на ліжко, рвонула нігтями подушку, гризонула пір’я і захвицяла товстими литками. З нею сталася істерика.

З дальнього кутка на її страждання суворо дивилося довгобразе чоловіче лице із скорботними сивими очима, презирливо стиснувши вуста. Хлипаючи, розмазуючи сльози, Сонька сповзла з ліжка і поколінкувала до купленої по знайомству ікони:

— За що, боже? За якай гріх?

І тут їй здалося, що той чоловік значливо похитав їй здійнятим перстом, натякаючи на страшну таємницю — мовляв, сама знаєш.

Мертво сяйнула блискавка над головою, грізно вдарив грім, аж здригнулася земля, коли вона, сторожко озираючись, лишила писклявий газетний пакунок на лаві, позадкувала і кинулася геть, щоб не чути того дитячого крику, який пуповиною душив її за шию.

Всю ніч вона протряслася в своїй квартирці, здригалася на кожний звук, кидаючи на картах, коли за нею прийдуть і поведуть в казенний дім, наливалася вином, але не п’яніла, тільки ввижався їй по кутках хлопчик із свічечкою. Вона кидала в нього, що під руку втрапить, проте не могла влучити. А бісівське хлопченя пурхало під стелею і сміялося з неї.

Від кого воно таке?

Убий її грім, Сонька не могла згадати. Всі чоловіки спліталися для неї в одного багаторукого, багатоногого павука, що присмоктувався до вуст, крутив у обіймах, начиняючи її отруйним сім’ям, наче безвинну муху.

Та чогось найбільша підозра падала на кривоногого, з рудими волохатими грудьми, який причепився до неї після свого вченого бенкету в ресторані. Роздягнувши її, він довго нічого не міг, а потім попросив одхльоскати його по щоках, звелів стрибати по ньому в туфлях на шпильках. І коли бризнула з його носа кров, зовсім озвірівши, він загріб її просто на підлозі, щезнувши після цієї ночі, мов привид.

Од спогаду Соньку занудило, як занудило її згодом, коли вона почала труїти себе, прикладаючи до лона гірчичники, коли з’їла склянку цукру без води, коли пила гаряче червоне вино, тримаючи йоги в тазку з окропом, коли плигала по кімнаті, аж будиночок трясся.

Проте нічого не допомогло.

І тоді Люська у подяку за речі, які Сонька милостиво дарувала їй, коли вони виходили з моди, нараяла їй поїхати на один хутірець під Іванковом, звідки сама була родом, бо там, за її словами, жила гарна баба-повитуха.

Щоб уникнути розмов, Сонька попросилася на шестимісячні курси адміністраторів, де не провчилася й дня. Вона простелилася перед грузинистим директором курсів просто в кабінеті, одержавши за двадцять хвилин диплом з відзнакою.

Тишком-нишком вона кинулася на той глухий хутір, оброслий дуплавими вербами, до однозубої старої відьми, сподіваючись витруїти в собі заплід та ще її погуляти потім на Півдні. Повитуха викачала з неї все золото, дароване кавалерами, воду на ній возила, коли спала, примушувала мух бить, саджала Соньку на борону, але нічого не змогла вдіяти.

Горобиної ночі, у стр.ітдних муках, завиваючи так, що крон у жилах стигла, па простій дерев’яній лаві, впираючись у стіну ногами, народила вона аж череп три доби, бо дуже вже не хотіло воно з’являться на світ, ніби знало, що його чекає, живуче дитинча з прилиплим рудявим волоссячком та складеними курчачими крильцями за спиною. І навіть бувала в бувальцях баба, забачивши результат цих страждань, сахнулася:

— Щезни, сатано, свят, свят. Признавайся, дівко, з ким діло мала, прости тебе господи?

І пильно вивчила дитячий задок — чи немає там хвостика?

У старій валізі, немов кошеня, привезла його Сонька назад, всім так і пояснюючи в автобусі жалібний писк — коиісня везу. А коли в’їхала у вечірко місто, що сяяло вогнями, де вже закручувалася щовечірня вакхічна карусель, коли уявила, як повернеться в свою квартирку, де ніхто не народжував раніше п’ятдесяти, на останньому подиху, а їй же тільки вісімнадцять, як перетвориться вона па висмоктану матір одиначку, що оббиває пороги райвно за жалюгідну десятку — коли знову пискнуло воно, просячи материнського молока, то кров її скипілася од злості — зжерла б його, немов вовчиця.

Стояла Сонька посеред майдану з валізою, не знаючи, куди ступити, повітря було з електрикою, задушливе, і злякався б той, хто зазирнув би їй у лице — виступили над нижньою губою жовті ікла, рот став чорним.

— Вам допомогти, дівчино? — торкнув її за лікоть веселий водій, але злякався і побіг відмічати путівку.

Вітер крутив чортові стовпи на майдані, пахло грозою, люди геть поховалися, нікому не було до неї діла — хоч живи, хоч вмри, тому і ступила Сонька в підземний перехід, де купила старих газет, передбачливо міркуючи, що біля гуртожитків воно не пропаде, знайдуться жалісливі дурепи.

Мокра й п’яна усеньку ніч вона тоді протряслася в кімнаті, чекаючи міліції. Королі та валети несамовито ґвалтували її, не даючи дихнути, пітніла вона і кричала, але настав ранок, коли розчахнула Сонька віконниці — нічого з світом не стряслося, так само зеленілії липи, дзенькав кран, стара Пердусличка витягала з двору коляску з порожніми пляшками, матюгаючись під ніс.

Люсьці вона пояснила, що, оскільки перегоріло молоко, то, щоб маля не померло, вона здала його в будинок дитини, а потім, звичайно, забере — і та слухняно кивнула, жадібно дивлячись на французську сукенку, яку Сонька приміряла перед дзеркалом: вона вже трохи застаріла.

З дипломом про підвищення кваліфікації Соньку кинули на відповідальну ділянку — вона повинна була стати обличчям міста для іноземних туристів.

Пропікало радіо, час було збиратися на роботу.

Сонька скрутила в попільниці голову недокурку, ледь нап’яла ще вчора вільні «банани», од чого ноги стали схожими на сардельки, і, чорно ненавидячи всі солодощі, цукерки-лікерчики, шоколадки од гостей столиці, що в одну ніч перетворили її на лантух, подалася ловити таксі.

Світило сонце, проте у вухах мідно лунав поховальний марш. Заморські женихи були відтепер недоступні, як власні п’яти.

Треба було думати про ненависне одруження з яким-небудь нашим Іваном, який покриє всі її гріхи, нагородить виводком дітей, перетворивши на кухонний комбайн.

У цю погідну вранішню годину Іван, обтрусивши від порохняви новий костюм, де у внутрішній кишені були зашиті Марією гроші, які збирали на «Запорожця» вже сім літ, зіскочив з товарняка перед вокзалом.

Шлях до відступу було відрізано. В рідну Іванівку він тепер міг повернутися тільки на щиті або зі щитом.

Запитавши у випадкових перехожих, де тут найближчий готель, Іван рушив повз порожній Центральний стадіон на Черепанову гору, де виднівся прямокутник висотного готелю «Русь».

Підгуцикнувши кропив’яний мішок зі своїм безцінним апаратом, він рішуче штовхнув скляні двері.

Саме те, що треба. Тут і відпочине з дороги, і справи влаштує, і місто подивиться.

Всюди зграйками сновигали бадьорі іноземці, почуваючись як удома. Молодь у коротких штанцях сиділа біля спортивних сумок просто на підлозі. На високих ослонах біля бару пили каву сиві дідки та бабусі, чекаючи виїзду на екскурсію. Диркотіли в кутку гральні автомати.

Все це, звичайно, не йшло в жодне порівняння з Іванівською кімнатою для приїжджих, де зручності містилися в кінці обшарпаного козами саду, між сливок-дрислявок. Тут, звісно, його ніхто не шукатиме.

Іван придбав у барі плитку шоколаду, бадьоро підморгнув дзеркалові і подався до полірованої стійки готельного адміністратора.

Розставивши рожеві ноги, смалячи цигарку від цигарки, там сиділа безформна, схожа на живе тісто істота, підправляючи пилочкою нігті.

Сонька, яку того ранку ніхто не впізнавав, лиш перезиралися, що з нею, поволі наливалася ненавистю до всіх чоловіків па світі, готова вчепитися в горло першому-ліпшому, який почне тицяти свою шоколадку.

— Доброго вам дня, бабусю — оптимістично всміхнувся Іван, певний історичної ваги свого візиту в столицю — Ось вам солоденького, для внучат.

Він посунув у скляне віконечко плитку «Гвардійського».

— У мене немає внуків — пішла брижами Сонька, оглядаючи з голови до ніг самовпевнене сільське хамло з кропив’яним мішком на плечах.

— Тоді ви поправляйтесь на здоров’я — добродушно всміхнувся Іван.

О, якби він знав!

Нігті на руках у Соньки відразу виросли на сантиметр, шкіра взялася пухирями, і тільки через те, що перед нею була беззахисна жертва, у яку вона могла всадити всю свою злість, вона стрималася:

— Ви з Парижа чи Лондона до нас? — умліваючи від власної іронічності, стромила вона перший кігтик.

— Я з Іванівки, з колгоспу — терпляче пояснив Іван.

— Тут «Інтурист», а тобі треба Будинок колгоспника. Твоє місце — там. А в нас місць немає.

Іван випростався.

Повз нього хазяйновито пройшли нав’ючені покупками бедуїни в бурнусах, ліфт розчинив з мелодійним дзвоном дзеркальні нутрощі і поніс гостей столиці в номери. Після них лишився густий запах нафтових долларів. А Іван мусив зараз виходити на спеку, пертися в трамваї до базару і проситися до убогої нічліжки. Але й там його навряд чи приймуть, бо нічого не привіз на продаж.

Повернувшись з півдороги, він дістав з піджака червоний паспорт з гербом і показав Соньці.

— Я не розумію, чому радянський громадянин не має права жити в радянському готелі?

У Соньки виступила на губах кольорова слина, але вона її ковтнула:

— Не морочте голови. Ідіть, куди йшли. Із салом — вона кивнула на мішок — до базару ближче.

— Я так зрозумів, що ваш готель — антирадянський?

Сонька прикурила нову цигарку.

— Громадянине, ви тут не хуліганьте, я міліцію викличу.

До їхньої задушевної бесіди же прислухався молоденький з сільським рум’янцем на щоках міліціонер, ніби внук того, з яким Іван тільки-но вчора мав справу.

Іван ближче придивився до незрозумілої істоти. «Бабуся» була просто товстелезною молодицею, сало на якій не могли пробити жодні слова.

— Ану встаньте — тихо, владно наказав Іван.

Не розуміючи себе, Сонька безвільно, наче воскова лялька, звелася, бо з чорних зіниць струмувала така сила, що і мертвий встав би. Дике сало розпирало одіж.

— А хочте, я вгадаю, чого ви над усе в світі жадаєте?

Сонька кліпнула, мов спіймана на гарячому, бо такої природної сили людей вона ще не зустрічала. Не людина це була, а стихія, перед якою годі критися.

— Ви хочете схуднути? — насупивши брови, пронизливо подивився їй у очі Іван — Так?

— Так — сіпнулась, наче впіймана муха, Сонька.

— Тоді заведіть мене у приміщення, де нам ніхто не заважатиме.

Розставляючи ноги, наче жирний циркуль, Сонька почвалала в темну пїдсобку, де пахло білизною, гірляндами звисали рулони туалетного паперу, стояли на полицях пилососи,

— Ставайте туди, спиною до мене.

Вперше в житті підкорившись справді всемогутній чоловічій волі, Сонька втупилася в стіну, вже зовсім не бажаючи відати, що буде з нею, бо так солодко було нічого не думати, не хитрувати, а покластися на того, хто все вирішить і зробить за тебе.

Так от воно що — справжній чоловік, за яким жінка почувається, як за кам’яною стіною.

Тихенько задзижчав апарат, фіолетові промені, ніби душ Шарко, взялися нещадно м’яти її пишні форми, топити товсте, на чотири пальці сало…

— Все — зітхнув позаду чоловічий голос — одягайтеся.

Сонька ойкнула. «Банани» лушпинням валялися під ногами. Кофтинка висіла на гострих плечиках.

Підхопивши штани в руку, Сонька кинулася цілувати невідомого рятівника, який повернув її до життя.

— Сімпапулічка ти моя! Де ж ти раніше був? А я ж тебе мало не вигнала…

Іван діловито зачохлював апарат.

— Вас однокімнатний напівлюкс влаштує? — Сонька, яка завжди відчувала повагу до тих, хто щось міг у цьому житті, змінилася на очах — Давайте ваш паспорт, я сама все заповню.

Через десять хвилин Іван вже йшов приймати душ, його костюм прасувався, в номер несли сніданок. Сонька ганяла по номеру бідолашну коридорну, примушуючи її витирати куряву з плінтусів.

— Завжди до ваших послуг — зробила вона кніксен Івану, хизуючись своєю перетягнутою, мов сердечко, фігуркою, і манірно мовила: — Таких мужчин я ще не зустрічала.

Якби знав Іван, до кого він був такий добрий. Але він був просто добрий до всіх — і край.

У цей час із спального вагона на перон столичного вокзалу вийшов чорнобородий високий молодий чоловік у європейському костюмі, але зі східним тюрбаном на голові, зверхньо оглянув людський мурашник під ногами, вийняв записничок і набрав телефонний номер.

Розділ чотирнадцятий

Місто нічого не знало.

Дощі йшли сім разів на день, нещадно смалило сонце, і в тому задушливому парниковому кліматі все росло і процвітало, набуваючи здорових античних форм — рундуки на базарах вгиналися од всякої городини, прилавки в магазинах були забиті запліснявілими сухими ковбасами, із веселих громадян біля «Троянди Закарпаття» можна було чавити вино, вулицями марширували самодіяльні духові оркестри, демонструючи всьому світові мідний оптимізм народу.

На монументальному, в римських традиціях, республіканському стадіоні проводилася олімпіада — футбольний турнір. На смарагдовому килимі боролися за м’яч атлетичні бронзові футболісти, бутси шматували дернину, у калюжах здіймалися віяла бризок, ревіли й свистали збуджені болільники, посилаючи суддю на мило, бо той не призначив одинадцятиметровий.

У перерві виїздила на тартанову доріжку стилізована імператорська квадрига, запряжена четвіркою білих коней, стояла в ній скульптурних форм красуня і випускала в небо голубів миру, що злякано кружляли над збуреним ревищем і поверталися назад, до мішка, бо від Бессарабки сунула гроза, провіщаючи себе бомбовими ударами грому.

Важкі хмари знову нависали над сонячною чашею.

Гроза вивернула кілька тополь на алейці, і Яків Лукич вже планував викликати робітників із Зеленбуду, щоб попиляли їх бензопилками та вивезли, проте його чекав ще неприємніший сюрприз.

Над бетонним козирком адміністративного корпусу за вихідні виріс здоровенний, схожий на вухо, грибчага. Ця лжечага присмокталася просто до цегляної кладки — зморшкувата, жовто-фіолетова, на вигляд двопудова.

Бойовий дух Якова Лукича зразу підупав, бо ремонт фасаду робився лиш минулого року, ліміти були вичерпані, а нові навряд чи випросиш.

Він подався у підсобку, взяв на плече розкладну драбину, ножівку і за хвилину був на місці. Треба було вживати оперативних заходів. Очевидно, будівельники не протруїли дореволюційне муровання мідним купоросом, а тому й виросло оце чудовисько. Яків Лукич відчував себе винним, бо не проконтролював, і тепер мусив хутчій ліквідувати наріст самотужки, щоб уникнути неприємної розмови з директором.

Гриб був невідомої породи. Невловно він нагадував казарменні, домові, але ті були набагато дрібніші.

Пилка увійшла у набрякле грибне тіло легко, ніби в протухле м’ясо. Чвиркнув сукровичний сік, м’якоть на зрізі була фіолетово-кривавого кольору і тхнула падлом.

Одпанахавши це підгниле вухо, Яків Лукич ногами зіштовхнув його з козирка, і воно ляпнулося об асфальт, розбризкуючи навсебіч ніздрюваті, мізинець можна встромити, жовті спори.

На місці зрізу лишилася трупна пляма бурякового кольору. Яків Лукич приніс відро вапна, щітку і заходився білити, проте сукровиця вперто проступала назовні, ніби рана з-під бинта.

Годинникова стрілка невблаганно бігла вперед, Яків Лукич ненависно плюнув на сатанинську грибницю, яка висмоктала всі соки із цегли, лишивши їй блідо-морквяний відтінок.

Що ж робити? Розписатися у власному безсиллі?

На зрошене потом чоло сіла здорова біла муха, з отих, що покусали машиніста, приваблена сюди гнилісним запахом, але він прибив її механічно, зовсім не помітивши, бо мав інший клопіт.

І тут у голову спала щаслива думка.

Перекинувши відро, він побіг у підсобку, взяв з кутка змотане у сувій триметрове кумачеве гасло, яке нещодавно замовив на комбінаті за вказівкою Дяченка, і потяг нагору, хоч спершу й було вирішено обновити його до революційних свят.

Тримаючи в зубах цвяхи, він прибив це монументальне гасло на всю шир, надійно затуливши од стороннього ока трупну пляму на інституті.

Щоправда, гасло запнуло три вікна в кабінетах від сонячного світла, але це було не страшно, можна увімкнути й електричне. Гірше було в минулі часи, коли доводилося опускати з даху портрет на всю стіну.

Спустившись униз, він одійшов, щоб помилуватись своєю роботою. Здалеку — ще з алеї видно — горіли на сонці бронзою метрові літери:

«Хай живе радянська наука — цариця всіх наук!»

Негайно сповнившись гордістю за рідну науку, що в уяві Якова Лукича була найнауковішою наукою в світі, оскільки забезпечувала обороноздатність країни всупереч агресивній, капіталістичній, яка гострила зуби в лабораторіях військово-промислового комплексу, Яків Лукич вдоволено, з легкою душею зітхнув і заходився вантажити тухле грибне м’ясо на тачку, щоб одвезти його на смітник.

У цей момент до парадного під’їзду інституту хвацько підкотила машина. Звідти вийшов Миколай Федотович Дяченко, побачив над козирком новеньке гасло, що переконало його у тронних позиціях радянської науки серед наук інших інородців, й схвально кивнув:

— Істинно так.

Рука сама потяглася йому до лоба, але він лише торкнув нігтем проділ. Шофер одкрив багажник, вийняв звідти замотаний у мішковину чималенький прямокутник, притулив, мов ікону, до грудей і поніс у ліфт.

— Пильнуй там, щоб ніде не шкрябнув сонцесяйний лик. Нове світило сходить, бог у науці наш директор, істинний бог.

Хекаючи й пітніючи позад шофера, який ніс картину, Миколай Федотович наказав сховати прямокутник в глибоку нішу і засмикнув його кремовою завісою.

— А тепер одвезеш Самого на комбінат. І гляди, не одпускай нікуди, кажи, що набрид нашому народу порожній п’єдестал, віра в святі ідеали підупадає.

На душі Дяченка співали кастрованими голосами янголи. Золотом дзвеніла божественна літургія. Нарешті портрет прибув до інституту. А скільки довелося благати минулого року Інокентія Вольфовича, щоб зголосився позувати отому народному богомазові. Добрий художник, при дворі працює, лики державних мужів удостоєний зображать. Зате тепер, коли настане слушний час, у них вже все готово. І рама не проста собі, дерев’яна, а золочена, багатий оклад, в реставраційних майстернях замовив.

Тримаючи в руках букет свіжих квітів — купив дорогою на базарі, щоб умилостивити керівне серце в праведному гніві — Миколай Федотович навшпиньках ступив у директорський кабінет.

Забачивши його, папуга радісно заверещав:

— Анар-рхія мать пор-рядку!

— Мовчи — грізно цитькнув на нього наляканий Дяченко — Повторюй за мною: директору ура-ура-ура!

— Ур-р-ра! — пропитим пивним голосом заверещав папуга, виструнчившись на жердинці. А потім підморгнув колишньому господареві:

— Дир-р-ректор дур-р-рень!

— Ох дивись, дограєшся — визвірився на нього Миколай Федотович — Знову революції хочеш?

Папуга затряс головою:

— Контр-революції!

Взявши з-за батареї м’яку фланельну, щоб протерти офіційний портрет державного керівництва — таким був здавна заведений ритуал — Миколай Федотович ступив до рами, але завмер з піднесеною ногою.

Портрета в рамі не було. Замість нього прозирало порожнє місце, гола стіна, облямована недогризеним в кутках полотном. Портрет цей малював на тому ж таки комбінаті той таки ж художник — вряди-годи він навідувався, щоб поповнити ряд нагород на піджакові, а між іншим кидав кілька мазків на зморшки замисленого світовими думами лиця, од чого портрет все молодшав, хоч оригінал і старішав. Знову розплющивши очі, Миколай Федотович переконався, що звичного полотна в рамі немає.

Холодом повіяло на нього з порожнечі, могильним холодом.

За столом, у кутку щось заворушилося. Обережно, щоб не рипнув паркет, він глянув туди і побачив, як у дротяному кошику для паперів щось вовтузиться, жує, викидаючи но собі паперовий послід — школярські кульки.

Черв’як був білого макаронного кольору, з червоними очима, і харчувався діловими паперами, пропускаючи їх крізь стравохід.

Звичайно, писаний олією портрет видався йому ласощами, амброзією і нектаром, божественною стравою.

— Згинь, сатано — зашипів Миколай Федотович, проте черв’як його не чув, жував, оскільки не мав вух.

Звідки він тут — отакенний?

Книжкова шафа в кутку, де стояла енциклопедія Брокгауза і Єфрона, була одчинена, а самі старовинні фоліанти поточені круглими дірками, які, без сумніву, були ділом цієї ж таки істоти.

Невиразна здогадка про знахабнілого книжкового Черв’яка ворухнулася у підозрілого Миколая Федотовича. Але чого невстановленого розміру, як сміла ця твар божа порушити ієрархію?!

Миколай Федотович тричі сплюнув через ліве плече. За таке вченого секретаря по голівці не погладять — як прогледів?

Здолавши бридливість, він вхопив корзину з черв’яком, у якому було з півпуда, одкрив вікно і пожбурив сатанинське створіння вниз, з третього поверху, на глухий задній двір, де воно ляснуло об асфальт і розлетілося навсебіч.

Миколай Федотович хутко вигріб книжкову труху, помислив, що треба буде вигадати про палітурну майстерню, де могли б перебувати нині книжки, але це був дріб’язок.

Глянувши на порожню раму, Миколай Федотович затрясся, ноги йому ослабли.

А якщо хтось напише?

Адже коли немає портрета, то виходить, що вони жодної влади над собою не визнають. Звинуватять у самостійництві. Виведуть, що безнортреття — це і є безвладдя. Ще пришиють помисли о свободі та рівності, яких ніколи і в гадці нема.

Пряма ідеологічна диверсія.

Це черв’ячидло, видно, Дворкович видумав, а Петюнько вигодував, щоб і його з’їло.

Хочуть зробити його демократом, виставити на сміх, хоч він все життя був істинним прихильником самодержавія. Тремтячим голосом, хрестячись, щоб підбадьорити себе, він заспівав:

— Боже, царя храни…

І враз звідкілясь із височини, горішніх сфер, він почув Керівний голос, який примусив його вклякнути і впасти на коліна:

— Святе місце не може бути порожнім! Хай возсія над людьми новий владика!

— Амінь! — самими губами прошептав Миколай Федотович — Хай буде так.

Дякуючи за благодать божу, що днесь зійшла на нього, він стукнувся лобом у паркет, перехрестився, відчуваючи, як бризкають із очей святі сльози:

- Істинно директор наш — помазаник божий.

Гарячково розмотавши шпагат, він видобув з мішковини приготований про запас новий портрет, який приспів так вчасно.

— Божественний лик, яка лампада розуму ув очах.

Із позолоченого окладу дивився на світ молодий бог, оточений золотим німбом, в очах якого світилася нечувана мудрість, бо й самі очі були на півобличчя, прозираючи в долонях прозоре, мов кришталеве яйце, атомне ядро, з яким усе було ясно.

— Генію ти всіх наук, які є на світі, організатор і натхненник всіх наших перемог, керівник нового типу, генеральний конструкторе людських душ, вічний і незмінний ти наш, всемогутній і всюдисущий, всеправедний і всесвятий, всевідчий і всепремудрий, всесправедливий і всемилостивий, істинний і вірний, всемилосердний і всетерпеливий — очоль і спрямуй нас на нові трудові звершення, поведи нас найкоротшим шляхом, прямісінько в світле майбутнє, в сад райський, де плинуть молочні ріки між кисільних берегів, покарай тих, хто не вірить у тебе, сумнівається в істинах, які тільки й мовлять твої уста, одкрий нам закони божі, що змушують сонце довкола землі ходити, шануючи тебе…

Але загув унизу ліфт, то почали вже сходитися на роботу раби божі, і Миколай Федотович, втерши хустинкою очі, подався на своє місце, в приймальню, щоб керувати інститутом, поки з’явиться Сам.

Цвях під портрети був вбитий надійно.

Йдучи до своєї лабораторії, товарної Дворкович міркував про те, як застосує у своїх теоретичних трактатах побудови майбутнього суспільства досвід раю.

Класичний приклад.

Зводить світлу будову в поті чола свого весь народ, праведний і неправедний, навіть криміногенні елементи, а на вічне життя туди потрапляють тільки обрані, вищі духом, які денно і нощно молилися за її побудову.

Там місце тільки ідеологічним янголам, а мільйони грішників, щоб не забруднювати зразково-показового раю, мусять пройти чистилище, а затим зникнути в землі, щоб зміцнити собою фундамент збудованого.

Замріявшись, осяяний сонцем, товариш Дворкович вийшов на плац, де йому завжди особливо хороше думалося, кинув оком на свіжу асфальтову латку, після того випадку з кулями він наказав співробітникам замурувати каналізаційний отвір, тихо подув вітер, і нержавіючий ріг достатку пустив ніжний манливий тон.

За спиною низько і грізно загуло, товариш Дворкович прищулив вуха, озираючись на той інфразвук, й перед очима, ніби у сповільненій зйомці, здулася асфальтова латка, вилетів з-під неї чавунний люк, яким для надійності прикрили колодязь, здійнявся метрів на п’ятдесят і почав падати на товариша Дворковича. Той вискнув і рвонув у свою лабораторію, помітивши лиш, як з каналізації поперла жовто-гнилява розшумована маса, де надималися й лопали ситі прозорі бульки, випускаючи смердючий сірководень.

Маса ця лавиною котила на нього.

Замкнувшись на верхівці своєї пірамідальної лабораторії, він бачив, як майже від вікна вишумовує на плацу бунтівлива біологічна піна, у якій вовтузилися знайомі йому кулі, розкошуючи в лайні.

— Це Петюнько експериментує! — ахнув, нарешті здогадавшись, товариш Дворкович.

Усі експерименти у Петюнька завжди набували нечуваного практичного розмаху без достатнього теоретичного обгрунтування. Свого часу він з ентузіазмом будував штучні моря, а трохи згодом взявся до атомних електростанцій, Розмах у нього завжди був ярмарковий. Гулять так гулять.

— Це він, певно, дріжджі в каналізацію спустив — тямуще просичав товариш Дворкович.

Тепер йому була цілком ясна підступність оцього сільського хамла Петюнька, який намірився вижити його з інституту, посісти його місце, закреслити всяку теоретичну діяльність, бо вона, мовляв, завжди перекреслюється практикою.

Під безжальним сонячним промінням збунтована маса на плацу вже підсихала, перетворюючись на плаский омлетний корж, і товариш Дворкович зробив з цього тонкий теоретичний висновок:

— Щоб ліквідувати революцію, треба її здійснити!

Про це, звісно, треба було мовчати, аби не дати нікому підстав подумати, що теорія не може справитися з практикою.

Голодні свині, зачувши людину, завжди верещать. Однак у свинарнику було напрочуд тихо. Одне це вже вельми стривожило Петюнька. Він підставив порожню бочку і зазирнув у малесеньке віконце.

Те, що він побачив, так приголомшило його, що він тільки очі витріщив.

Свиней у клітях не було, замість них повиверталися в соломі, ніжачись на сонці, різного сорту ковбаси — рожеві, набиті біомасою батони «Лікарської», вовтузилися колобки «Столичної», присмоктавшись до гігантської в перетяжечках ковбаси «Гулівер», кільцями поскладалися залиті смальцем домашні — «Кров’янка», «Ліверна», «Сальтісон».

Порожній напівпрозорий глист за цей час зжер і свиней, продовжуючи розмножуватись; перезрілі ковбаси репалися навпіл, ділилися на менші, а менші зливалися в одну, тужавіли — і вся та свайба гуляла собі в свинарнику, зовсім не зважаючи на понеділок.

На Петюнькову з’яву гора ковбас біля віконця почала рости, вони дерлися одна на одну, і за мить у скло навпроти жадібно затицявся масний, лискучий колобок, у якому відображалося перелякане Петюнькове лице. Колобок притисся до скла, аж воно затріщало, утворив воронку в собі, заплямкав жадібними губами.

Та воно і його з’їсти хоче? І його перетворити на ковбасний фарш?

Петюнько моторно сплигнув з діжки, озирнувся і побіг шукати крайнього, який би був у всьому цьому винний.

Набивши об бантину ґулю, він нарешті надибав на горищі Гервасія. Той спав на сіні без задніх ніг і міг проспати таким робом цілу зиму, якби його не будили.

Спросоння той тер кулаками закисле око, пхинькав, мов дитина, злякано сіпаючись від гнівного вереску шефа, який обзивав його дармоїдом, кровопивцею, хоча і сам любив перехилити кухлик крові, тільки попередньо присоливши.

Петюнько стяг його з горища, на мигах показав, що треба буде зробити, вручив вила-трійчатки, Гервасій покивав, професійно плюнув на долоні і рушив до воріт у свинарник.

Петюнько позадкував геть з тваринницького комплексу, вирішивши спостерігати за розвитком експерименту за науковим методом, який практикувався у їхньому селі: «Моя хата скраю».

Переступивши в калюжі перед фермою босими вузлуватими ногами, Ґервасій здивовано притулив до воріт вухо — голодні свині не кричали. Він безпомічно озирнувся і лупнув проти сонця своїм єдиним циклопічним оком. Але Петюнько підбадьорив його здалеку:

— Чого моняешся? Наука требу є жертв!

Пустивши з куточків вуст нитки слини, Гервасій завив, одімкнув приперті ворота, і вся ненажерлива ковбасня, повискуючи і порохкуючи, рвонула на нього…

За півгодини па сонці смерділа тільки непереварена начинка та валялися розпороті кишки, а Петюнько давав цінні вказівки Гервасію, як все це прибрати подалі од чужих очей. Насамкінець він дістав з кишені грудочку цукру, і його підлеглий хрумнув її жовтими іклами.

— Молодця! Недарма — ведмежий син.

Але, простуючи назад, Петюнько вже із жалем подумав про цю бойню. Це ж така мисля! А якщо і справді завести но всіх свинофермах республіки отакі кишки, які б самі начинялися в ковбаси. Це ж технологічний переворот. А хто автор?

Петюнько!

Однак згадавши, як ласо плямкнув на нього отой дивний колобок, Петюнько примружив червоні очиці і підозріло подумав, що все те — неспроста. Хвакт, це усе отой вумний Дворкович вигадав на його голову, щоб перехопити власть у свої руки, розвів свою теорію, яка практичеськи усігда виходе людям боком.

Наляканий, з мокрою спиною плентався Сьома Бабченко на роботу. Дізнається батько — вб’є.

Учора Фюрер водив їх на Байкове кладовище. Вони перелізли через паркан від трамвайної лінії, продерлися крізь шипшинові кущі, завмираючи, сторожко озираючись, щоб не заскочив сторож.

Крізь верховіття світив повний місяць, надаючи цукрової блакятності мармуровим надгробкам, їхні стишені голоси відлунювали у іржавих хрестах, але не хрести їх цікавили.

Пірамідки із зірочками.

Фюрер вийняв з-за пазухи пляшку з барвистою етикеткою і пустив но колу. Дрин, якого розпирали м’язи, розкрутив її і вилив майже третину в себе, мов у воронку, а потім занюхав, як любив, Сьоминою головою. По-жіночому красивий Любка спершу манірно скривився, прикриваючись довгими пальцями, але коли йому сказали; «Чого ламаєшся?» — теж надпив. Тільки Сьому від справжнього «Шнапсу», ледь ковтнув, вивернуло вівсянкою.

— Слабак — сплюнув Фюрер, затягуючись сигаретою.

Звісно, куди було Сьомі до нього. Тому батько-міністр привозив з-за кордону все натуральне — напульсники з бичачої шкіри, сорочки з блискавками, платівки по заздалегідь складеному сином спискові, а у Сьоми батько-інженер перебивався від зарплати до зарплати, бив себе в груди на зборах, за що його навік не злюбило начальство. Фюрер виріс на ікрі, займався культуризмом, а Сьома на макаронах, навіть в басейн через лишаї його не пустили.

Фюрер мав підголені скроні, знав собі ціну, і, щоб заслужити в нього ласку, Сьома був ладен на все. Вечорами той проповідував їм у підвальному спортивному залі, де вони відпрацьовували прийоми підпільного карате, що людей на землі занадто багато, людство хворе, організм його обтяжений старими, неповноцінними, психічно хворими. Щоб вижити, на землі має лишитися вища раса — дужих, сильних духом, безжальних. Й Сьомі страшенно полестило, що й він лишиться серед таких. Ця обраність п’янила його ліпше од вина.

— Щоб стати надлюдиною — випнув підборіддя Фюрер — ви повинні здолати в собі все людське. Для вас не існує страху і жалості. Геть мертвих, вони повинні поступитися місцем живим. На місці кладовищ будуть виноградники. Ми питимем із черепів криваве вино своєї перемоги. Викорчуйте мерців, зрівняйте могили із землею…

Підкоряючись могутній волі, яка одягла його в світлі рицарські лати, озброїла жадобою життя, бо до цього жити йому було пісно і нудно, наче нитку жувати, Сьома вилетів на перший-ліпший надгробок під калиновим кущем, взявся розхитувати пірамідку, але вона міцно сиділа в бетоні. Сьома зірвав нігті в кров, заскімлив, але нічого не зміг вдіяти. У Дрина та Любки справи йшли краще, бо вони прихопили з собою ломика. Розумні. Вже дві пірамідки вивернули, а в нього — жодної. Що скаже Фюрер? Ще прожене. І так підозріло дивиться на його колопупкову грижу. Сьома напружився і гупнув пірамідку каблуком, лишивши чорний гумовий слід.

Тривожний дзвін пролунав над кладовищем. Земля під ногами заворушилася, і Сьома почав провалюватися в могилу. Імперським орлом нависла над ним думка — смерть! Але осівши по коліна, Сьома зрозумів, що то земля зайняла місце зогнилого небіжчика. Однак спина стала мокрою.

Від сторожки завалував собака, між дерев блиснув ліхтарик, і вони кинулися навтьоки. Зовсім нові черевики Сьома спустив у сміттєпровід, а до квартири увійшов у самих шкарпетках, заздрячи Фюреру, якого батько заради власної репутації тихцем витягував і не з таких історій.

З похнюпленою головою Сьома поволі чвалав тополиною алеєю, зовсім збезлюднілою в цей час, коли почув позаду незвичне тупотіння.

Сьома озирнувся.

Виписуючи дуги метрів по тридцять, злітаючи над верхівками дерев, від Музею народної творчості мчав загін якихось прудких, стрибучих істот, наближаючись до нього.

Сьома мемекнув ягнячим голосом, спробував тікати, однак істоти кавалерійським ескадроном пішли йому напереріз, перестрибнули через тополі і гупнули на асфальт, викресавши крицевими копитцями іскри. Вожак обнюхав Сьому, який упав, сховавши голову під руками, наче мертвий, сповільнив навіть дихання і пульс, щоб повірили, тому й порятувався, бо, гризонувши за карк, істоти поплигали далі, за колишні монастирські конюшні, що вистромляли із зелені поруйновані стіни.

Сильні ноги викидали їх вгору, немов страшних «стрибунців», які промишляли в місті після війни, заплигуючи на балкони. На копитцях поблискували підкови. Шия у Сьоми негайно засвербіла, ніби його покусали неймовірних розмірів блохи.

А може, то й були блохи?

Якби їх можна було сфотографувати; проте ескадрон вже зник. Спробуй тепер розкажи кому в інституті, що тебе покусали блощиці — здіймуть на сміх, скажуть, що ненормальний.

Ні, він нормальний — він мовчатиме.

— Харе Крішна!

Простеливши килимок у товстелезній бетонній трубі, купу яких привезли, щоб укладати теплотрасу, Неллі була від’єднана від усього небезпечного світу, який ненавидів її, посилаючи потвор, що їх і без того було досить в інституті.

Тут її ніхто не знайде, тут її серце відкриється назустріч Вчителю.

— Далекий мій гуру, ти ближчий од усіх. Далеко Сонце, та сонячний промінь пестить кожного з нас. До всіх ти однаково ласкавий — темних і світлих…

Ці вірші Неллі почала складати сама, щоб вихлюпнути надмір нових божественних почуттів, що з’являлись їй у медитації, записувала в товстий зошит, потаємно плекаючи намір при щасливій нагоді показати новим друзям, які не могли б не порадіти з успіхів своєї ревної учениці.

Як особливо довіреній вони дали їй книгу самого Раджнеша!

— Дай мені свого світла, запали мою маленьку лампадку, щоб і я побачила в собі кожен куточок, вигнала звідти темряву.

Тут Неллі стало соромно, бо побачила вона в собі такі гидкі куточки, такі печерні ходи, про які і згадувати неохота… Вчора вона вперше ударила дочку. Зле ляснула по щоці п’ятнадцятирічну негідницю, яку чекала біля парадного до дванадцятої ночі, божеволіючи від тривоги. Та зацокотіли каблучки, і з темряви виринула вона, чогось блаженно всміхаючись. Неллі затрясла її за плечі, бо обдзвонила всі морги, а та нахабно заявила, що вона вже, бачте, доросла і була на побаченні, що досить за нею стежити, наче шпигунка, бо вона сама не живе й іншим не дає.

— Шлюха ти малолітня! — мазнула її нігтями по щоці Неллі, і виляск вдарився об скляну вітрину аптеки на Заньковецькій.

Як вона посміла знехтувати її любов’ю, віддаючи якомусь сопливому хлопчиськові все найдорожче, вкладене в неї. Виходить, непотрібні були недоспані ночі з компресами, грілками, коли вони лишалися на світі тільки вдвох, марні всі муки, на які прирекла себе, розлучившись із негідником-чоловіком, коли по-вовчому вила вона в самотні осінні вечори, умертвляючи цигарками плоть, бо сама відмовилася заради майбутнього дочки від усього навіки.

І от діждала подяки!

Вдома дочка одразу сховалася у ванній, плакала там, не бажаючи відчинити, зрештою заридала й Неллі, б’ючись у двері головою, бо зрозуміла, що марно перетворила себе на стару картоплину, так і згниє. Дочка проростала вже в новий світ, залишаючи їй кухонний, і зовсім не бажала нести на спині хрест її материнської любові.

Зрештою, наплакавшись досхочу, вони помирилися, попили чаю із сухариками, бо нікуди не могли подітися одна від одної, дочка вже вляглася спати, а Неллі робила біля трельяжа суничну маску, коли й пролунав цей опівнічний телефонний дзвінок.

Дзвонили її добрі друзі. Вони чемно вибачилися й сповістили неймовірну новину:

— У місто прибув посланець Крішни!

Вони тут порадилися і вважають, що вона гідна високої честі — прийняти у своєму домі богорівну особу, оскільки в інших умови не дозволяють, а в неї окрема велика квартира в самому центрі, де йому буде зручно сіяти зерна істини.

Неллі тихо поцілувала пластмасову трубку, кладучи її на важелі.

Треба буде купити на ринку фруктів та східних солодощів до чаю, щоб було чим пригостити гостя, а для цього — зняти з ощадкнижки всі доччині аліменти, які переказував туди колишній чоловік. Вечерю вона накриє у вітальні, килим із стіни перестелить на підлогу…

Щось живе, вертке, збуджене штовхнуло її ззаду, змусивши впасти долілиць, розсунуло ноги і полізло під спідницю, прагнучи, вочевидь, її зґвалтувати.

Собака?

Але краєм ока вона побачила, що то пругка куля з метелястим хвостиком, яка намагалася прослизнути між стлумлені стегна. За нею в трубу вливалася зграя таких самих. Все те нагадало їй сперматозоїди небачених розмірів з малюнків для молодого подружжя.

Який жах!

Неллі хвицьнула шпилькою туфлі нападника і навкарачки рвонула з труби, й тут не уникнувши грубих чоловічих домагань. Ось вона — їхня мерзотна суть. Деручи коліна в кров, вона вискочила геть, кинувши в нахабу туфлю. Поранений розтікся в схожу на згущене молоко калюжку.

Забігши в туалет, вона притьма взялася мазати коліна зеленкою, обмотуючи їх бинтами. І кому про це розкажеш — засміють, говоритимуть, що вона — сексуальна маньячка.

Глянувши на білі, мов у рицаря, коліна, Неллі подумала, в якому вигляді вона постане перед гостем, і здушено заплакала, деручи шкіру на обличчі.

Того понеділка Петро Зозуля знову вирішив навідатися до своєї лабораторії.

Щоправда, її переобладнання завмерло на нулі. Директор запрошував його у кабінет, сонячно всміхався, розводився про перспективи, що чекають клонування людського матеріалу: кожен матиме собі повну копію, ніяких аномалій. Затим вставав, поплескував надраєну скриню, яка нині обіцяла ще перспективніші перспективи, але, на жаль, вимагала все більших і більших коштів.

— Ви не можете… можете не зрозуміти… зрозуміти, що велика наука вимагає жертв.

І Петро покірно підмахував кошториси, які йшли на функціонування викопної знахідки. Заспокоювало його лише те, що все однині в інституті було підпорядковане їй, навіть Петюнько й Дворкович сиділи на голодному пайку. Але, як підкреслював директор, і це було в традиціях науки:

— Переможців не судять… судять.

Звичайно, і самому б Петрові зараз ох як би не завадила матеріальна допомога. Апетит у його хлопченяти ріс не по місяцях, а по днях. Тітка Клава щоранку клала його на ваги, вдоволено щипаючи м’якушики, а воно било крильцями по пелюшці, сміялося, ніби хотіло злетіти. Однієї мамки йому стало замало, а тому тітка Клава домовилася ще з двома, які годували його за графіком.

Мамки ж, звісно, вимагали подарунків.

Якби його лабораторія виконувала план досліджень, то був би й прогрес, а так доводилося сидіти на голій ставці. Всі ці думки спадали Петрові в голову, коли він снідав і вечеряв пакетом кефіру з бубликом, але він тут же засуджував подібний меркантилізм. Всім невдоволеним у інституті товариш Дяченко пошепки сповіщав, що й свою зарплату директор вкладає у скриньку. Це був переконливий аргумент.

Добровільно перебравши на себе всі організаторсько-розпорядчі функції, скринька обіцяла ось-ось небачений вибух звільненої творчої енергії. Хоч скептики й не вірили б це, нудно посилаючись на перший закон якогось Паркінсона.

Багато див було в інституті, яких Петро не міг збагнути, а тому довірився порадам Миколая Федотовича, який по-батьківськи взяв над ним опіку:

— Начальству згори видніше! Вірою, а не розумом треба всяке указаніє сприймати. Віра — вона од бога, а розум — од сатани, бо він сумніви сієї

Здійнявшись на пагорб, Петро од несподіванки зупинився.

Над розкішним райським садом наче град пройшов. Де-де на виноградних лозах висіли самотні листочки, але й ті догризала тля, яблуні та груші стояли по пояс голі, бо від землі кору точила волохата смарагдово зелена гусінь, картоплинням повзали смугасті колорадські жуки, зривалися вниз і знову лізли на штурм, ніби заведені — і все це разом нагадувало вранішній похмільний стіл замість колишньої розкоші.

Бридливо переступаючи через всяку травоїдну твар, що ледь повзала під власною вагою, Петро прошкував знайомою стежкою в яр.

Небо над головою було ясне і чисте, ніби стерильне. Нічна гроза добряче намолотила і на ділянці з житом. Бамбукової довжини стебла поламалися під вагою колосся, зерно висипалося просто під ноги. Петро нагнувся і спробував одну зернину на зуб. Смаком вона нагадувала крейду. Золоте колосся над головою було знов-таки схоже на фальшиве, яким прикрашалися на виставці помпезні павільйони.

Органіка поступово перетворилася на неорганіку.

Коли він ступив у кукурудзяно-банановий гай, в ніс важко вдарив трупний сморід. За три кроки на землі лежала вгодована, роздута від спеки ластівка, схожа на диригента у фраці, який чомусь вирішив покінчити тут з життям. Добра вм’ятина на землі свідчила, що ластівка, певне, вже не могла втриматися на своїх крилах у небі, впала і розбилася.

Затуливши ніс, Петро обійшов її бокаса. Бідні ластів’ята, вони марно чекали матінку, розтуляючи ненажерливі дзьоби.

Вільшаник за цей час теж перетворився в непролазні хащі. Дивні, криваво-фіолетові гриби розпирали бетонну доріжку. Петро ступав через них, боячись зачепити.

Флора і фауна тут поверталися до первісних земних форм.

Крізь зелень щось блиснуло, ніби вода. Але то була не вода. Під лабораторією, на самісінькому дні яру, серед усілякого мотлоху, який скидали сюди роками, кипів, булькав, сопів живий бульйон з мільйонів куль, колб, звивистих джгутів, ковбасок, зірочок, інтенсивно ділячись і розмножуючись, достоту так, як це відбувається в краплі води під збільшувальною оптикою. Пахло сірководнем.

Петро підступив до цієї драглистої маси ближче, щоб роздивитися. Жива маса здригнулася і відступила на метр, змінюючи колір на червоний, знак небезпеки чи гніву, ніби удар струму пробіг по ній, вона чмокнула і випустила на Петра довгий лизький язик.

Сам не знаючи як, Петро одскочив метрів на п’ять, повернувся і побіг геть, спиною відчуваючи голодне клітинне тісто. Над головою дзижчала зграя білих мух, які норовили залізти до носа чи рота. Він одмахузався як міг. Тільки видобувшись на пагорб, на свіжий вітер, Петро перевів подих.

Гармонія в райській долині була вочевидь порушена. Але хто і коли зірвав заборонене яблуко з дерева пізнання, зруйнувавши насильством віковічний ланцюг природи?

Невже Розум? Розум, який через те сам пішов з цього раю?

— Впізнаєте, це ж ви?

Скульптор розкішним жестом стягнув вогке простирадло з свіжовиготовленої моделі в кутку. Цих привидів, накритих вологими саванами, щоб гіпс не пересихав, стояло в кутку штук тринадцять.

— Адекватно?

Інокентій Вольфович тільки кліпнув. Перед ним конав у агонії гіпсовий мрець, який бачив кінець світу. У зморшках відбилися нелюдські муки, сліпі очі нічого не розуміли, у розкритому роті завмер німий крик.

— Ваша копія. Подобається? Повна правда життя.

— А чи не забагато… забагато цієї правди? — обережно, щоб не показати свого повного невігластва в голому реалізмі як течії мистецтва, поцікавився Інокентій Вольфович.

— Виходячи з голого реалізму, правда є або вся, або її немає. Або перед нами ви до останньої волосини, або не ви.

Інокентій Вольфович благально глянув на молодика:

— Я не проти… проти голого. Однак, розумієте, я вихований на традиціях нашого, так би мовити, соціалістичного реалізму.

Майстер поскубав козлячу борідку:

— Бажаєте втілити кращі риси синів і дочок народу? Бути гідним сином своєї революційної доби, поєднати традиції і новаторство?

Інокентій Вольфович закивав:

— От-от. Правда повинна бути саме повна, а не худа. Вибачте за каламбур. На соціалістичному грунті повинна рости тільки така, добірна.

— Мистецтво завжди в боргу перед народом — слухняно схилив голову майстер, глибоко зітхнувши — Всі так, всі спершу хочуть, щоб абсолютна схожість, а як доходить до діла, то вимагають кращих рис.

Він витяг з-за шафи молот, поплював на долоні і безжально торохнув гіпсового Інокентія Вольфовича по тім’ю, од чого в живого на мить потемніло в очах, а з рота мало не вирвався крик:

— За що?

Але нічого такого не сталося. Його уламки розсіялися на підлозі, молодик бридливо футбольнув голову до ящика з гіпсовим брухтом і гукнув прибиральницю:

— Чи довго це сміття тут валятиметься?

Інокентій Вольфович мало не скипів од такого нешанування його колишніх членів, аде в молодика це все було в порядку речей, будення; видно, не один клієнт переживав у своїх поглядах на мистецтво подібний переворот.

У дворі виносили зі складу алебастрові бородаті голови. Профіль був настільки знайомий, заштампований, що не доводилося сушити голову.

— Енгельсів вантажать — коротко кинув скульптор.

Він зняв з полиці товстелезний альбом репродукцій, розгорнув його і покликав замовника ближче:

— Бажання клієнта — закон для митця. Цілком з вами згоден. Вся правда життя — це не є вся правда. Двоє Дивляться в калюжу, але один бачить тільки калюжу, а інший — зорі в ній. Ми повинні оспівувати ідеал. Не те, що є, а те, що має бути. Мистецтво повинно підносити, а не бути з глядачем на рівних. Який вам торс більше подобається, вибирайте — Геракла чи Прометея?

Втупившись у альбом, Інокентій Вольфович збагнув, що в принципі має бути схожий на Прометея, який вкрав у богів вогонь для людей, але попередній реалізм нагадав йому і орлів, що дзьобають печінку, тому він стримано попрохав:

— А в костюмі можна?

— Чом би й ні. У нас все можна.

— А чи не можна лисинку ліквідувати?

— Як для вас — притулив руку до грудей скульптор.

— І зросту б не завадило… завадило.

— Все буде, як захочете. Знаєте, в мене батько фотограф, то в нього перше правило: добивайся не схожості, а того, щоб клієнт сам собі сподобався.

Дорогою в інститут Інокентій Вольфович на чім світ кляв заповзятливого Дяченка. Хоч скринька і вивільнила час для творчої роботи, та весь він ішов на позування митцям, фотографам, інтерв’ю.

День його був розписаний по хвилинах.

Зате й про інститут заговорили. Стали називати не абревіатурою, а просто і скромно — Інститут Унксова. Це й справді допомогло, як слушно помітив Дяченко, одержати асигнування під новий перспективний напрям роботи.

Іпокентій Вольфович тепер цілком свідомо виправдовував деякі перекоси тим, що слава йому потрібна заради науки, а не наука — заради слави.

Це була діалектика, якої не збагнути простим смертним.

Іпокентій Вольфович здригнувся, згадавши страхітливого шершня, який навідався до його кабінету. Він спробував вигнати його свіжою «Правдою», але шершень перекусив її навпіл. І тоді стало ясно, що це загрожує його дорогоцінному науковому життю. Іпокентій Вольфович змушений був сховатися в шафу, шершень кілька разів тицьнув у скло біля обличчя смертоносне жало, але потім вилетів геть, не завдавши йому шкоди.

Смерть і безсмерття розділяла невидима тонка межа.

Міцно задраївши кватирку, Інокентій Вольфович спершу вирішив здійняти тривогу, але потім передумав.

Все в інституті мав знати і пояснювати директор підлеглим, а не підлеглі — директору, бо це підірвало б його керівний авторитет.

Врізався в пам’ять лиш хрипкий голос папуги:

— Гітлер капут!

Однак пишний парадний портрет у кабінеті все ж вивів Іпокентія’ Вольфовича з себе. Це було занадто. Кричуще порушення всякої ієрархії.

Він зажадав пояснень у Дяченка.

— Народ так побажав — непоступливо показав проділ Миколай Федотович — Зібрався місцевком уранці і кращі представники трудящих так вирішили. А глас народу — це глас божий.

Інокентій Вольфович трохи охолов, бо як кращий син народу завжди звик виконувати його волю:

— Ну, знаєте, це вже дуже схоже на ікону!

— Справді? — аж сплеснув руками од задоволення Миколай Федотович — От угодив, істинний богомаз. Що керівний портрет мусить внушать? Що оригінал єсть і бог, і людина, і дух, Яко сонце є круг, дає світло, дарує тепло, так і керівний портрет має викликати у підлеглих любов, повагу і страх.

Інокентій Вольфович тільки крутнув головою. Він не належав собі, він належав усьому народу, а тому мусив покоритися.

Він зняв піджак і сів за стіл. За хвилину Дяченко приніс на таці вранішню пошту.

— Тут до нас цікавенька заявочна надійшла. З Міністерства кавунів.

— А хіба є таке? — підозріло глянув на Дяченка товариш Уиксов.

— Аякже. В руслі спеціалізації і концентрації минулого місяця Міністерство баштанних поділилося на два — Міністерство кавунів і Міністерство динь.

— Що ж вони хочуть?

— Кличуть па допомогу науку. Міністерство маленьке, боїться, що більші затруть. Потребують нових ідей.

Інокентій Вольфович розгорнув заявку і глибоко задумався. Але нічого підходящого на думку не спадало. Втім, ляснув він себе по чолі, навіщо думати самому, коли в нього є такий апарат.

Одкривши сейф, вік дістав паку банківських купюр. Останнім часом навіть на червінці скринька не реагувала, лиш пирхала.

На столі він знайшов пропозицію одного старого херсонського агронома. Цей винахідник пропонував оригінальний спосіб зрошення колгоспного баштана за несприятливих погодних умов.

Бралася звичайнісінька верблюжа колючка, розщеплювалася, туди вставляїлася кавунова насінина. Коли над степом починали гуляти суховії, висмалюючи есє живе, колючка своїм корінням сягала глибинних підземних горизонтів і постачала прищепленому кавунові тієї води од пуза.

Пропозицію разом з четвертним Іпокентій Вольфович заправив у щілину, скринька довго кректала, виявляючи ознаки невдоволення, а потім виплюнула пожмакану дешевеньку пропозицію з категоричним резюме:

«Ввіду отсутствія масштабності прожект к утвержденію і внедренію не подлежит».

Ще за четвертний, ревматично риплячи коліщатами, проект скринька трохи підкоригувала. Пропонувалося колючку відмінити, а під баштанами провести зрошувальний дренаж на зразок футбольних. Креслення додавалося. Це вже було масштабніше, вимагало проектних робіт, будівництва спеціального заводу по виготовленню крапельних систем.

Однак це не вражало, пі, не вражало. Не було в цьому революційного поступу науки. Міністерство могло лишитися невдоволеним.

Ще за четвертний апарат видав справді гідний нашої доби проект, хоч і викладений канцеляритом.

Проблема вирішувалася глобально. Для зрошення баштанів по всьому засушливому степу пропонувалося прорити спеціальні канали, обкласти їх бетонованими плитами. А оскільки води в степу не було, то передбачалося черпати її з моря, для чого збудували геліоопріснювачі.

Це вже був проект справді фантастичний. Скільки техніки він потребував, робочої сили, якої організації!

Міністерство, яке б взялося за нього, стало б найпомітнішим на всій Землі, бо це уже була б планетарна діяльність. Навіть космічна! Ці канали вечорами б могли бачити з Марса і заздрити масштабності наших земних звершень.

І, звісно, в цьому головному Міністерстві був би свій головний проектний інститут, а в цьому інституті був би генеральний директор, до слів якого б прислухалися державні мужі, яким теж хочеться брати участь у проектах століття.

Він поцілував апарат у мідну щілину, бо що важила якась там колючка проти розгорнутої програми, яка потребувала мільярдів, обіцяючи людству вдосталь кавунів вже в третьому тисячолітті, але цієї миті в приймальні тонко заверещав Дяченко:

— Куди прешся? Тпр-ру!

На порозі виріс буйночубий, у вогняній сорочці, чоботах гармошкою циган, розгинаючи і згинаючи підкову для заспокоєння нервів,

— Можна до тебе, золотий ти мій?

— Та проходьте вже, коли ввійшли — приречено махнув рукою Інокентій Вольфович — Що у вас, вічний двигун?

— Е ні, мій срібний. Одна кінська сила. Не потребує бензину, а працює на самій траві. Дармове пальне. А відходи нічого не забруднюють, навпаки — використовуємо як добриво.

— Та невже… вже? — кліпнув Інокентій Вольфович, бо інститут марно бився над створенням економічного мотоблока потужністю в одну кінську силу — Тут державні інститути працюють, та нічого хорошого не вийшло… вийшло.

— Ну, мій платиновий, не віриш, думаєш, як циган, то й дурень. Зараз сам у зуби подивишся — він тихенько свиснув — Буланий, заходь.

До кімнати, делікатно переставляючи по паркету ноги в білих панчохах, увійшов шовковистий, гладкий кінь, косуючи карими очима.

— Ось бачиш, одна кінська сила.

— Неймовірно… ймовірно — скривився Інокентій Вольфович.

Виходить, все було так просто. І виходить, що багаторічна плідна конструкторська робота цілої проектної групи — коневі під хвіст? Цей мотоблок природа давно спроектувала?

Кінь потягнувся рожевими ніздрями до Інокентія Вольфовича, але одразу налякано форкнув, грива розпушилася, вуха стали, мов на вовка, й жеребець позадкував.

— Не бійся… бійся — ласкаво мовив Інокентій Вольфович, готовий перегризти цьому коневі горло — У нас не пропадеш… пропадеш.

— Берете? — не повірив своєму циганському щастю циган — А я вже з ним куди не потикався. Навіть у Раду Міністрів. Не беруть. У всіх персональні машини.

— Не всі… всі такі бюрократи. Ми розуміємо, що природа — то найкращий конструктор — значуще кивнув Дяченку Інокентій Вольфович — Видать цьому товаришу грамоту із золотим кантом, а його кінську силу відвести в наш Музей народної творчості. Ми не дозволимо… дозволимо, щоб такий винахід пійшов на ковбаси.

— Спасибі, діамантовий ти мій — розчулено поклонився йому в ноги циган — Від нашого маленького народу вам величезна подяка. Бо зібралися сім літ тому наші старійшини і таку думку гадали: як кінь зникне, то і циган із землі щезне…

Дворкович саме порівнював праву ногу з лівою. Права, якою він буцнув кулю, почала набрякати й сочити ледь чутний гнилісний запах. Це неабияк його занепокоїло.

Як теоретик він ніколи ніякими хворобами «правизни» чи «лівизни» не хворів. Навпаки, проповідував активні стрибки обома ногами в мішку, щоб не збочувати на манівці, не перестрибувати через етапи, але й не відставати від мас, планомірно просуваючись магістральним стовповим шляхом до світлої мети, відкриваючи щораз все нові теоретичні горизонти. Вперше в житті його, видно, поплутала ідеологічна зараза, бо ніякої іншої він не боявся — цілим і здоровим пережив усі непевні часи.

Однак події в інституті зараз викликали в нього тривогу. Щось подібне розвелося і в громадянську, коли воші їли людей.

Із важких роздумів його вивів владний директорів голос, що енергійно запитав по селектору:

— Товаришу Дворкович, прошу доповісти, як справи з модернізацією нашого апарата.

Дворкович, який у ці дні був занепокоєний лише власним здоров’ям, негайно перейшов на державний тон:

— Йдучи назустріч знаменним датам, радянські суспільствознавці докладають усіх зусиль, щоб, спираючись на гранітний фундамент, творчо розвивати теорію виправдання нашої дійсності, що відстає од передової теорії…

— Чи не можна… можна конкретніше? — урвав його керівний голос.

— Неухильно проводячи генеральну лінію в життя, ми прагнемо пізнати історичні закономірності створення цього апарата, щоб передбачити величезні перспективи його подальшого розвитку.

— А на сьогоднішній день що?

Тут Дворкович закашлявся. Він не любив спинятися на конкретиці. Його теоретичні розробки завжди були спрямовані в майбутнє, але ніколи нічого і нікому не дали в нинішньому, тому що вій особисто вважав таку теорію надто утилітарною.

— Розумієте, ми зосередили зусилля на одному з найперспективніших напрямів. Моделюємо зворотний зв’язок колективу з колективним мозком. Скажімо, один з членів мозкового колективу думає не так, як усі, тобто неправильно, тоді колективний мозок посилає електричний імпульс, досить болючий, який вибиває з голови цей негативний імпульс. Я категорично проти того, щоб хтось один ішов не в ногу, адже це гальмує загальний поступ.

— Цікава ідея. Але коли вона буде втілена? Результат нам потрібен не завтра, а сьогодні. Нас можуть випередити.

— Ну, так теж не можна. Думати так — це визнавати, що в соціалістичному суспільстві існує нездорова конкуренція — обурився Дворкович — Спершу все треба поставити на міцну методологічну основу. Он Петюнько, той вже скрізь дірок під комп’ютери наколупав, ніші повидовбував, траншеї порив, ступити страшно, а ще не знає, звідки і яких габаритів апаратура надійде. Наша чи імпортна. Ми спершу думаєм, а потім робимо, а петюньківці спершу зроблять, а вже потім думають! Ви знаєте, у цього Петюнька чорне око. Він такого може наекспериментувати, що людей з міста доведеться виселять!

Але директор урвав його на півслові:

— Скринька вимагає своєї модернізації. І ми повинні виконати її умови!

Крекчучи, Дворкович нап’яв черевика і пошкандибав па термінову нараду, плюючись під ноги на бісівські досліди петюньківців.

Петюнько сидів перед дзеркалом і тер очі. Останнім часом вони почали вилазити з орбіт., круглішати, наче блюдця. Його діймав страх невідомого.

Він мав певну підозру, шо всю ту трахомудію наслав на свиноферму Дворкович, Як придумає що, на голову не налазить. Як придумав було комуни, то зігнали всю худобу вкуну в селі, зварили у здоровенному поміщицькому казані, наїлися од пуза, лягли спати на зиму, а прокинулися навесні — голод. І що теоретично проти голоду робити — ніхто не знає. А в колективізацію мало батька не ліквідував як клас. Не вписувався, бач, у майбутнє. Коли хто не підходить під його теорію, геть зо світу зживе. Усе обіцянками годує, а народу сало дай. Комунізм де, трясця його матері?

Різкий селекторний сигнал змусив його вибатькуватись.

— Товаришу Петюнько, що у вас на сьогоднішній день зроблено для модернізації апарата?

— Практичеськи все — бадьоро відрапортував Петюнько — Все на світі повикопувано і поперевиконувано.

— Що саме?

— Дірки. Скрізь, де можна і не можна, пороблено дірки для цихвіриої техніки. Мої хлопці динамітом рвали, такі стіни. На яйцях кляті монахи мурували.

— А габарити апаратури ви знаєте?

— Ще ні. Але скоро взнаємо. З дня на день.

— Тоді ж все доведеться переробляти.

— Хіба впервой? Ми завсігда так робимо. Хай-но Дворкович сім год думає перше, ніж нічого не зробити, а ми сперва зробимо, а потім підганяємо. Оце по-нашому, а не по-їх ньому. І кашо тіки та теорія? Жисть покаже.

— А з практичного є що готове практично?

— Нема. Але буде. Упремся рогом — і буде. Ви поставте хлопцям могорич, то вони й батька рідного втоплять. У нас такі умільці, що всяку японську калькулятуру до ума доведуть. От тільки колючого дроту не вистача.

— Для чого? — занепокоївся їнокентій Вольфович, знаючи, що Петюнько свого часу ядерні реактори спрощував.

— Електропастух. Ми тут з хлопцями практичеськи змикіїтили, що коли індивідуй, бува, не так, як колективу треба, подумає, то захоче й неправильно зробить. Це півбіди. А скорше чорті-що наробить, а потім подумає. То ми вже проводимо експеримент на мавпах. Огородили колючим дротом десяток, пропустили двісті двадцять вольт, вони там сидять і думають, що їм в голову влізе, зате коли руку потягне запрещонну акцію вчинить — як блисне, то зразу жодної мислі!

— Гаразд — зітхнув Інокентій Вольфович, який знав, що з петюньківцями нічого не вдієш. Працювала там стара гвардія — Протиус, Недвига, Сучимотузок, Об’їдайло, Скороход, Слухало, Висушиболото та Перекиньрічку — Вашу б енергію та в мирних цілях. Давайте на нараду. Модернізацію треба форсувати, бо, чує серце, чекають нас важкі випробування. Ви б хоч раз щось із Дворковичем зробили як для себе, а то все — ніби для ворогів.

Вони втрьох вже закінчували розробляти кошторис по модернізації викопного апарата на сучасній основі, причому Петюнько з Дворковичем гризлися за кожний карбованець, мов собаки, коли двері розчахнулися без стуку.

На порозі постав Дяченко. Він хрестився і тицяв лівицею у вікно:

— Нечиста сила! Кара нам господня за гріхи наші!

На сонячному квадраті плацу, під вікнами, наче в маревному фантастичному сні сунули одна проти одної дві армії дивних істот — різнокаліберних прозорих куль, схожих на ті, що несуть на демонстраціях, і вертлявих рухомих паличок зловісного коричневого кольору.

Дворкович істерично схлипнув і затулив рота рукою.

Досягши постаменту, вони схльоснулися у смертельному мовчазному герці, поглинаючи одна одну, репаючи, розпихаючи конкурентів, щоб зайняти вільне місце, порожній трон, біля підніжжя якого утверджували право па свою расову вищість.

Розділ п’ятнадцятий

Вночі над містом вперше засвітилася комета.

І ніхто не знав, як, забачивши її, перехрестилася на балконі темна, висохла жінка, що знімала на дощ білизну — бо це було знамення.

Тремтячою рукою запалила вона свічку перед стемнілим образом, впала ницьма і зловісно, ніби причинна, зашепотіла, щоб не почув син, який дуже лютував, коли заставав за молитвою, вистраждані закляття:

— Гряде, гряде страшний суд, кара людям за гріхи їх. Кінець світу настає. Сказано ж у святім писанні: один творець всьому на землі сущому. А вони заснували землю залізним павутинням, пустили птахів залізних у небо, дірки пробили в тверді небесній…

Вилетіла з темряви міль, приваблена свіччиним полум’ям, затріщали крильця, й упала вона в гарячий віск, покарана за цікавість.

— Спаси і помилуй, боже, сина мого за гріхи його. Не схотів як люде жити, занісся в гордині, не дав мені внука на старість поколихати. Знаю, боже, що тоді світ кінчиться, коли відніме батько життя у ненароджених синів своїх заради марнославства свого…

Зависла над містом кривава гостя, задуха стояла в сутінній кімнаті, залізно скреготів зубами син, промчала вулицею, блимаючи синім світлом, санітарна машина, віщуючи біду.

— Антихрист гряде!

О першій годині ночі на пункті швидкої допомоги Московського району пролунав тривожний дзвінок; спотворений, перехоплений астмою, чоловічий голос насилу видавив у трубку:

— Лікарю… приїздіть… Корчувате… ми отру…

Далі диспетчер почула, як трубка вдарилась об тверде, а затим — здушене хрипіння.

Прочесавши це колишнє рибальське селище, заросле садами, «швидка» лише випадково надибала на відкриту будку телефона-автомата в кінці сонної вулички, заставленої одноповерховими будиночками приватного сектора. З будки вистромилися босі ноги. Там прихилився до стіни молодий чоловік у самих трусах. Бригада кинулася у прочинені ворота до будиночку, де горіли всі вікна і затиналася на одній ноті платівка з Пугачовою.

В квартирі медики застали страшну картину колективного отруєння.

Біля святково накритого столу з напівпорожніми пляшками та здоровенним двометровим сомом посередині застигли на стільцях та дивані роздуті, ніби втопленики, люди, що скорчилися в неприродних позах.

У спальні на двоярусному ліжку пищало двоє пухких бутузів-близнюків, що вже синіли від задухи — опухлість перекривала кисень.

Підозра впала на метиловий спирт. Але експрес-аналіз, проведений у реанімаційному відділенні лікарні, дав негативний результат. У пляшках був звичайніш самогон.

Після термінового промивання шлунків у господарів та гостей виявили великі порції неперетравлсної риби, що, видно, й дала таку реакцію.

З опиту сусідів стало ясно, що сім’я тридцятирічного майстра цементного заводу запросила гостей з нагоди нечуваного улову — трипудового сома, з яким був сфотографований щасливий рибалка на тлі залізничного моста, трохи нижче впадання Либеді в Дніпро. Свіже фото з відповідним написом стирчало з пельки сома.

О п’ятій годині ранку отруєних, які так і не опритомніли, відправили санітарним літаком до Москви, оскільки нічого подібного місцеві медики не спостерігали.

У Печерському відділенні міліції пролупав дзвінок з будівельного гуртожитку по вулиці Мечникова. Налякана вахтерка викликала наряд, щоб вгамували п’яного з білою гарячкою, який тероризує всіх мешканців.

Через три хвилини чергова машина прибула на місце події. На п’ятому поверсі гуртожитку, на широкому карнизі, прилипши спиною до стіни, нікому недосяжний, стояв роботяга у запраній футболці із зайцем, ніби накачаний автономною, і вигукував збудженому натовпу, що юрмився внизу на трамвайній колії:

— Хай живе диктатура пролетаріату та її диктатор! — він гупав себе в груди — Я гегемон, я людина зі знаком якості. Мені належать всі фабрики і заводи в країні. Я сам собі капіталіст…

Тут нога йому схибила, він похитнувся, але вчасно вхопився за чиюсь авоську з салом, що звисала над головою.

— Сам собі експлуататор. Хто був ніким, той станс всім. Мені нічого втрачати, окрім своїх ланцюгів…

Натовп знову ахнув. Але за викликом пі доспіла пожежна машина, зарозумілого «пролетаря», на якого напала манія величі, багром зіштовхнули вниз, на розтягнутий брезент, одвезли у витверезник, промили шлангом, причому вода хлистала з рота напряму, але алкоголю не виявили, зарплата була вже тиждень тому.

Зате щока була помітно запалена, а в крихітній ранці вовтузилися гнилісні білі червячки.

О п’ятій ранку його було відправлено спецрейсом до Москви.

Ясний серпневий день вставав над дніпровськими кручами.

Сонце било у позеленілий мідний дзвін з давно вирваним язиком на старій монастирській дзвіниці, оточеній риштуванням, сюркотіли коники в різнотрав’ї, виблискувала роса на гігантських лопухах з фіолетовими стеблами, що вибехкали після гроз.

Але не вірив після вчорашнього цій монастирській благодаті Яків Лукич. Все довкола йому видавалося надто зеленим, свіжим, квітучим, ніби лісове болото, навіть розм’яклий асфальт був живим і підступним.

Каркнуло гайвороння, заляиотіло крильми і здійнялося з тополь чорною хмарою. Він озирнувся — позаду нікого не було. Тільки пролунав тихий стогін, і земля під ногами дрібно затремтіла.

Яків Лукич зглмтнув слину, бо в роті миттю пересохло.

Долоні горіли од лопати. Вчора довелося влаштувати суботник по прибиранню площі перед інститутом од невідомої гидоти. Він озброїв співробітників лопатами та ношами, й усі дружно, до кінця робочого дня виносили за Музей народної творчості драглі, які хутко розкладалися на сонці і тхнули так, що над плацом зависла тисячна зграя білих мух. Довелося видати добровільній дружині хімкомплекти зі складу цивільної оборони.

Усе цс Яків Лукич вважав прямим наслідком наукового вільнодумства, од якого й завелося в інституті чортзна-що. Тут кожен думав ще захоче, і це навіть заохочувалося, тоді коли слід було думати тільки за рангом, щоб справді був зразковий порядок. Геніальні думки за штатом положені генералісимусам, епохальні — маршалам, стратегічні — генералам, тактичні — полковникам, суворо дотримуючись субординації. А рядові мають ці думки дисципліновано виконувати, тримаючи голови порожніми, щоб всип там краще поміщалися. Найліпше було б, звичайно, коли б кожен думав тільки думку безпосереднього начальства.

А що буде, коли всі почнуть думати? Не держава, а бардак.

Які з Лукпч з відразою згадував хаотичну бойню за першість, коли нікчемні миршаві кульки лізли вперед по головах більших, палички розштовхували одна одну, підступно гризучи ззаду старші, витісняли їх, пробиваючись наперед, до п’єдесталу. Там вени схльостувалися з кулями, взаємопоглиналися, утворюючи мінливі гібриди, втрачали орієнтацію і скочувалися з граніту вниз, де їх радо дерли на шмаття обійдені конкуренти, а тоді знову починався штурм вершин; воюючі сторони об’єднувалися у дедалі більші маси, доки утворили на постаменті безформну тремку клітину, що увібрала в себе всіх колишніх смертельних ворогів, злютована взаємною ненавистю. Цар-клітина замінилася на сонці веселковою барвою, переживаючи мить свого тріумфу, але з тополиної алеї вирвалася розкуйовджена ворона, приваблена ти неземним сяянням, і на льоту дзьобнула її в самісіньке тім’ячко. Пролунав тріск, клітина розсілася по швах довкола п’єдестала, неначе медуза, дихнувши у кватирки запахом перезрілого сірководню.

Одержавши від начальства команду негайно ліквідувати наслідки, Яків Лукич патріотично заборонив собі думати у час випробувань над причинами цього явища, стежив, щоб інші теж прикусили язики, для певності видав усім протигази, а коли наслідки було ліквідовано, то не стало й причин думати над причинами. По всьому виснажені співробітники лише дмухали на водянки, вдоволені закінченням суботника.

Все ніби було гаразд, однак спав він погано. Пробивши завісу залізної дисципліни, ця неорганізована біомаса вдерлася в інститут з якогось нового часу, страшного своїми непрогнозованими наслідками. Дружина, яка ввечері вийшла на балкон полити квіти, сповістила, що в небі з’явилася комета, і ця звістка знову ж таки порушувала звичну зіркову субординацію. Непевні наставали часи.

Яків Лукич вийшов на залиту сонцем площу перед адміністративним корпусом, що сяяла чистотою, бо її видраїли з пральним порошком та хлоркою, ностальгічні старшинські почуття змусили його примружитися, а коли він одкрив очі, то побачив на дверях інституту величезний чорний хрест.

Хрест було намальовано перегорілою довбешкою, яка валялася на східцях. Яків Лукич кинувся до замка. Однак замок був на місці. Хоча й трохи понівечений арматурним прутом. Зловмисник не зміг розгадати його секрету, бо він був цифровий, з шифром, Яків Лукич набрав там номер своєї колишньої військової частини.

Хрест — це було вже щось зовсім нове.

Ретельніше оглянувши місце події, він виявив також кілька нових, синюшних грибів, які росли обабіч входу, там, куди втрапили спори від одпиляного.

Яків Лукич мало не застогнав. Недарма вночі йому снилися шоколадні медалі, які внук їсть одна за одною, одриваючи з його парадного кітеля. Розжалують, їй-богу розжалують. Він недобре згадав дружину, яка вигнала його на роботу, бо мало їй, бач, було його військової пенсії, але діяти було нічого — він подався в підсобну за ганчіркою, пилкою і тачкою.

Старанно витерши вугільного хреста з дверей, що нагадав йому про різні закляті місця, де заводилася нечиста сила, Яків Лукич тричі сплюнув через плече.

Далі робота була вже знайома. Одмахуючись від мух, які налетіли на гнилий душище, він одбатував сині вуха од стіни, і вони ляснули на асфальт, здійнявши бризки.

Праворуч від входу він почепив передбачливо замовлене Дяченком на комбінаті живописне панно два на три метри завбільшки. З нього дивився в майбутнє типовий радянський науковець, натхненний рішеннями останніх форумів, в рисах якого прозирала схожість із директором. Навскоси йшов вогняний напис:

«Мудрі настанови — втілимо і перевтілимо!»

Ліворуч грибницю прикрила такої ж величини панно, на якім молодий науковець так сміливо розщеплював на друзки атомне ядро, наче рубав дрова.

«Енергію молоді — на службу рідному народу!»

Одійшовши метрів на п’ятдесят, Яків Лукич схилив голову праворуч і ліворуч, милуючись оновленим фасадом, й відчув, що в нього сверблять долоні кожен кущ в інституті прикрасити наочною агітацією. З недавніх пір руки стали погано влазити в кишені і звисали майже до колін.

Небо над інститутом було темно-фіолетове. Світив місяць, сяяло сонце. Гайвороння злетіло з найближчої тополі. І вій знову почув глухий нутряний стогін.

Пробігаючи повз адміністративний корпус, о порі літніх відпусток прикрашений революційними гаслами, що було марнотратством, Петюнько скрутив дулю в кишені.

Його хлопці напробивали там дірок стільки, що можна було й без цихвірної техніки наскрізь бачити вздовж і впоперек. Він не міг пробачити шефові такої наруги- йшла осінь, час активної консервації різних наукових культур для зимових експериментів, а йому довелося віддати кошти на чужу скриню, з якою директор носився як з писаною торбою, хоч иольза од того була дуже й дуже сомнітсльна.

За квітучими гречками, які вирощувалися без застосування всякої хімії, дідівським способом, і йшли для внутрішньолабораторних потреб, Петюнько бадьоро збіг у вибалок.

Кладка через проритий бульдозером, зарослий лободою рівчак була вивернута. Петюнько почухав потилицю. Цей рівчак ніяк не могли забути йому кеблагодариі інтелектуали, хоч він і старався для народу: хотів створити молочну річку з кисідькими берегами. Вбухав сорок молоковозів цільного молока, але, на жаль, було спечно, збиралася гроза, тому молоко скоро закисло, довелося зібрати з нього вершки і з’їсти з хлопцями самим, а на кисляк — вигнати свиней.

Через рівчак перекинули тимчасовий місток, який вірою і правдою слугував аж досі. І якій холері він нон а добився?

Петюнько підступив ближче і побачив у вогкій паркій землі сліди — босі, здоровенні, сімдесят шостого розміру. Зловмисник, певно, одрізав погоню. Але не врахував того, що рівчак був короткий, метрів сто, а тому Петюнько обійшов його гречками.

Ступивши із сонця в дубову тінь, він побачив накреслений головешкою чорний хрест вже перед самісіньким носом — на дверях лабораторії. П’яти затерпли. У його селі такими хрестами мітили всіляку нечисть. Ще на його пам’яті одну відьму добрі люди забили цвяхами в хаті і спалили, намазавши такий хрест на воротях.

Зірваний замок лежав у кропиві, двері з рипінням коливав вогкий протяг. Страшна думка пройняла мозок.

Сало! Вкрадено бодию із салом, що зберігалося в лабораторії вже триста років нетлінне! Вони вже були близькі до відкриття цього народного секрету, що обіцяв переворот в консервній промисловості.

Перехрестившись, Петюнько подався вниз.

Але злодій, видко, був з інтелігенції, бо пограбував бібліотеку. На глиняній долівці лежали старовинні фоліанти та манускрипти, де було зібрано увесь практичний багатовіковий досвід народу: лікувальні рецепти травників та чорнокнижників, способи консервації всіляких наїдків та напоїв, господарські календарі та поради, Все це колосальне багатство лишилося у спадок від монахів, а також було знайдене в глухих селах петюнькізцями.

Грабіжник перемацав увесь той практичний досвід народу, зішвиргуючи книги з полиць під ноги, не шкодуючи вицвілого трухлявого паперу, видно, щось шукав.

Порожнечею зяяли стелажі, де містилася література з початку віку. Всі новітні поради, збудовані на справді наукових дослідженнях, кудись щезли.

Але це було півбіди. Петюнько аж руками об поли вдарив, коли й на полиці, де власноруч вивів тушшю «Мої проізвєденія», не побачив жодного аркушика. Серія книжок, розробок інституту, виданих редколегією на чолі з видатним практиком тов. Петюньком, що користувалися неабияким попитом у широких верствах населення, даючи практичні поради на всі випадки життя — як сповивати і годувати немовля, інтимні поради молодятам, поради по веденню присадибного господарства, заготівлі й переробці овочів і фруктів, вказівки, як сподобатися начальству та заслужити в нього ласку — всі рукописи й видання наче корова язиком злизала.

Тепер усьо було ясно. Це діяли агенти Дворковича, бо сам він на такі діла не ходить, кишка тонка — щоб позбавити петкшьківців заслуг перед народом.

Петюнько сіпнувся бігти до начальства, але подумав, що його можуть звинуватити у забобонності.

У цей час двері різко гупнули.

Трохи шкандибаючи на праву ногу — тис черевик — однак ідейно врівноважений простував через плац на роботу товариш Дзоркович. Загальноінститутський інцидент з нашестям дутих потвор зводив факт його зустрічі з ними у одиничний, ставав у загальному контексті дрібним, не вартим занепокоєння. Не марно цей Петюнько вчора так зрадів нашестю і потер руки, мовлячи таємничу фразу: «Війна все спише».

Цс його, його рук справа. Стихійна сила. Навіть вошей бив з революційним розмахом. Створив щось, а воно почало неконтрольовано розмножуватись. Втім, сила, позбавлена розуму, занепадає од власної величини, як говорили древні.

Цікавий феномен. Все ненормальне у великих масштабах стає нормальним. Треба звичка. Велика брехня, оволодіваючи масами, стає правдою. Трохи шоковані навалою мікросвіту співробітники, потягавши вчора гнилі рештки на ношах, заробивши водянки, вже дивилися на них цілком звично і буденно, мов перебирали традиційну гнилу капусту на овочевій базі.

Тихий стогін порушив його роздуми, немовби то застогнала гора, плац затремтів під ногами.

Товариш Дворкович спинився, не розуміючи, що то. На його очах у інституті відбувалися якісь катаклізми, події випереджали теорію, і од цього хотілося мати очі скрізь.

Дмухнув вітерець, і ріг достатку застогнав, немов голодний, що конає в смертельній агонії. Мажор зник з нержавіючого горла.

Двері лабораторії були вибиті ударом могутньої ноги. Про це свідчили глиняні контури. Вхід затуляв старий, почорнілий дерев’яний хрест, вивернутий, певно, десь на кладовищі. Ледь одставивши його на бік, товариш Дворкович побачив, що на східцях стелиться доріжка з папірців, двері кабінетів прочинені.

Невже знову науковий погром?

Передчуваючи лихо, товариш Дворкович покульгав нагору, перестрибуючи через три східці, мало не падаючи на паперовому листопаді.

Там, у його кабінеті, була зібрана унікальна бібліотека — теоретична спадщина мислителів усього людства, починаючи від античних часів до наших днів. Світочі думки пропонували свої шляхи розвитку людства, яке б давно ступило у золотий вік, якби не проклятуща практика, котра пускала під укіс видатні утопії.

Наче гігантський пилосос висмоктав усе це — унікальні середньовічні єресі, автори яких не визнавали бога, проповідували загальну рівність і братство, йдучи за це на вогнища інквізиції; твори філософів Заходу і Сходу, які визнавали єдиним богом на світі саму людину, стверджували самоцінність її екзистенції; різномовні книжки вітчизняних пророків, які посміли критикувати богом дану владу, а через це опинялися у зовнішній та внутрішній еміграції, як-от — протопоп Аввакум; чимало було й самвидавської отрути різних дисидентів, які взагалі закликали не вірити нікому! Всі ці думки він як обраний богом ідеолог мав знати, щоб народ їх не знав, а керувався єдино правильною на даний момент ідеологією.

Лише під дверима, на купі, залишені як непотріб, валялися — і це чогось образило найбільше — вибрані твори самого товариша Дворковича — «Вказаним курсом».

Попри радість знайти себе збереженим для нащадків це нараз видалося товаришу Дворковичу вельми небезпечним. Заметушившись, він взяв свій перший том, спробував сховати за пояс, подумав і почав рвати навпіл. Але не зміг і тому заходився смугувати сторінки десятками. Пальці тремтіли.

Очевидно, петюньківці здумали перетворити його на догматика, прибити до ганебного стовпа, тоді як він завжди був архідіалектиком і формулював тільки передову течію суспільної думки, що була на даному етапі офіційною, рішуче засуджуючи себе за колишні помилки, коли вона відходила в небуття.

Покінчивши з першим томом, він взявся до другого. Але тут внизу на східцях він почув важкі кроки. Книжка випала з рук.

Коли Неллі Шелудько одімкнула свою патентну бібліотеку, її зустріла картина середньовічного вандалізму.

На підлозі було розкидане бите скло, пошматовані книжки, потрощені ящики од картотеки.

На її письмовому столі горіли свіжі заявки, які вона тільки-но зареєструвала. Папір чорнів і жалібно вигинався.

Неллі бухикнула. Злочинець вдерся сюди пожежною драбиною з внутрішнього двору, висадив шиби і вліз до приміщення, лишивши па підлозі глиняні сліди — вдвічі більші, ніж у середнього чоловіка. Плафон було вирвано, і зі стелі попадали шматки штукатурки, оголивши дріт.

Посередині кімнати лежала купа переплетених патентів на винаходи — золота історія науково-технічного прогресу від парової машини до низькотемпературної кераміки. У коротких формулах було викладено блискучі ідеї, які зробили діяльність людини планетарною, геокосмічіюю за своїми масштабами. Неллі й сама часом дивувалася — невже все на світі відкрито? На всі вітчизняні заявки вона знаходила відповідні зарубіжні аналоги, а коли не знаходила, то рішуче повертала як нонсенс, бо хіба може наш Іван вигадати справді щось таке.

Поруч лежав гігантський кропив’яний мішок, на вигляд двоцеитнершш, куди злодій одбирав найцінніше і найпрогресивніше.

Чому промовчала сигналізація?

Хтось кашлянув у заштореному закапелку, де вони з дівчатами пили чай, ховаючи кип’ятильники од пожежного інспектора, блакитна портьєра трохи гойднулася.

Неллі обернулася й побачила на паркеті вузлуваті, закручені нігті, коричневі ступні, що одразу нагадали їй лаврські мумії.

Штора розсунулася, і на неї глянуло таке страшне, нелюдське обличчя, так владно поманив її всохлий кістлявий палець, що вона пішла туди, мов у пащу чорного змія, зовсім не тямлячи себе.

Вуста її одкрилися для крику, найтоншого ультразвукового крику, який пойняв би всіх у інституті жахом, але сповістив про небезпеку, проте чорна долоня закрила їй світло, відгонячи важким земляним духом.

Важка була ніч, важкою була розмова з матір’ю, яку дашо слід було здати в богадільню, бо всю квартиру просмерділа єлеєм. А вранці впала перед ним навколішки, зовсім з розуму вижила, почала просити, щоб покинув він науку: — Антихрист гряде, страшний суд буде, воздається кожному за гріхи його…

Він ледь одірвав її старечі пташині лапки, на кухні розбовтав у склянці краплю ростової води, бо готувався до великих звершень, які матері його, як то кажуть, сирій землі зрозуміти було не дано.

Гігантське колесо фортуни підносило його вгору, над звичайним життям, торфяним болотом, на яке перетворювалися прості смертні. Злітав він через білосніжні &мари до розрідженого сонцесяйного простору, де жили безтілесні, але всемогутні небожителі.

Створений ним інститут переживав часи процвітання. Святково прикрашений фасад свідчив про нечуване ідейне піднесення мас. У здоровому тілі був здоровий дух. Одна святкова кампанія по гідному відзначенню знаменного ювілею неухильно переходила в іншу. Нагору йшли урочисті рапорти, право на підписання яких діставали кращі з кращих. У відділах та лабораторіях проводилися громадсько-політичні атестації, що різко підвищували внесок кожного у загальну справу.

А над усім цим процесом стояла зовсім неприкметна мідна скринька, яка пережила віки, виявившись на висоті нових завдань, які сама організовувала, всіляко домагаючись неухильного їх виконання.

І ніщо не могло порушити впевненості Інокентія Вольфовича в тому, що все це триватиме вічко. Бадьорий і усміхнений, він ступив у свій залитий сонцем кабінет, де його з ентузіазмом привітав папуга:

— Дир-ректор-ру ур-ра-ур-ра-ур-ра! Слава видатному ор-рганізатор-ру міжнар-родиого р-робітннчого р-руху!

Інокентій Вольфович сипонув заслужену порцію коноплі зеленогрудому вгодованому підлабузнику. Останнім часом він робив унікальні для птаха успіхи. Його репертуар вже вміщував три фрази. А крильми лопотів так, що боліли вуха.

Знявши піджака, Інокентій Вольфович сів за порожній письмовий стіл. Нарешті він має перший за десять літ невтомної клопіткої директорської праці зовсім вільний ранок. Вчора скринька зжувала останні запаси ділових паперів, розв’язавши з державною мудрістю купу організаційних та канцелярських питань.

Тепер він міг спраг. ді зосередитися, щоб зробити врешті-решт геніальне відкриття, за яке чекатиме його Нобелівська премія.

Інокентій Вольфович дістав із шухляди чистий папір. Феномен порожнього аркуша завжди хвилював його. З нічого могло виникнути все. З одновимірної снігової площини міг з’явитися багатовимірний світ, нове життя, осяяне призахідним сонцем. Але міг на тому сніговому полі заблукати й навік заснути на пеньку у морозній дрімоті анемічний невдаха. І тут він побачив, що ріжок паперу надгризений. Чужий рот нахабно заліз у таїнство і плямкав, перекривляючи його. Інокентій Вольфович насупився і викликав Дяченка.

— Невже у нас для творчої праці не можна… можна найти гідного паперу? Так ви скоро запропонуєте мені на газетах писати.

Дяченко винувато зігнувся, позадкував, а через кілька хвилин на столі вже лежав стосик фінського, крейдяного.

Він рішуче заніс над білим полем золоте перо справжнього «Паркера», який презентували йому на одному з міжнародних симпозіумів. Звідти зараз мав вирватися сонячний промінь, осяявши туманні засніжені простори, зимовий ліс, вовче лігвище, зчорніле на осонні, він зазирне між хмар на цю нову землю як бог, що тільки-но її сам створив.

Але нічого такого не сталося.

Капнула з пера чорнильна крапля, і на папері розпливлася амебної форми пляма. Пальці побіліли від зусилля, перо тріщало, але не відкривався перед ним одновимірний простір аркуша, замкнутий у своєму білому мовчанні.

— Хіба я не просив… просив заправляти мою ручку імпортним чорнилом? — холодно спитав він, дивлячись на прямий проділ Дячепка, який схилився перед ним у провинному поклоні — Чи моє слово тут вже нічого не значить… значить?

— Винуваті, виправимося — сумирно кивнув хрящуватим носом Дяченко, приймаючії на витягнуті руки свіжозаправлений «Паркер», позадкував з кабінету, проте в ласкавих очах його блиснула на мить зла щуряча затятість.

Щільно причинивши за собою двері, він понюхав ручку, витяг зі столу склянку з імпортними чорнилами, одкрутив і закрутив кришечку, перечекав хвилину, солодко всміхнувся дзеркалу, взяв самописку па витягнуті руки і покіс назад.

— Це вже зовсім інша річ — мовив, спробувавши її на зіпсованому аркуші, Інокентій Вольфович.

— Як ви накажете, так і зробимо — сумирно склав руки на грудях Дяченко, даруючи патронові загадкову посмішку.

Все було готове для праці.

Інокентій Вольфович підпер підборіддя і замислився. Була у нього давня мрія. Створити матеріалізатор думки. Справді, чому рослини можуть перетворювати сонячну енергію у цілком матеріальні тіла безпосередньо, а людина мусить це здійснювати опосередковано, через багатоетапну працю? Чому не дано мислячій людині такої змоги, яку мав колись творець всього сущого? Думка його втілилась у слові, а слово, слово створило всю нашу землю. Чому це вміння людиною втрачено? Знайти б цей закон всезагального перетворення енергії одна в одну, докопатися до постейнштейнівської теорії, що одкрила б фізику третього тисячоліття.

Але не викрешувалася блискавка між небом та землею, між папером і пером.

Інокентій Вольфович до болю стис скроні. Він був у повній самотності, хоч вовком вий серед засніженого поля, втупивши в сіре небо благальні очі.

Ось тобі та повна свобода творчості, якої ти так прагнув. Муки пекельні.

Давню притчу він згадав. Посадив один східний владика бліх під скляний ковпак. Сипав їм страву, поїв трунками. Та почали ремствувати блохи;

— Де воля, чому обмежують наші стрибки? Хіба ми на таке ще здатні?

Отак вони бунтували й билися три роки. А одного ранку ковпак щез. І що, ви думаєте, трапилося? Блохи лишилися сидіти на тому ж місті, де й стояв ковпак, обмежуючи стрибки незримою межею.

Ні, ні, цього не може бути. Інокентій Вольфович рипнув зубами — це він просто захлинувся од кисню після стількох років канцелярської задухи.

Скоро він випростається і зійде на належний йому п’єдестал, хмари пливтимуть повз його очі, а все дрібне він залишить далеко внизу, під ногами.

У голову полізли вчорашні безглузді кулі й палички, жахлива войовнича каша, про яку він намагався забути, не бачити її, так вона не вписувалася в його майбутні плани, передчуття звершення. Запекла боротьба двох драглистих армій нагадувала йому зняті під електронним мікроскопом мікробні війни. Але ж вони відбувалися на цілком реальній площі перед радянським інститутом — і це було неприпустимо. Хай у них там десь щось таке і траплялося, але у нас?..

Не хоче він цього бачити. Він мовчатиме, і весь його вчений народ триматиме язика на припоні, звик, бо те, чого не визнає в нас керівництво, в природі існувати не може, хай бачать його й тисячі очей.

Од напруги його почало хилити на сон.

Тепер він подивився на всемогутню мідну скриньку майже з відразою та ненавистю. Так, вона звільнила його від марудних обов’язків, дала йому свободу для творчості, але де вони — його геніальні думки? Чи, може, це провокація? Підступи його ворогів?

Він скреготнув зубами, відчуваючи, як вовтузиться, кволо спинається на ноги його приспаний мозок, не в спромозі розкліпити зализані очі, хоч смикає вже мотузку на шиї владна рука, ведучи невідомо куди — на торжище чи на заклання. Навіщо його кудись ведуть, будять від солодкого сну, коли за тебе все вирішують і виконують?..

І тут за дверима почувся галас.

Інокентій Вольфович полегшено, звільняючись від духовної каторги — завтра, все на завтра — зіжмакав попсований аркуш і кинув до корзини. Його хотіли виставити голим, але він цього не дозволить. Натисши кнопку селектора, він наказав Дяченку:

— Хто там, хай заходить.

Затремтіли двері, і до кабінету ввірвався на чотирьох дикуватий, майже голий суб’єкт, одягнутий у заячі шкури, зшиті жилами, із зарослим обличчям, підбіг трохи, але вже перед столом важко випростався і простяг волохату лапу:

— В-вовк!

— Дуже приємно — сховав руки за спину Інокентій Вольфович — Та ви не хвилюйтесь. Ми не якісь… якісь там нелюди.

Відвідувач принюхався і закивав.

— Що у вас? — люб’язно запитав Інокентій Вольфович, радіючи я такому відвідувачеві, бо він звільнив його од необхідності лишатися сам на сам зі своїми лютими думками.

— М-мова — проштовхнув слово через негнучку стовбуристу шию гість.

— Яка ще мова? Ви в каш час відкрили невідому мову?

Суб’єкт облизнувся довгим язиком на календар, де був зображений натюрморт з дичиною, і ствердно закивав.

- І яку ж?

— В-вовчу.

— А навіщо вона нам?

— Унів-версальна — підвиваючи, клацаючи зубами, мовив винахідник — Для звірів і людей. В-всього ж-живого. В-всі зрозуміють. А в-всі інші — лікв-відувать.

І тут Інокентія Вольфовича осяяло. Він збагнув глибинний задум суб’єкта. Кожна людська мова зрозуміла лише для невеличкого народу, який нею користується. Є мови, що об’єднують народи у різноплеменних державах. А є мови і міжнародного спілкування. Скільки зайвих, непотрібних. Але ж при цьому ми зовсім втратили зв’язок з половиною земного живого світу, між нами і тваринами страшкий мовний кордон. Щоправда, дельфінів чи ось папуг можна навчити людської мови, але скільки потрібно зусиль. Чи не простіше самим людям спростити свою мову до звірячої?

— Чи не можна… можна попробувати?

Суб’єкт кивнув, прокашлявся, видно, хвилювався, сів на килим біля вікна, заплющив очі і тихо-тихесенько заскімлив:

— У-у-у-у-у-у-у…

Безмежна туга самотнього серця, місячна ніч, засніжений ожеред, різдвяні вогники далекого села, звідки долинали пахощі печені, дівочий сміх — все це постало перед очима. І він без слів зрозумів невідомого, який сидів перед ним, виливаючи свої печалі та біль, прикру ворожість людського світу, для якого був вовком через свою природу, а не через єство, яке щиро жадало добра та розкоші людського спілкування.

— У-у-у-у-у-у-у…

Глибинний, грізний рик змусив завібрувати шибки, звучала в ньому жадоба повної єдності, плотської, а не ідеалістичної, вербальної, жага солоної крові, що перетікає з горла жертви у твоє у мить найвищого любовного єднання, коли повністю спізнаєш смак і сенс чужого життя від народження до самої смерті.

Загупали в інституті двері, звідусіль почувся істеричний жіночий вереск, вовча мова доходила до мозку кісток, у дверну щілину просунувся переляканий Дяченко з німецьким пістолем у руці, готовий захистити шефа.

— Досить — махнув рукою Інокентій Вольфович — Геніально! Я дивуюся, що досі ніхто до цього не додумався… додумався. Спроби були, але не такі логічні. Відведіть товариша до Музею народної творчості. Там йому буде непогано… погано.

Товариш моргнув зволожілими від розчулення собачими очима, спробував лизнути довгим шерехатим язиком руку благодійника, проте Інокентій Вольфович ухилився:

— Не треба… треба. Я цих ніжностей не люблю… люблю,

— Дв-вадцять літ в-впроваджую. Скрізь в-вовком дивляться. Зв-винувачують у перегині. А самі моє в-відкриття використовують…

Коли двері за суб’єктом закрилися, Інокентій Вольфович потер руки. Ідея була захоплююча. Він хутко накидав заявку на проект одномовності всього живого на земній кулі, що мало б величезне економічне значення, одлічив кілька купюр із сейфа і запустив у мідну скриньку для організаційного оформлення, бо ця здогадка божевільного самітника не повинна була сконати разом з ним у байраці, а дістати солідне наукове оформлення, економічне обгрунтування в стінах інституту, отримавши путівку в життя.

Скринька ковтнула заявку, тільки плямкнуло, в череві її завуркотіло, ніби дістала вона неабиякі ласощі, а затим видала проект, розрахований до двотисячного року включно: «О введенії єдіноязичія между людським і животная мірам! та іскоріиєнії ізлішкіх мов та наречій».

В першій частині йшлося про викорінення спершу дрібних, нікчемних мовок та діалектів, потім трохи більшеньких, тоді державних, далі міжнародних, а вже на заключному етані: повсюдне і виняткове введення універсальної — вовчої!

Інокентій Вольфович потер долоні. Безсумнівно, таке заінтересованим міністерствам і відомствам буде як медом по губах, адже вони самі спали й думали, як досягти такої справді інтернаціональної мети, потихеньку вводячи какцелярит.

І тут знадвору пролунав смертельний жіночий зойк, од якого кров замерзла в жилах. Інокентій Вольфович визирнув у вікно.

Через площу, білу од сонця, йшов височенний чорний монах у напівзотлілій рясі, що бовталася на мощах, несучи за плечима здоровенний лантух.

Впустивши на бетон пробірки, що розсипалися на тисячі скалок, повільно, мов у сні, осідала долі лаборантка, з якої і рвався той жахний крик.

Чорний монах переступив через її розпростерте тіло з оголеними стегнами, піддав собі мішок і мертвою ходою подався далі.

Вже навпроти постаменту він обернувся, тричі ненависно сплюнув через ліве плече і перехрестив правицею інститут.

У двері протисся білий од переляку Дяченко і прохрипів:

— Горе нам. Воскрес, Владика воскрес із мертвих…

Розділ шіснадцятий

Кипів і булькав асфальтовий казан міста. Коли Іван, постоявши з півгодинки під холодним душем, ступив у сонячний номер, то був приємно здивований. Його прокінтюжений і пожмаканий у товарняку шлюбний костюм висів на плечиках, вже старанно випрасуваний, а черевики відбивали по маленькому сонечку.

Фортуна, здається, поверталася до нього лицем. Цієї миті Іван ураз свято повірив, не міг не повірити, що віднині всі двері самі відчинятимуться перед ним, килими стелитимуться під ноги у відповідальних кабінетах, офіційні товарищі без зволікань увійдуть у курс справи і відкриють перед його дітищем зелену вулицю.

Як нема правди внизу, то мусить же вона бути десь вище? У двері делікатно постукали. Паленіючи вишневим рум’янцем, немов дівчина, в номер увійшла його добра фея — Сонька. Трьома пальцями вона тримала тацю, де ще парувало в тарелі курча-гріль під вогняним соусом, приправлене горошком, маслинами та зеленню, а на десерт — вершки з горіхами, джезвочку з кавою та коробку імпортних цигарок.

— Ваш сніданок — прокуреним баском, збившись на писк, мовила Сонька, яка не розуміла сама себе.

Од таємничого гостя йшла така правічна чоловіча сила, коренева міць, лісова глибина, такі пломінці спалахували в його бездонних очах, які могли заворожити все живе, що вона відчувала себе піддатливим шматком глини, з котрої дужі владні руки можуть виліпити все що завгодно, вивернути навиворіт, надати мінливих форм, лиш торкнувшись пальцем, а затим випалити її вогнем жертовної пристрасті і наповнити не водою, а диким вином, до чого прагне всяка жінка.

Невже закохалася? Ще внизу, спіймавши себе на ніяковості, що сама йде до мужчини в номер, Сонька хотіла звично матюгнутися, але не змогла. Глянула на себе в дзеркало і не змогла. Од незвички навіть горло перехопило. Оновлена форма не дозволила поганити вуста. Натомість вона поправила звабливий кучерик над вушком.

Вона була сама не своя. Погляд затуманився, дихання стало молочним. І це вона, Сонька, яка скручувала з чоловіків вузли, в’язала їх у ланцюги, рвала на шматки, ненавидячи довгі, холодні обійми, топтала цих плазуючих тварюк шпильками, як того рудого, потаємно мстячись за те, що стала готельною урною для плювків. І лише тепер, коли дужий чоловічий подих наповнив її відчуттям власної краси і первісності, дивним вогнем, вона краєм свідомості відчула, що жіноча глина так і може лишитися назавжди брудним шматком, грубою мискою, а може стати й мистецтвом, витвором самоцінної гордості.

Усі ці метаморфози за якихось десять хвилин невпізнанно змінили Соньку. Сердячись на себе, але зашарІвшись, мов піонерка, Сонька витягла з фартушка папірець:

— Ви просили… Тут адреса цього інституту. Знаєте, ніхто про такий у Києві і не чув. Довелося всіх знайомих на ноги поставити. Але для вас — тут вона глибоко, майже схлипнувши, зітхнула — я готова на все. Ви справжній чарівник. Правду сказати, я оце вже думала вмирать, але боялася, що не влізу в домовину. Така гидота — кругла покійниця…

— Ну, не треба. Це для мене дрібниці — зніяковів Іван, який боявся жіночих сліз — Спасибі вам за адресу. У мене тут теж справа життя і смерті вирішується.

— Просіть що завгодно — гаряче притулила руки до грудей Сонька — З-під землі дістану.

Тримаючи в руках адресу, Іван рушив до потрібного йому інституту вже твердо переконаний, що для нього нема нічого неможливого. Його апарат потрібен усім!

Ще раз тричі плюнувши в бік інституту, страшна чорка постать повернула за дзвіницю і щезла з очей. На площі лишилася тільки зомліла лаборантка.

Була дванадцята дня. Пролетів над інститутом літак, знижуючись на Жуляни. Тріщав на столі телефон. Середньовічний міраж серед білого дня?

Але чому така мертва тиша настала в усьому інституті, чому прилип до стіни Дяченко, закотивши очі під лоба, чому шепотить тремтячими вустами благальні закляття:

— Згинь, щезни, сатано!

Інокентій Вольфович, у якому враз ворухнулася темна, наче кішка, підозра, пильно глянув на свого беззмінного вченого секретаря:

— Що це було?

Дяченко, не тямлячи себе, дрібно перехрестився і озирнувся:

— Схоже, ніби Владика воскрес, тьху, тьху, тьху!

— Який ще Владика? — гостро спитав Інокентій Вольфович, відчувши миттєві ревнощі до своєї влади.

— Засновник цього мракобісся. Відкопали ж позаторік мумію у дзвіниці… А все той Розум проклятущий. Випросив у Якова Лукича, казав, для дослідів, бо все одно наші на сувеніри розтягнуть. Водою свосю живлющою хотів сприснути, побачити, що вийде. От воно і вийшло, щоб він на тім світі перевернувся. Казав же їм, треба кілком осиковим прибити падло, бо добром не кінчиться. Тепер він нас усіх своїми кістлявими руками задушить і в могилу за собою потягне…

Дяченко затулив горло руками, ніби згадав щось страшне. Це вперше Інокентій Вольфович побачив, що той чогось боїться. Чорне волосся вороновим крилом прилипло до черепа.

— Що ж робити, викликати міліцію?

— Сохраки господь — замахав руками Дяченко — Все що завгодно, тільки не міліцію. Та ви знаєте, що про нас вищі інстанції подумають! У радянському інституті завівся воскреслий монах? У стінах солідної установи клерикальним духом тхне. Не інститут, а монастир? У найпередовішій ідеологічно науці? Та одразу наїдуть комісії і на нас хрест поставлять! Мовчать треба. Наш гріх, нам його і спокутувати.

Спершу атеїстично непримиренно налаштований Інокентій Вольфович остиг, ніби його розпеченого стромили в крижану воду. Справді, з міліції повідомлять в райком, з райкому — в міськком, звідти — в ЦК: у місті завівся заповідник церковного культу, на це чудо з’їдуться богомільні фанатики з усього світу. Словом, замість інституту буде філія Києво-Печерської лаври. Радикалізм тут, без сумніву, недоречний.

— Але що оцьому монахові у нас треба? — вже зовсім не по-директорськи, а по-школярськи запитав Інокентій Вольфович.

Дяченко перехрестився:

— Ох, якби ж я знав…

Тут двері гуркнули, і до кабінету ввірвався мокрий червоний Петюнько, втираючи рукавом вишитої сорочки чоло:

— Ви мені в лицьо скажіть — що для народу важніше: теорія чи практика? Ви на базар вийдіть і спитайте. У ваші брошури, де повна комунізма вже давно наступила, з кранів молоко й горілка течуть, баби сало по п’ять рублів загортають, з міського пролетаря три шкури деруть. І скіко тих теорій на оселедці пішло. Нагризлися люди граніту науки, вони сала хочуть. А їм нову теорію в зуби. Потерпіть ще трохи, люди добрі, не завтра, а післязавтра комунізм наступить. Поки не живіть, потерпіть, зате внуки ваші го-го як поживуть, ковбаси з унітазів полізуть.

— Та що трапилося врешті-решт? — затулив вуха пальцями Інокентій Вольфович, якого цей селянський натуралізм шокував.

— Агенти Дворковича увесь практичеськиії опит у мене покрали. Осінь іде, народ харчі на зиму заготовля, а де наш науковий рецепт? Винесли у мішку, щоб голод організувать. Прошу прибить їх до ганебного стовпа.

— У вас винесли бібліотеку? — Інокентій Вольфович перезирнувся із Дяченком. Цього він аж ніяк не сподівався.

Проте обговорити цей факт їм не дали. Вискнули двері, і в кабінет просунувся, шкандибаючи на одну ногу, обурений Дворкович.

— Луддити — прошипів він — середньовічне варварство! Я завжди був проти фракційності, за монолітну єдність. Але з цими підкуркульниками нам не по дорозі. Петюньківці вирішили залишити державу без світлої мети, без теорії! Куди нам іти? Праворуч, ліворуч, вперед чи назад? Суцільна пітьма. Вони хочуть змусити народ жити одним днем. А що ми зможемо пообіцяти йому, коли сьогодні нічого не буде? Звідки візьметься стимул до соціального оптимізму? Вони вкрали в нас майбутнє! Прошу винести їх на суд історії!

— Що трапилося? — спитав Інокентій Вольфович, який ніколи не бачив Дворковича таким соціально особисто активним.

— Пропала моя унікальна теоретична бібліотека, і насамперед, хочу підкреслити, мої твори — Дворкович втер сажу зі скроні — Наївні самогубці. Чого варта практика без теорії? Проклятий капіталізм розвивався собі стихійно, тому й загниває тепер абсолютно теоретично. То вони хочуть, щоб наш ідеально розвинений соціалізм загнив на практиці? Та, як хочте знати, без теорії життя припиниться, а як не припиниться, то що ж це буде за життя?

Інокентій Вольфович знов перезирнувся із Дяченком. Вочевидь, тут діяла третя сила. Але що вона хотіла цим довести?

Відчинилися двері, і до кабінету тихо впливла бліда, немов сновида, Неллі Шелудько, шия якої була закутана в безглузду газову хустинку. Ступивши кілька кроків, вона почала осідати.

Посаджена на стілець, Неллі Шелудько зацокотіла зубами об склянку:

— М-мене хотіли задушити…

— Хто? — звелися на ноги Унксоз та Дяченко.

— Н-не знаю… Якийсь ґвалтівник, некрофіл. Він хтів мене задушити, а потім насолодитися мною.

— А більше нічого? — скептично запитав Інокентій Вольфович, озираючи цю відому всьому інституту екзальтовану самітницю.

— Між іншим, коли це йому не вдалося, він виніс з бібліотеки всю свіжу патентну літературу, найновіші заявки на відкриття. Такий нічим не погребує.

— Все ясно — зітхнули Унксов та Дяченко.

Тепер справді дещо з’ясувалося. Воскреслий із мертвих бузувір обкрадав тільки бібліотеки, вибираючи з цих скарбниць людського мозку все найцінніше. Але навіщо?

Й тут Дяченко знову смикнув шиєю, ніби його душили, звівши горі божевільні очі:

— Точно він, Владика! Він же свою кращу в Європі бібліотеку зібрав, щоб стати найрозумнішим од інших. Тільки піхто не знає тепер, де вона… Згадав, є в мене у літописі такий факт.

Холодною блискавкою серед ночі у Інокеитія Вольфовича сяйнула думка, в яку тепер було важко повірити, але яка й справді керувала злочинними діями божевільного мерця:

— Він що, науково-технічний прогрес захотів зупинити, історію людства повернути назад?

І почув, як шипить, віддано киваючи йому в вічі, Дяченко:

— Саме так, саме так.

На той недавній вереск у інституті визирнув із свого крихітного кабінетика і Петро Зозуля. Бетонованою площею повз порожній п’єдестал ступала чорна мумія, чомусь дивно знайома йому, але жива, двометрового росту і з мішком за плечима. Біля дзвіниці вона зупинилася і тричі презирливо плюнула.

Плив за вікнами тополиний пух, а може, й не пух, роїлися дивні мухи, високо в блакиті летів трудяга АН-24, з Дніпра долинув гудок теплохода, а тут у всіх на очах бродила середньовічна мумія.

І враз ніби морозом обсипало шкіру. Страшна здогадка схопила за горло. Ця випростана мумія була точною, але збільшеною і живою копією тієї, коричневої і скоцюрбленої, яку він побачив у лабораторії Розума.

І зв’язався, загримів кандальним дзвоном ланцюг страшних подій, який вже давно почав незримо обплутувати його в інституті, невблаганно втягуючи у щось страшне.

Чи не тому так важко спав його син, чи не тому стогнав серед ночі?

«Ангеле мій сонцесяйний, якби ти знав, що я наробив!..»

Події виходили з-під контролю. Нова думка жахнула Інокентія Вольфовича. Зовнішня небезпека значно переважала внутрішню. Інститут перетворювався на обкладену зусібіч ворогами фортецю.

Мертві хапали за п’яти живих. Це все Розум! Навмисне оживив цього монаха, щоб дискредитувати інститут, а директора перетворити на науковий труп. Лежить тепер і потирає руки в могилі.

Увечері про цю подію бабський сектор негайно роздзвонить по всьому місту. Підуть чутки. Інститутом зацікавиться народний контроль. Хіба можна таке допустити? Ні, хай вони краще в інституті пацюків їстимуть, з голоду вмиратимуть, але сміття з хати не винесуть.

Він потер посіріле чоло:

— Шила в мішку не втаїш… втаїш. Народ у нас все одно все знатиме.

— Брехня! — аж підскочив на стільці Дяченко — Зі своїми ми справимося.

— Як? — нудно спитав Інокентій Вольфович.

Товариш, Дяченко приязно вишкірився до мідної скриньки:

— Давайте зі старшими за віком порадимося. Інокентій Вольфович одкрив сейф, одлічив кілька банкнотів і благально простягнув їх досі всемогутній скриньці.

Та плямкнула, завурчала, ригнула чимось тухлим, але натомість видала гербовий папір:

«УКАЗ

Во избежаніє подрива обороннага могушоства і государственнага авторітета перед лицьом вооружоиких до зубов заморських супостатов приказиваю сію обитель наук перевести на режим найеекретнішей роботи. За разглашеніе хиб і нєдостатков в работє, кое-где імєющих мєсто, могущих опорочить наш государственний строй, виновних наказивать отрубанієм язика і ссилкой на каторжний работи на новостройки вєка».

— Геніально! — Інокентій Вольфович посипав свіжі чорнила пісочком, який тримав для папуги, здмухнув і вручив Дяченку: — Негайно до виконання.

Хай тепер тут хоч відьомський шабаш відбувається — буде за сімома печатками. Інокентій Вольфович розправив плечі:

— Так, а що з цим робитимем, мертвяком? Може, капкани поставити?

— Ні-і — покивав пальцем Дяченко — Поставити капкани — то визнати, що він справді існує. А так — забобон, який у наш радянський період ми рішуче засудимо.

- І все ж якихось заходів треба вжити?

Дяченко вперто захитав головою:

— Ніяких заходів. На все воля господня. Хіба мало в нас рабів божих, що різні єресі приносять, які ладні кого завгодно голими руками задушити. Хай будуть наші руки чистими перед господом. А з цим виповзнем ми доручимо першому-ліпшому дурневі боротися. Хай переконає нас у своїй винахідливості.

У цю сонячну годину, коли повсюди в місті ділове життя було в розпалі, Іван вийшов з першого тролейбуса на проспекті Науки. Цей світлий, широкий, з фізичними, хімічними, ядерними інститутами обабіч проспект нагадав йому дорогу в майбутнє, що закінчувалася семибарвною веселкою через Дніпро. Отак піде він і піде по містах і селах цим мостом, несучи народові свій диво-апарат.

Але загорівся червоний світлофор, Іван розгублено заозирався, не знаючи, куди іти далі, мало не втрапив під колеса рефрижератора, і майже ніс у ніс зітнувся з бабцею у викошеній вохрівській формі, яка тягла на собі коромисло з двома відрами води.

— Чи не скажете, бабуньо, де тут у вас Інститут фундаментальних проблем?

Баба поставила відра і пильно оглянула Івана з голови до ніг:

— А ти по шпигун?

Іван захитав головою, трохи знічений атмосферою всезагалької пильності в цьому районі.

— Ану, дай око.

Бабця полізла брудними пучками йому в око, одтягла повіко і невдоволено пробурчала:

— Справжнє. Я тут на днях упіймала зі скляним. Фотографував суб’єкт наш об’єкт. А ти хто будеш?

— Винахідник я, бабусю — засоромився Іван.

— Тоді іди отако вниз вуличкою. Як побачиш Лису гору — отам саме і є твій інститут. Я звідти джерельну воду кошу, вона для очей добра, на шістнадцять кілометрів без бінокля бачу, а коли приставлю театрального — то зрю, що і в супутнику робиться, чи нема секретної апаратури.

Завдавши бабі відра, Іван попростував униз порослою липками, курявною, розбитою вуличкою, що вела в яр. Інституту все не було.

Лиш иразоруч надибав цегляну споруду, з вікон якої сичала пара, лунали злі жіночі голоси. Невже це? Та на полупленій вивісці значилося: «Лисогорський банно-пральний трест».

Збрехала стара, пустила на хибний слід? Але вже за гаражним кооперативом, під яким спало в поросі троє собак, на величезній, майже облисілій горі він побачив у зелені параболічні антени, кілька труб, трансформаторну підстанцію, корпуси, що ховалися між старих дубів. Щось у цьому було монастирське, вічне.

Нарешті у глухому двометровому паркані знайшовся пропускник, У скляній будочці солодко спала позеленіла від старості вахтерка, пустивши цівку слини на стіл. Іван навмисне гуркнув турнікетом, але вона й бровою не повела.

Плив, плив над алеєю тополиний пух, залягаючи в снігові озерця. Каркало на тополях гайвороння, ліниво перелітаючи з дерева па дерево. Зелень була вицвіла і зжовкла.

На чорному гранітному п’єдесталі серед площі схилив голову лискучий ворон, гріючись на осонні. Забачивши Івана, він моргнув смоляними очицями, зловісно каркнув і полетів геть. Під ногами захрумтіли рештки скляних пробірок.

Громаддя інституту кинуло на Івана чорну тінь. Ніде не було жодної живої душі, і кроки його відлунювали у академічній тиші. Але Іван бадьоро розправив плечі і рушив широкими східцями назустріч долі.

Інокентій Вольфович дістав чистий аркуш паперу і знову заніс над ним ручку. Все, все йому сьогодні заважало. Хіба в таких умовах можна працювати, розкрити свій творчий геній? Хоч в обід випаде вільна година.

А це гарна ідея — зробити інститут секретним. Хто не запитає, що робите — державна таємниця, не в вашій компетенції, виконуємо особливе завдання спеціального баночного посолу.

Та й цих винахідників слід відшити. Пруть і пруть. Кожен ідіот вважає, що він гешй. Сяде на похмілля в своєму робітничому гуртожитку, зведе три лінії вкупу — і, гадає, відкриття. Тут цілий інститут роками б’ється — і нічого. А воно з-під трактора вилізе — і босоніж в науку.

А чого ж — матрос з маузером нашими фінансами керував? Пролетарські письменники були? Передові свинарки й пастухи державою управляли? Народні академіки гриміли?

Хто був нічим, той стане всім! Але як з нічого може бути щось? Дурень і при комунізмі лишиться дурнем.

Суспільство завжди буде пірамідою, і місць на вершині завжди буде менше, ніж унизу. А всі розмови про рівність — це утопічні думки про плоску Землю.

Інокентій Вольфович стиснув скроні пальцями. І де ж той дурень, який завжди виконував усі чорні роботи?

І тут у двері лунко постукали. Інокентій Вольфович покірно звівся, чекаючи нових неприємностей. Він добре знав закон троїстості нещасть.

У сонячному стовпі в кабінет ступив Іван. Серце його жайвором тріпотіло в грудях. Тут він правду знайде. Тут його обов’язково зрозуміють і підтримають. Од палких закликів виростали крила. Адже за спиною він тримає незвичайний апарат, що здатен реалізувати всі віковічні мрії народу, найзаповітніші бажання кожного.

Апарат зможе дати людині повне щастя. Коли паровий двигун працював на капіталізм, то його апарат стане двигуном соціалізму.

Жодна розумна і талановита думка, що зародиться у, може, й не дуже вченого, не залишиться піснею без слів — всі вони народяться в світ, дістануть плоть і кров у його апараті.

Йому назустріч, широко розкривши обійми, йшов виснажений каторжною розумовою працею директор цього закладу, зовсім несхожий на традиційних академіків, які паличками підпирають бороди, дивлячись на світ у чехівське пенсне.

— Здрастуйте! — Іван так щиро привітався, що Інокентій. Вольфович змінився на обличчі і подмухав на злиплі пальці — Дуже приємно познайомитися: Ось дещо змайстрував для вас. Коваль я, Іван Іваненко з Іванівки.

І пан зняв з пліч речмішок і виставив на полірований стіл свій чорний ящик, що виглядав доволі кустарно проти сяючої мідної скриньки навпроти. Інокентій Вольфович трохи зчудовано дивився на його черевики, виготовлені у райпобуткомбінаті на індивідуальне замовлення. Видно, ця людина міцно стояла на землі.

— Певно, не чекали, зайняті? - Іван делікатно всміхнувся, даючи зрозуміти, що, якби не надзвичайний привід, то хіба б він таку заклопотану людину турбував.

— Чого ж, наш святий обов’язок — спілкуватися з народом. Спілкування з масами для нас — невичерпне джерело творчого натхнення. Як кажуть, тільки вас тут і чекали. Давайте без церемоній. Що у вас там? Важке? Вічний двигун?.Одразу мушу засмутити — поки не приймаємо, всі склади ними забиті. Ви краще скажіть, чи зможе він когось убити, коли впаде з третього поверху?

Іван розгублено знизав плечима. Інокентій Вольфович обійшов довкола нього, відчуваючи, що це саме те, що їм потрібно. Теж двометровий. М’язи сталеві. Хоч як мився, а ще й досі тхне машинним маслом. Бач, ще залишилися такі богатирі в глибинці.

— Вибачайте, забув, як вас там, скажіть, коли не секрет, що ж це у вас таке?

Іван підтягнувся, бо з телепередач про винахідників знав, як багато важить подати свій товар гідно.

— Матеріалізатор психічної енергії. МПЕ-1.

— Та ну? — скривився Інокентій Вольфович, ніби його підступно вдарили під дих. Цей тип що — думки вгадує? Його заповітна ідея? Невже ж ця скринька опанувала енергію єдиного поля, постейнштейиівську мрію фізиків світу з’ясувати одним загальним законом генезис всесвіту, а маючи заповітну формулу — стати рівним Всевишньому творцеві, який з порожнечі створив світ, знаючи лиш одне заповітне Слово, яке стало початком усьому сущому — Такого не може… може бути.

— Чому не може, коли воно є — простодушно розвів руки Іван.

Інокентій Вольфович скептично торкнувся чорного ящичка свіжою хустинкою. Саморобка, бач, фарба лізе. Фарбована гіпсова кішка народного умільця з базару.

— І що це може?

— Та все — лаконічно мовив Іван, трохи стемнівши на лиці за свою гордість — Тільки лихі заміри не реалізує. Я тут запобіжник проти злого дурня поставив.

Інокентій Вольфович ворухнув жовнами, ну й день сьогодні. Час, час викликати психіатричку.

— Так-таки і все? — Він сардонічно підтис губу — Всього не може навіть бог. От скажіть, чи зможе він створити камінь, який сам не зможе підпяти?

Всі оті шоферюги та слюсарі входили в його кабінет орлами, розгортали з онуч «вічні двигуни», пробували запустити, бекали-мекали, що якби отутечки шестірня була справніша, то все б закрутилося. Але ніколи нічого, звісно, не крутилося, бо не тямили ці народні умільці ані бельмеса у техніці, чотири дії у математиці не могли виконати. Тому й виходили з цього кабінету як мішком прибиті і йшли собі по магазинах купувати ковбасу.

— Може, вона у вас ще й працює?

— Чого ж, працює. Що ви зараз забажаєте — те і виконає.

Інокентій Вольфович, якого життя останнім часом роздирало надвоє, лиш на мить уявив — як було б добре, коли б його було двоє: один був би директором, приймав би цих божевільних винахідників, а другий — у цей час займався чистою творчістю. Міг же бог бути собі в трьох іпостасях, тому, певно, так багато і встиг.

— Чи не змогли… змогли б ви, шановний — директор безнадійно втупив очі в стелю — створити мені дублікат, двійника?

Іван полегшено зітхнув:

— Можу й трійника.

— Ви, бачу, жартівник — невдоволено насупився Інокентій Вольфович.

— Які тут жарти, чим більше хорошої людини, тим краще.

— Досить і двійника.

— Тоді ставайте сюди.

Змучений, висмажений Інокентій Вольфович покірно почвалав у куток, чекаючи лиш, поки ця комедія скінчиться, а дебелого ковальчука не в службу, а в дружбу можна буде послати на божий промисел.

У груди йому націлилося темне вічко, дешевенький об’єктив, ковальчук натне на апараті кнопку, розширилися очі божевільного винахідника, стало страшно, але було вже пізно.

Фіолетове сяйво охопило його, він розчинився в прозорій сфері, перетворюючись на протоплазму, на мертве і живе, на світле і темне, атомарну суміш, з якої волею випадку зародилося все живе на землі, магнітні бурі роздирали його, він міг стати й звіром, і людиною, зникнути назавжди, як пропущена ланка в ланцюгу від мавпи до людини — він став краплиною світу, яка себе не усвідомлювала.

І враз усе скінчилося.

Просто перед ним, ніби виступивши із дзеркала, стояв він сам — трохи розгублений, з мішками під очима, з крапельками ноту на верхній губі, помітними залисинами, побронзовілий. Він дивився собі в очі, відчуваючи містичну відчуженість од самого себе. Схоже трапилося тільки одного разу на похмілля, коли він голився у ванній, залитій неоновим світлом денної лампи. Він напився тоді до смерті, бо дізнався, що Оля вже лежить у сирій землі. І вселенська байдужість та самотність враз подивилася із дзеркала йому в очі, нічого не бачачи перед собою. Де він був у ту мить? Але та мить минула — він показав собі язика і хрипко засміявся.

Однак тут вона не минала. Він потер перенісся, сподіваючись, що все це — оптичний обман, й по-ідіотськи підморгнув собі, мовляв, брешеш, старий. Його холодний розум стояв за два кроки перед ним і сердито думав про себе — навіщо це жалюгідне загравання, з тебе ж просто знущаються. Вщипни себе і прокинься. Він ущипнув себе за щоку, стало боляче, хоча він, другий, дивився на себе з холодним презирством, ніби його щоку вщипнула чужа рука. Він прокашлявся, глянув на Івана, який, склавши руки на грудях, милувався своєю роботою — це неподобство треба було негайно припинити.

— Я… — він змовк, тому що водночас говорили два охриплі голоси, сердячись один на одного за ніяковість, якої не можна було показувати — тобто ми, тобто я…

Він плюнув на підлогу й одвернувся від себе, не бажаючи себе бачити. У вікні зчорнілими від напруги очима він озирав знайому залиту сонцем площу із порожнім п’єдесталом, де дрімав ворон, далекі простори над Дніпром, в яких ширяли птахи, збираючись у передосінні зграї, куди і його потягло — кинути все й податися світ за очі; і в цей же час він бачив перед собою насмішкуватого ковальчука, який вдеволено спостерігав за їхньою поведінкою, поставивши диявольський експеримент цад ним, директором інституту.

Він різко повернувся і пішов до крісла, охоплений єдиним адміністративним почуттям, в якому не було місця й тіні для творчого звільнення: негайно припинити знущання над собою під час виконання службових обов’язків. Біля столу він зіштовхнувся з собою плечем, як порядна людина, зупинився, пропускаючи себе вперед, але ніхто не йшов. Тоді він знову ступив крок і боляче вдарився боком об ріжок столу.

Позаду рипнули двері, і на порозі з’явився Дяченко, щоб доповісти про виконання вказівки. Щелепа йому одквецялась, він повернувся туди-сюди, не відаючи, до кого звернутися, очі полізли в різні боки, він висунув роздвоєний на кінці язик, мугикнув, сховав його назад і зачинив двері з того боку.

Інокентій Вольфович з безсилою люттю подумав, як зараз сідатиме в крісло, що комусь доведеться стояти, а може, й піти геть, побачив, як ображено грюкає дверима кабінету і залишає рідний інститут, спостерігаючи за собою з вікна.

— Хватить! — хором сказав він — Я… ми… директор інституту, не можемо… можемо дозволити глузувати над офіційною особою! Поверніть мене назад!

— Хватить то ц хватить — добродушно кивнув Іван — Може, щоб переконатись, ви потиснете один одному руки?

Інокентії Вольфовичі перезирнулись і гуркнули кулаками по столу:

— Не забувайте… забувайте, де ви знаходитесь!

І знову блиснув фіолетовий промінь, огортаючи його м’якою сферою, стемніло в очах. На мить він перетворився в аморфний агрегатний стан, лишившись безім’яною часткою мислячої матерії, яка ще не виділяє себе із усього сущого, а потім розплющив очі.

Він стояв у кутку сам. Нікого поруч не було. Страшні хвилини фізичного та метафізичного роздвоєння минули, немов сон. Він знову був самим собою.

Приязно всміхався до нього сільський ковальчук, погладжуючи свій чорний ящик, всього цього просто не могло бути і не було, прибулець просто шарлатан, гіпнотизер, обдарований від природи фізичним даром Распутін, який вміє заговорювати царську кров. Але йому він зуби не заговорить.

— Все це суперечить науці — він авторитетно поправив краватку, стегно боліло — А що суперечить науці, те суперечить і природі.

— Може, тому, що науці досі не відомо?

Інокентій Вольфович моргнув. Не такий простий був цей Іван, як здавалося.

— «Я», «не я» — це все чисто психологічна субстанція. У нас, знаєте, особистість настільки колективістська, що в неї може виникнути не тільки двінникове, а й всенародне «я». Я — це народ, а народ — це я. Але це не означає, що цього відчуття домоглися саме ви своїм апаратом. Чи не могли б ви продемонструвати що-небудь матеріальніше?

— Що?

Інокентій Вольфович обнишпорив очима кабінет, гадаючи, яке б завдання знайти цьому самовпевненому містифікатору, щоб поставити його на місце, розвіяти і в своїм серці нехорошу підозру, що отой загадковий чорний ящик справді може те, про., що він тільки невиразно мріяв над чистим аркушем паперу.

— М-м, чи не могли б ви створити, скажімо, хоч би невеличкий антигравітаційний екран? Дуже б допомогли інститутові. У нас, знаєте, над цим ділом вже тридцять три роки сім докторів технічних наук б’ються.

— Раз треба, то треба, спробую — Іван потер чоло, насупив брови, але нараз його обличчя проясніло: — Зробим так…

Блиснув фіолетовий промінь, у кабінеті на мить стемніло, затремтіло світляне яйце, схоже на кульову блискавку, Інокентій Вольфович заплющив очі, чекаючи вибуху, а коли розплющив — на паркеті під дверима лежаз килимок.

Звичайний, базарний килимок з лебедями на озері, альтанкою кохання, де на містку залицялися козак з дівчиною — улюблений мотив містечкових богомазів.

— Оце і є, з вашого дозволу, антигравітаційний екран? Може, ви й гіпсових котів робите?

Іван хотів було гідно відповісти, але вирішив стриматися, бо сам переживе, а ного апаратові доведеться потім кепсько.

— Ви спробуйте.

Посміюючись, лаючи себе за те, що дав втягнути у цю дитячу гру, коли стільки серйозних справ, Інокентій Вольфович ступив на благенький килимок, який ніби потрапив сюди з магазину уцінених товарів.

Стеля прийняла його тіло, що крутнулося в повітрі, і відбила вниз. Упав, правда, він трохи збоку, викрутившись у повітрі, мов кіт.

Труснувши головою, він сів, одсовуючись од килимка подалі. Болів карк, рукав піджака був у вапні. Відцентрова сила кинула його на стелю, і тепер він з жахом думав, що трапилося б, якби стелі не було.

Він летів би в повітрі, набираючи першу, а потім другу космічну швидкість, одяг хутко б загорівся, перетворюючи його на палаючий смолоскип, яким би вій і увірвався у крижаний відкритий космос, навіки одлітаючи в інші світи.

— Ви можете це прибрати?

— Можу і прибрати — Іван дуже хотів сподобатися покупцеві, а тому треба було виконувати всі забаганки.

Він нахилився і акуратно згорнув килимок у рурку, щедро простягаючи Інокентію Вольфовичу:

— Беріть, ви ж замовляли.

Інокентій Вольфович сховав руки за спину. Тепер він уже пересвідчився в серйозності чорного апарата — тон справді міг чимало.

— Фантастика!

Він прокашлявся і покликав Дяченка, який негайно виріс на порозі:

— Прошу вас, віднесіть це в наш Музей народної творчості, а товаришу підготуйте грамоту із золотим кантом.

Дяченко тямуще кивнув.

Інокентій Вольфович подивився на відвідувача новими очима. Чи й сам він знав, що приніс за спиною? Це ж справжня сенсація, техніка третього тисячоліття. З таким апаратом, звісно, можна йти па кого завгодно, навіть на марсіан, якщо вони здумають напасти.

— Скажіть, а він може, приміром, спопеляти?

— Коли треба буде, то й зможе, дивлячись що.

Інокентій Вольфович визирнув за вікно і побачив на алеї стару засохлу тополю, де знову здійняло ґвалт гайвороння.

— Ось вам і об’єкт, давно муляв око.

Іван мовчки поставив апарат на підвіконня, помасував скроні, блиснув у повітрі ясно-синій імпульс, од якого стемніло в очах в усього інститутського колективу, тополя па алеї враз спалахнула жовто-оранжевим полум’ям, затріщали гілки, перелякане гайвороння здійнялося в небо, розносячи тривожну вість. Тополя горіла мов свічка. Із кривавою насолодою дивився на це безкарне аутодафе Інокентій Вольфович, прикидаючи, які можливості відкриває ця штука, коли потрапить у справді надійні руки істинного вченого.

— Цікаво, а скільки ваш апарат витрачає електричної енергії на такі от дії? — обережно поцікавився Інокентій Вольфович, все ще сумніваючись у тому, що перед ним його вже реалізована заповітна мрія — Знаєте, ефектність таких дослідів одне, а практична ефективність — зовсім інше.

— Чому електричної? — здивувався Іван — Він діє, як я вже казав, на миелительиш. Все залежить від потужності мозку, його можливості генерувати нові ідеї, втілювати їх у життя. Коротше кажучи — від таланту.

Інокентій Вольфович прикусив язика. Так, ця чорна скринька діяла на омріяному ним принципі. Нематеріальну психічну субстанцію перетворювала на матерію. Втім, де тут межа? Мозок народжує думку, а думка народжує мозок. Хоча, як відомо, буває і мозок без думки, і думка без мозку, нічия…

— Цікаво, дуже цікаво. Але ж ви знаєте, що у нас державний інститут, а не приватна лавочка. Критерій істини — практика. Ваш апарат, щоб прийти до споживача абсолютно надійним, вимагає нових випробувань. Нестандартних, так би мовити. Якщо ви не проти… проти, давайте випробуймо ваш апарат на живучість. Згодні?

Іван був згоден на все, тому рішуче кивнув.

— Так от, зв’яжіться з моїм секретарем, товаришем Дяченком, він введе вас у курс справи. Даємо вам усі повноваження. Справитеся — ваша взяла, не справитеся, справитеся — ми не винні… впині.

Ще нашіптував Інокентію Вольфовичу на вухо здоровий глузд, що все це — нісенітниця, наукова фантастика, та вже розгоралась божа іскорка у надсвідомості — сторожовій вершині мозку, освітлюючи землю нічними вогнищами, що єднають всі недремні розуми, вістуючи про наближення нового і невідомого.

Випередили його, випередили. І хто — простий сільський коваль, самодіяльний ложкар у науці, дитя природи, якому вона сповістила на вухо свою сокровенну таємницю. Бач, з кувалдою та зубилом у таємницю матерії заліз, а як же професіоналізм, велетенські наукові організації, колективізація культури? Організація ніщо перед особистістю?

Де, де справедливість? Цей маленький чорним ящик перетягував за науковою вагою і дивну мідну скриню, якою він тільки-но пишався. Була між них принципова різниця, але яка- він не міг збагнути, лиш знав — вона принципова.

Ніби всю вагу землі приніс цей Селянинович у своєму мішку. Чому на світі так? Блукає думка між людей, всі її бачать, відчувають, а лиш один явить її світові. Блаженний, що й ціни їй скласти не може.

Він важко захитався в кріслі, зіжмакавши порожній аркуш паперу.

Зла, ніби лезо, посмішка розрізала його вуста. Що ж, ці суперники варті одне одного. Правильно Дяченко придумав. Хай борються. А вони тим часом вправляться з модернізацією. Він ляснув долонею по столу:

— Ми ще побачимо, який апарат сильніший — саморобний чи професійний!

Розділ сімнадцятий

Зіграла гімн радіоточка, захрипіла і вмовкла.

Мертва, давучка тиша настала в старому товстостінному флігелі, схожому на монастирську келію. Стало чутно, як монотонно цяпає з ринви вода, бо за вікном тільки-но відшуміла гроза, як заворушилися, ожили таргани в пошматованих підшивках поруділих, ще дореволюційних газет; вибігло на середину запущеної вежі мишеня, послане на розвідку, нюхнуло повітря, пискнуло і стрімголов чкурнуло в нірку.

Стояли на цинкових стелажах нумеровані теки, забиті документами, шворки скріплені сургучевими печатками, од архівної куряви крутило в носі і хотілося чхнути, крізь зарешітчане стрільчасте віконце сполохи вихоплювали благенький канцелярський столик, на якім лежала трипудова книжка в дубовій обкладинці, замкнута на ключ.

Увечері товариш Дяченко, який завів Івана сюди, на другий поверх занедбаного флігелька хиткого гвинтовою драбиною, гордовито пояснив, що тут, оддалік від суєти суєт, він пише літопис рідного наукового закладу, як до цього закликають вищі інтереси науки. Щоправда, ступивши в свою келію, товариш Дяченко заметушився, книгу розшив, вийняв кілька аркушів, сховав за мазухою, а книгу одразу замкнув на старовинний ключ.

— Чує моє серце, сю ніч ця нечисть сюди нагряне. Недарма скрізь нишпорив. Тут у нас снецархів збігається. На кожного з колишніх і нині сущих наукове досьє, мною зібране. Всі-всі тут, єресіархи, безбожники проклятущі, менделісти-вейсманісти, від аз до ять…

«Навіщо це вам?» — крутилося на язиці в Івана, та згадав старий принцип — зі своїм уставом у чужий монастир не суйся. Чимало дивного розповів йому товариш Дяченко, закликавши у час грізної небезпеки забути певні підозри і горою стати на захист державного інституту од нечисті.

Тут товариш Дяченко надихаюче подивився йому у вічі, перехрестив, благословив на подвиг:

— Буде тобі, сину мій, перше випробування. Сидітимеш тут на чатах, а як ця мумія гнила ненароком нагряне, то мусиш довести, чого твій апарат вартий — спопелиш на місці. Ні, ліпше четвертуй і голову нам принеси. Тоді повіримо. Хоча… — тут товариш Дяченко недовірливо глянув на ящик у речмішку — боюся, не візьме його сучасна техніка. Кілка осикового треба, стривай, зараз розпоряджуся витесати і принесу. Упир ненаситний, завсігди чужу кров пив, бо своєї не мав.

Мертва давучка тиша стояла у вухах, немов зупинилися всі годинники на світі. Зіпершись на кілок, притулився Іван у закапелку за старовинним, в чорній рамі, облупленим дзеркалом, куди його сховав товариш Дяченко, пояснивши, що нечисть дзеркал не любить. Вірив і не вірив у того чорного монаха, практично гадаючи, що то промишляє на книжковому дефіциті якийсь вигадливий бібліоман.

Терпко пахло осиковою корою, визирав місяць з-за розкошланих хмар, віддалялася гроза, гули вже ноги, бо ні випростатися, ні присісти Іван не міг, у тиші чулося йому вже кумкання жаб на Зміївці, місяцем плив він по небу, шукаючи рідне обійстя.

Бачив він у одчинене вікно, як спить, тривожно здригаючись, Марія в пуховій постелі. Душно їй, місця собі не знаходить, волосся прилипло до чола, молоде біле тіло світиться проти місяця, мов алебастрове.

Бачить — двері в кімнату тихенько рипнули, і чорна тінь у них заповзає, звивається. Вигнулася навпроти столу, голову звела — стара змія золоті зуби шкірить, роздвоєним язиком ворушить, шніра довкола шиї гармошкою пішла.

— С-спиш, Маріє, ну, с-спи, с-спи…

Вилізла на ліжко, вляглася збоку і на повне Маріїне персо зирить, слина з рота капає. Лизнула раз, вдруге, чогось усміхнулася щасливо Марія у сні, зручніше тоді їй персо підставила — на, на, плямкнула гадина та як присмокчеться до її серця сухою спраглою пащею, немов пиявка, пирхає, хлебче — наливається першим жіночим молозивом, тужавіє на очах, хвостом виграє.

— Встань, Маріє — сіпнувся Іван, вдарився тім’ям об стелю в закапелку і прокинувся.

Ураз поторгав хтось штибу внизу на дверях, ніби обмацував, заскреготів метал об метал — і вщухли навіть миші в йорі. Тоді вперся той, засопів, задвигтіла дверна коробка, і луснула, немов перетягнута струна, товста штиба.

Заблимала тривожно тьмяна сигналізаційна лампочка в келії, важкі мертві кроки залунали на першім поверсі. Тоді вдарили чимось важким по дротах, од короткого замикання сипонув сніп іскор, бахнула вакуумна колбочка, і все згасло.

Іде!

Взяв Іван свою скриньку на груди, приготувався зручніше, щоб гідно зустріти таємничого гостя. Звичайно, можна було б і спопеляти зловмисника па місці, тільки поріг переступить, як наполягав товариш Дяченко, нічого, мовляв, з ним панькатися, але Іван вирішив з’ясувати, хто це такий, куди награбоване ховає, щоб розплутати всю ниточку.

Дрібно заструсилася підлога од тих кроків, зарипіли, зойкаючи, східці, задріботів, наче живий, канцелярський столик, і спинився той перед жерстяними дверима в келію. Тоді завібрували воші, прорвали бляху дві чорні кігтисті руки, немов була вона паперова, і ступила у рвану дірку висока чорна тінь.

Викресала вона іскру, і звела над головою смолоскип, що виповнив келію тривожним танцюючим світлом. Зловісні вогники миготіли в скляних очах, вищирилися, ніби в посмішці, жовті зуби, брязнув здоровенний меч при поясі, універсальний ключ од всіх замків.

Втягнув чорний монах восковим носом повітря, підозріло роззирнувся і рушив вздовж стін, ніби шукав когось. Намацав Іван сенсорну кнопку, вже уявивши вогняний факел, бо добре, певно, мумії горять, ні ступив той до дзеркала, блиснули порожні скляні очі, дихнуло могилою, і сахнувся він сам від себе, плкшуїш. ш на богопротявнс свічадо. Зітхнув Іван, мав товариш Дяченко рацію, добре знався на нечисті, передбачливо намазав його машинним маслом, щоб людським духом не пах.

Упевнившись у безпеці, дістав мертвяк з-за пазухи безрозмірний кропив’яний міх, прилаштував факел у керамічну вазу з ікебаною, і заходився коло секретного архіву, скидаючи з полиць справи, на збирання яких бідолашний товариш Дячеико потратив усе життя. Набивши свій рептух по саму зав’язку, вій вже спробував завдати його на плечі, та помітив у кутку столик із товстелезною книгою.

На таку вдачу монах, певно, не сподівався, бо завис над літописом славних інститутських діянь, мов не вірив собі. Підняв він ту книгу на руки, прнтис до грудей, обнюхав, опустивши пергаментні повіки, зловісна посмішка ковзнула обличчям, а тоді скрутив дулю і переможно тицьнув угору.

Зарипіли його кістки, затенькали жили, виважив він ту книженцію собі на плечі, спробував прихопити й мішок, але не здужав. Ще раз озирнувся, блимнув скляними очима, де засвітилося по місяцю, прихопив смолоскип і загримів східцями вниз, певно, вирішивши обернутися за два рейси.

Ще хвилю посидів Іван у засідці, намагаючись збагнути побачене, пройнявся повагою до товариша Дяченка, монах справді був і діяв мов по-писаному, небезпека виявилася реальною і вимагала не розумувань, а діла.

Він одяг речмішок і рушив слідом за цим середньовічним грабіжником бібліотек.

Холодний злий вітер порпався в сміттєвих бачках на задньому дворі, де стояв флігель. Місяць інколи виринав з попелястих хмар, що бігли в безвість, і в ті просвіти бачив Іван згорблену постать, що йшла вантажним проїздом, тягнучи на плечах книгу немов важку могильну плиту.

Усе це було настільки ілюзорно, ніби він дивився жахний сон.

Але, моргаючи габаритними вогниками, ішов на посадку літак, чорна постать зупинилася навпроти постаменту, провела сатанинського птаха очима і тричі плюнула йому вслід. Тоді почухав монах спину об ріг гранітного куба і подався далі, підкидаючи довгу чорну тінь у каптурі.

Вже перед дзвіницею монах знову сторожко озирнувся, по-вовчому повертаючись всім тулубом, а тоді завернув під риштовання, зникаючи з очей.

У власну могилу ховається?

Стримуючії серце, щоб не калатало, Іван зняв черевики і босоніж зробив перебіжку через широчезну бетонну площу.

Вітер гув у порожньому дзвоні, виводив тужну пісню без слів, бо давно-давно вирвано йому було язика. Рипіли сяк-так зліплені підмостя довкола старої дзвіниці, хилитаючись, немов живі, ляпотіла рвана толь на забитих навхрест дошками вікнах, гупали двері, що бовталися на одній петлі.

Іван припав до вікна,

У мінливому червоному світлі було видно, як дістав чорний монах із піхов лискучий, зовсім незачеплений іржею меч, колупнув могильну плиту в центрі, виважуючи її набік, перехопив руками і зі скреготом одсунув, відкриваючи одверсту порожню могилу.

Сплигнув монах у яму, потяг за собою книгу, затріщало трухляве дерево, зайнялася могила червоним світлом, загупали кам’яні кроки, спускаючись кудись униз, доки й щезли, лишивши темряву.

Потер Іван чоло, прагнучи збагнути прокляту загадку — чому найцінніше людина неодмінно хоче забрати з собою в могилу?

На годиннику була третя ночі.

Ясно, що цей гробокопач поніс здобич у своє лігвисько, а потім повернеться за мішком… І саме в цей проміжок треба заскочити в мертвяцьку «малину», щоб застукати злодія на гарячому.

Цікаво, чого він ще туди натяг? Іван згадав про єгипетські піраміди, куди, жадібні й до потойбічного життя фараони стягали золоті ложа, дорогоцінні шати, вірних коней і улюблених дружин. А ще кажуть, люди втомлюються від існування. Це дивлячись від якого… Ковалеві, певно, й на той світ молот у могилу клали…

Вже з годину він стояв під вікном, до сліз вдивляючись у пітьму, але злодій все не з’являвся. Невже він сів ту книгу читати?

Іван переступив з ноги на ногу, випадало йти грудьми на амбразуру. Він підняв речмішок, але тут знову червоно засвітилася могила і вигулькнув чорний монах, вочевидь, чимсь невдоволений, бо голова йому сіпалась, а очі жевріли ненавистю.

З гуркотом він задраїв отвір могильною плитою, припалив од старого смолоскипа новий і подався на вулицю, щоб забрати решту награбованого.

Іван прилип до задньої північної стіни.

Тепер шлях був відкритий. Іван ступив у дзвіницю. Але могильна плита не піддавалась. Вже й нігті зірвав до крові, та ніби приросла. Від безсилля він тупнув по ній, плита хилитнулася, маленький камінчик запав у щілину, трохи її перекособочивішь Тепер вчепитися було за що. Затріщали його м’язи, плита стала на попа, хитнулась, упала і розкололася на дві половини. Чорний отвір зяяв перед ним.

Іван сплигнув у могилу і тут-таки побачив, що торцевої стіни немає. Хід у печеру?

Іван чиркнув сірником — при вході, який було колись замасковано вже струхлявілими дадшши, стояли смолоскипи. Електрики, як у лаврських ігечерах, тут ще не знали.

Полум’я вихопило камінні приступки, що стрімко йшли вниз, глина над головою була закіптюжена, але виднілися свіжі смуги, у печеру тягали щось вельми громіздке. Вона була зовсім не розрахована на сучасних людей, які дедалі вище росли над землею.

Скільки літ тут ніхто не прибирав. Клоччям звисало сіре павутиння. У ніжній глиняній куряві відбилися босі сліди, либонь, сімдесят шостого розміру, які встиг залишити господар печери.

Хто і коли викопав її? Монахи, щоб віддалитися від земної суєти для бесід із богом, спокутувати земні гріхи, протистояти бісівським спокусам? А може, й втікали нею до Дніпра, коли орди оточували монастир і чекали, поки голод вижене виснажену братію на милість переможців? Вже сімдесят східців нарахував Іван, червонішою ставала глина, глухіше звучали кроки, відчутніше тхнуло смолою та солодкавим єлеєм. Вхід був кривий, впирався раз у раз в брили піщанника, які копачі змушені були обходити, а на сто тринадцятій приступці підлога вирівнялася.

З двох боків над Івановою головою нависли страхітливі алебарди, перекриваючи шлях. Але тіні їхні були живіші од самих вартових. Двоє забраних у поіржавілі лати осілих кістяків стояли тут непорушно вже не одну сотню літ, нагадуючи поганенький провінційний музей, де такі лякають відвідувачів при вході. Іван підняв забрало, і до нього вишкірилася коричнева пичка з щурячим хвостом у зубах. Видно, розкрив рот од смертельного жаху і подиву. Охоронці були міцно прикуті до стіни довгими ланцюгами.

Далі печера ширшала. У видовбаних нішах на вичовганих колодах, скуті кайданами, сиділи й лежали невідомі великомученики, ніби чекала в тисячолітній черзі на прийом, так і поснувши тут навіки. Стіни де-не-де були пообписувані передсмертними прокльонами та богохульствами, ніби панелі в казеннім туалеті.

У бічних штольнях, наскільки сягало полум’я смолоскипа, за решітками теж лежали в глиняному поросі нещасні, а деякі навіки прикипіли руками до іржавого заліза, яке вони тоді не змогли подужати, хоча нині впало воно од одного доторку пальця.

Все це було схоже на в’язницю, тільки середньовічну, й Іван міг тепер порівняти, наскільки пішло вперед будівництво тюрем.

За метрів сто хід вивів у дбайливо обстругану круглу залу зі стемнілим іконостасом, де впадали в око ретельно виписані картини Страшного суду та пекельних мук, які чекали грішників на тім світі — брехуни лизали розпечені сковороди, клятвопорушників чекало розкішне «скрежетаніє зубовне», од якого брала оскома, перелюбниць одружували з макогонами, а перелюбникам виривали щипцями гріховні органи, щоб зробити з них райських пупсів. Торгував яблуком пізнання схожий на таксиста змій, підморгуючи з райської яблуні. На те, що випадало єретикам, важко було й дивитися…

На чорному закіптюженому хресті, що підпирав стелю по центру, був добротно прибитий цвяхами різьблений, весь у глибоких тріщинах, Ісус Христос, з якого уже геть зійшов католицький рум’янець, од чого він став схожим на звичайного ироцингованого ув’язненого.

На кам’яній плиті перед вівтарем було вибито якісь літери. Іван підніс смолоскип ближче і прочитав латиною:

DOMINICANES

A. D. 1233

Внизу ка стемнілому щиті було вибито орденський знак, де зображався лютий нес, який несе в зубах смолоскип.

Цей знак, видно, увічнював дату заснування церкви й ім’я засновника. Неясна згадка з шкільного підручника історії, чогось присвітлена кривавим тлом вогнищ, майнула перед мисленним зором. Домініканес? Домініканський орден? Тут, у Києві?

Такого проето не могло бути. Невже свята інквізиція простягла свої руки так далеко вже тоді? От чорт, як погано вчили їх історії, дивишся на все наче сліпий.

Іван рушив далі.

За хвилину він ступив у ще більшу залу, схожу на майстерню. Стояли тут чудернацькі колеса, до яких 6ули спинами прив’язані мумії, крутити їх мали за корби теж мумії, але не голі, а в рясах. Під стіною стояли нахилені драбини, ніби спортивні, шведські, але там лежали й розірвані мотузками навпіл страждальці. Попід стелею до сволока, ніби копчена грудинка, на страшні гаки було вчеплено кільканадцять чоловік нижче середньої вгодованості. У кутку стояла тринога з гостряком, на якій задом сидів вже дуже нещасний, бо гостряк той стирчав із живота. На долівці валялось кілька, сухоребрих, шкіра яких на спині була намотана на качалки із зубцями. Біля зчорнілого вогнища на лаві Іван надибав цілу купу інструментів, схожих на ковальські, але не зовсім. Щипці мали трикутні зуби, лещата були у формі чобота, з гвинтом, у ковшику застигло олово, а нещасний, який ковтав його перед смертю з лійки, показував тепер у грудях вічне олов’яне серце. Була тут і дивна маска — з ріжками, довгою дудкою замість рота, яку одягли на себе мощі, застигши перед столом, заставленим мисками та пляшками.

Всі воші тут сконали разом — і палачі, і жертви, ніби застала їх велика біда, зупинивши буденну працю в самому розпалі. І за віщо ж люди так мучили одне одного, коли всіх їх чекав один кінець?

Незабаром під ноги втрапили кам’яні плити, що, певно, вели вже в саме святая святих. Йти стало веселіше. Доріжка різко повертала праворуч, Іван вже заніс ногу, щоб ступити у невеличкий передпокій, де смолоскип вихопив дубові готичні двері, стіл, де схилився у вічному сні писарчук, але тут чистий дитячий голос за спиною скрикнув йому на вухо: стій!

Іван озирнувся. Нікого позаду не було. Але й плита попереду була без жодного сліду — чиста й цнотлива. Сліди поновлювалися далі, ніби її перестрибнули.

Іван обережно наступив на цю незайману плиту носком черевика. Ураз вона провалилася, зашелестіла, набираючи швидкості, і за мить ляснула у воду, здійнявши бризки, що хлюпнули в лице. Мороз пробїї шкірою. Оце і його таке чекало. Здушений крик — і підземна криниця. Вовча яма для невтаємиичених.

Однак чий оклик він почув? За спиною була тільки таємнича матерія, схована в ящик. Невже печерна інтуїція — голос крові?

Іван перестрибнув на той бік. Усе тут було як у звичайній приймальній, тільки замість вішалки в кутку була обладнана невеличка шибениця, де гордо тримав голову вішальник.

І знову на цих дверях був зображений пес із смолоскипом. Він торкнув кільце, однак вони були замкнені. Такі без тарану не візьмеш. Іван зняв з пліч апарат, наводячи на замок, блиснув промінь, і на плиту впав ще теплий ключ із сімома борідками. Заскреготав давно немащений замок, зарипіли завіси, неохоче впускаючи профана, і Йван ступив у підземну залу, створену, певно, самою природою, бо смолоскип вихоплював лиш нерівні кам’яні стіни, а стеля губилася в мороці. Плюскотіла між брил підземна річечка, джерело давало їй тут початок. За мільйони років непокірна вода вимила собі вільне місце під кам’яним зводом, утворивши в легких породах підземну мушлю.

М’яко зашелестіли крила за спиною, на плечі опустилося щось безтілесне, зголодніле, бо штрикнув його в шию жалкий хоботок, безпомильно знайшовши сонну артерію, Іван схопив осатанілого нахабу, який затріпотів шкіряними крильми, не бажаючи одриватись, кинув під ноги і наступив черевиком. Бризнула кров — свіжа Іванова кров.

Під ногою конав упир, здоровенний, реліктовий, з отих, що смоктали кров киян сотні літ тому. Грона таких упирів, затулившись крилами, спали до пори до часу в скелястих пазухах.

Іван перейшов ручай, де на світло смолоскипа збіглися білі тіні — невже печерна форель?

У повітрі, у нерушному повітрі відчутно запахло згарищем, шкіряний дух нагадав про різдво, коли смалять кабанів. В глибині попід стіною, звідки пробилися ззовні коріння, марно шукаючи тепер спожитку, бовваніли темні купи якогось майна.

Боже ж ти мій!

У величезній триметровій кучугурі, ніби шкіри на бойні, лежали перед ним старовинні, напіврозкладеиІ, погризені книги в обкладинках з телячої шкіри. Сторінки їх од довгого лежання набрякли, вижолобилися, злиплися в пергаментні бруси.

Скільки ж то мудрості людської лежало тут, скільки невідомої історії, яка стала темним проваллям у часі, скільки царювань і князівств з їхніми пристрастями перетворилися тут на купу гною, скільки таланту й мудрості було навіки замкнуто в кам’яній могилі!

Невже це і в та найбільша в Європі бібліотека, що її зібрав отой легендарний Владика, якого так боявся товариш Дяченко, киплячи праведним гнівом? І як все це поєднати — найбільший любомудр і найбільший могильник?

Зо двадцять возів книг, як прикинув Іван, марно лежали в купах, доходили у вогкості, хоча могли б прикрасити бібліотеки університетів, де передавалися б з покоління, в покоління, боронячись від тліну та пожеж, щоб і намить не згасла в народі духовна лампада.

Зашаруділо у найближчій купі, нашорошився Іван, блиснули проти вогню маленькі червоні очиці, вистромилася з книжкового праху вгодована щуряча морда з довгими вусами. За нею вигулькнула друга, жіноча, схожа на фарбовану перекисом блондинку. Далі семеро менших. Ціла щуряча сім’я. Зашипів глава, страхаючи прибульця, замахнувся Іван осиковим кілком, й чкурнула сімейка геть в темні печерні глибини. Скільки ж поколінь цих щурів зросло на делікатесних духовних харчах, пропустивши їх через шлунок, але так і не стало інтелігенцією.

Забрів Іван між берестяні грамоти, що. височіли торішніми сніговими заметами. Вони збереглися краще — були пісніші. Од його кроків скотилася з вершини одна рурка просто під ноги, ніби благала- людино добра, візьми мене до рук, розгорни, прочитай, бо пропадаю я тут. Якийсь майстер-гончар Варфоломій з гончарної слободи слізно просив Владику: ‘

«Умудрував мене Господь зело кріпкий розчин для муровання зробити. Беру я двоє возів глини та віз крейди, що її з Тавриди купці привозять хати білити, і сім діб випалюю в домішці. Потому мелю сей корж на дрібне мливо. І таке борошно виходить, що коли каміння ним ліпити у храмах божих, то тримає незгірш од яєчного розчину. Од дощів ті стіни не розмиваються, а тільки кріпшають. Коли була б на те Ваша милість, можна було б довкола граду Кия стіни змурувати неприступні, щоб од варварів боронитися, які паш люд у бран забирають, святі місця оскверняють. Думав ту науку учням передати, але боюся — не встигну. На Іллю віз я глину з копальні, дощ ішов, то потягло коней в яругу, переламало мені возом хребта. Останні дні мої минають, далі вже Господь забере до себе небесний град будувати, то хотів би добрим людям свою науку лишити…»

Почала кришитися береста в руках, ніби крило метелика, лиш встиг прочитати Іван обурену резолюцію навскоси:

«Єресь. Навіть у Римі такого немає, то і в нас не може бути!»

Перший цемент? Майже тисячу літ тому? І чиєсь байдуже гусяче перо поставило на ньому бюрократичний хрест, спираючись на відому догму: немає в рідній землі пророка, тільки за кордоном. А якби вислухали біля смертного одра той простий проект кілька підмайстрів, розійшлися по землі руській, навчаючи народ? Які б міста досі виросли, які б ремесла забуяли. І Київ би, оточений тими мурами, вистояв від навали ординців, не впали б хори в Десятинній церкві, не наступила б багатовікова ніч. І куди б було проти Києва прогнилому Римові. А так… Лиш зубами скреготнув Іван, уявивши, які порожні захмарні очі дивилися на цей крик душі, як треба було зневажати народну мудрість, щоб отак кинути бересту через плече на погибель.

Нахилився він до землі і взяв другий сувій. Бив чолом Владиці якийсь монах-переписувач Кирило:

«Сподобив мене Бог узріти у сні літери не писані од руки, як ми зроду-віку у своїх келіях робимо, а олов’яні чи бронзові. Робити їх так: вичавити у сирій глині, а тоді залити кожну буквицю розплавленим металом. А як застигнуть, то випалити й ту глиняну сторінку у печі. Далі намастити їх фарбою, покласти згори пергамент і притиснути трохи пресом, що в монастирській винарні стоїть. Тоді за один день монах зможе дістати сторінок таких числом днів у році, а за рік — вийде стільки ж книжок, яко днів у году. Маю смиренну думку, що це понесе священні книги та житія у народ, мов вітер листя восени, просвітить та наставить на путь Божу темні душі. Бо ж сказано у Писанії: «Не хлібом єдиним живе людина», то треба її нагодувати досита і хлібом духовним».

І знову продерло гусяче перо на бересті убивчу резолюцію, плюючись чорнилом:

«Єресь сатанинська! Коли народ сам знатиме все, то чи потрібні будемо йому ми? Ос лушпина, що пропонує замість вино робити книжки друкувати, самого під прес покласти».

Ех, і влип ні за що ні про що цей невідомий Кирило. Хотів народ просвітити не чим-небудь, а Біблією та житіями, та, видно, й ці плани стали ие до шмиги передбачливому і хитрому інквізитору.

Ще один згорток скотився під ноги. Взяв і його Іван. І одразу навіть у горлі пересохло, бо це клопотав перед Владикою теж Іван, син Іванів:

«Прочув я, що збирає ваш монастир по всіх землям мудрість народну, про що мандрований монах у нашім селі говорив, то привіз я на оглядини те, що може людину в небо піднести. Злетів я в своєму селі аж під хмари, то зміг завчасу побачити, що йде на нас кочова орда. Вдаривпро те на сполох, й гуртом оборонилися ми од неї. Якби на всіх кордонах держави нашої виставити такі чати, то жили б ми у безпеці. Кажуть, що ведете ви вчені бесіди в монастирі з отими, що нове вигадали, берете їх на повне своє забезпечення, віддаляєте навіки од мирських зваб та справ, щоб горіли в трудах, освітлюючи шлях істині. Так монах ваш казав. Не знаю, чи проб’юся на прийом, то сповіщаю, що оселився я у ковальській слободі, сухарів маю на три доби, А щоб не думали, що брешу, то ось малюнок, на чім я під хмари літав».

Але вирваний був той шмат чи вигризений, а навскоси пройшлося рипуче перо:

«Тричі єретик! Смерд хоче з Богом зрівнятися. Спалити, поки народ у слободі не скаламутив».

Розпалася в долонях береста, не витримавши гарячого людського дихання. Отак спустили того сміливого літуна на грішну землю — одним розчерком.

— Люди добрі — прошепотів Іван — та що ж це таке? Такі скарби згноїти! Та ми ж через це, може, на тисячу літ відстали. Бач, давно б і вічні міста будували, і книжка була б в кожній хаті, і літали б, як птахи. Де б зараз народ наш міг бути, у якім тридев’ятім комунізмі? А людство?

Стиснув Іван кулаки, шукаючи невідомого писарчука, який пером у носі скобртів, щоб чхнути на такі винаходи. Але порожньо було в печері, мовчали стіни, вірно тримаючи таємницю, і звертався Іван до червів, які їх точили.

Пішов Іван далі і в кутку надибав зчорнілий камін, в якому щось тліло, чорний стіл перед ним, високе крісло, а поруч з товстим окоренком — купу свіжих книжок, всю крадену інститутську літературу.

Лежала й на столі книжка літопис, більшість сторінок вирвано і на свічці спалено.

Видно, читав злодій свіжу літературу, вивчав, а вже потім спалював. От тобі й любомудр, збирач книжкових скарбів. Правду товариш Дяченко сказав.

Упир він — тільки духовний.

Поворушив Іван товстий шар попелу в каміні, не одна тисяча книжок там згоріла, грівся коло духовного вогню, чужих пристрастей цей мертвий читач, пробуючи й собі розігріти кров у жилах.

Невже все отут так і аітліе, пропаде навіки, як славна історія інституту, що стала вже чорною книгою, бо лишився од неї тільки попіл — кінцевий продукт усякого горіння?

Повернувся Іван, обережно взяв у долоні рештки останньої берестяної грамоти, що сконала вже без душі, поклав на стіл, розчохлив апарат, натис кнопку, заграло світляне яйце, од якого кинулися тіні в найдальші кутки, і випав з нього чистий свіжий сувій.

Розгорнув і побачив, здавалось, навіки щезлий малюнок — високо під хмарами, між птахів летить повітряна куля, а з корзини махає йому рукою крихітна людинка, його далекий пращур.

— А ще казали, думку можна вбить. Людину можна вбить, а не думку. Не людині вона належить, а людству. Рано чи пізно народиться в світ. От чого тільки завжди пізно, а не рано. Але тепер я вас, хробаків могильних, на сонце виведу. Знатиме народ про вас усю правду!

Застогнала враз гора, ніби щось велике й темне повернулося в ній, гупнула зі стелі грудомаха, ледь ухилився Іван од вірної смерті. Видать, вліз туди, куди не просять, копнув глибше, ніж простим смертним дозволено, зазирнув у таку страшну канцелярію, яка своїх таємниць і через тисячоліття не хотіла видавати.

Центнерів зо три важила брила. Позадкував Іван, коли й відчув, як уперся йому під ліву лопатку гострий меч.

Чорний монах!

Вхопила його кістлява рука за чуб і повела до м’ясницької колоди біля каміну. Не здогадався спершу Іван, навіщо вона, лиш тепер побачив, що присипана сіллю — од мух.

Заклекотіло щось у чорних грудях, безпомічно озирнувся Іван на свою рятівницю, що стояла на столі, ніби й собі уявив, що зараз буде — покотиться під стіл його голова, бризне фонтаном кров під стелю, і піде Іванове тіло у смертельний танок.

Але тут урочисто залунав під склепінням гімн Радянського Союзу, що вирвався із хромованої скриньки.

І цієї миті Івану було досить. Зробив він задню підсічку, недарма в армії прийоми вивчав, охнув монах, та було пізно, вже стояв Іван ногою у нього на грудях і заносив осикового кілка:

— Тут тобі й смерть!

Сіпнулась чорна постать, зайорзала, намагаючись перетворитися на тінь, вислизнути, та хекнув Іван і загнав у неї осикового кілка.

І одразу почала коцюрбнути, меншати страшна мертва сила, перетворюючись на рядову музейну мумію.

Світало, пробивалось крізь туман сонце над Дніпром, перегукнулися дві баржі, оглушливо тьохкали пташки, коли вийшов Іван на вулицю та вдихнув свіжого повітря. І тієї миті почув, як кричить на тину далекий півень у Іванівці, вістуючи, що й за найдовшою ніччю неодмінно настає день.

Справу було зроблено. Іван рушив одсипатися.

Розділ вісімнадцятий

Зависла над Андріївською церквою комета, і містом негайно забігали чутки.

Річ у тім, що мільярдпотонне ядро комети містило смертоносні ціаніди. Наближаючись до сонця, воно утворювало за собою погибельний шлейф. Точні дані спектрального аналізу, що підтверджували вміст ціанідів, наводив у вечірній газеті відомий учений-астроном, запевняючи, що їх концентрація буде лише три молекули на кубічний кілометр повітря і не сягне небезпечного рівня. Але для широких мас цього офіційного, крізь зуби зізнання було досить. Аж три молекули!

І у притихлому місті нараз шалено зацокотіли всі годинники, почавши невблаганний відлік часу до земного паралічу, коли пливтиме у космосі Земля з мертвими містами і селами.

У цій тривожній атмосфері враз забуяла жадоба життя.

Закрутилася-завертілася у вечірньому місті весела вакхічна карусель, сипонули на її машинки, коники, ракетки усі ті, хто бажав помирати з музикою. Рвонув сорочки на грудях цинічний діловий люд, покоління войовничих матеріалістів, яке не вірило вже ні в бога, ні в чорта, ні в світле майбутнє, а жило сьогоднішнім днем, кваплячись вхопити від життя все, що воно може дати. І що переконливіше виступали у газетах вчені, що нічого такого людству не загрожує, то більша зчинялася паніка. Тим ученим уже більше ніхто не вірив. Знаєм, знаєм, що вам згори замовлять, те ви й доводите. Не стало м’яса — одразу й переконуєте, що м’ясо — отрута. Чули, чули, у нас свої люди скрізь працюють, що у вас там підземний хід з апартаментів просто в метро веде. Самі врятуєтесь, а нас напризволяще кинете? Ех, пий-гуляй, нікому віри нема, хапай життя на всю губу, бо в могилу з собою нічого не забереш!

І кинувся в сатурналії тими бузковими теплими вечорами міський народ, заполонив ущерть літні ресторанчики на Петрівській алеї. Гримів рок-н-рол та сімсорок у знаменитій «Зозульці», пішов у купецький загул міщанин, кидав червінці ухорканим музикантам, які грали до ранку, замовляв, тицяючи волохатим пальцем, усе меню.

Справляв хмільний бенкет перед наближенням чуми. Роззявляв золотозубий рот і відрами лигав горілку, бридливо заїдав фужери коньяку цілими лимонами, вельможно махав рукою — і викочували з підвалів бочки з оселедцями, тягли ікру в трилітрових банках, палахкотіли печі на пекельних кухнях, і смажили там голі по пояс кухарі волів на вертелах, баранів та дичину, кілометри мисливських ковбасок, подаючи на гарнір вози фруктів. Роззявляв споживач здоровенний рот і перекидав ту гастрономію в себе. Брав він за талії своїх чирвових дам-с, у яких пінилася від шампанського кров, гоцав циганських танців, ляскаючи себе по закаблуках, жадав молодого кохання в римському стилі, коли відпускалася на волю плоть, тяг розпашілих п’яних жінок просто на схили, ставив до дерева, хапав за рожеві круглі сідниці, скусані комарами, розряджав невситиму енергію завоювання, з якою сім’я реп’яхів чіпляється за бродячих собак, освоюючи нові простори — брав своє! А затим знову сідав за вакхічний, увігнутий стіл, підносив келих і гучно, вирячившії очі, ревів свій сокровенний тост, який усе дозволяв і виправдовував:

— Раз живем!!!

І коли одні купалися в житті, то інші віддалялися од нього.

Заширяв над містом у чорному плащі містичний дух, кидаючи на все місячну тінь. У старих київських квартирах бліді компанії влаштовували сеанси спіритизму, столовертіння, викликаючи на побачення душі предків; під свої гатандарти збиралися рештки давно вимерлих рицарських орденів, щоб знайти шляхи виїзду до тіла господня; збували електрогітари та платівки колишні фарцівники, бітломани, таємно хрестилися в закапелках околичних церковок. Добровільно од’єднавшись від життя, зацькована хамом, страшними жеками інтелігенція об’єднувалася довкола тих, хто чує голос звідти, ладна вже об’єднатися й довкола самого сатани, аби лиш у своєму колі. У кав’ярнях таємниче заговорили про незабарний прихід якогось месії зі Сходу, який дасть змогу жити в собі, у власному всесвіті, зовсім не виходячи в життя, де приїжджі збивають з ніг ковбасами. Утворилися гуртки всемогутніх екстрасенсів, яких у сутінках можна було б впізнати по аурах, але те світіння забивалося фоновим. Лікарі приватно зайнялися китайським голковколюванням, причому найбільші черги були до тих, хто використовував не срібні чи золоті, а платинові голки. Уражена електрострумом проста донецька шаїтарка почала бачити всім тілом, за що негайно була запрошена в урядову лікарню, хоч офіційно її можливості були визнані антиматеріалістичними. Тринадцятилітній хлопчик взявся підпалювати поглядом речі у власній квартирі, залишивши батьків погорільцями. Гіпнотизери досягли такої досконалості, що половина країни засинала ввечері біля телевізорів, але на ранок виконувала те, що їм було наказано у сні. Всі масово бачили літаючі’ об’єкти, отож у їхньому існуванні сумнівалися тільки обмежені дуби, а люди причетні значливо говорили про можливі контакти з інопланетними цивілізаціями, поважні вчені утворили Раду по вивченню НЛО, і по руках пішли ротапринтні лекції, де ці об’єкти науково ділилися на маленькі, середні і великі. Втягував у свої нетрі кораблі та літаки Бермудський трикутник. Завелися хілери, які робили операції без розрізів і крові. Газетти з номера в помер давали репортажі про сліди таємничої снігової людини, яку не брала вітчизняна фотоапаратура. У Фастові об’явився столітній дід-травник, який самотужки лікував жінок од бездітності, причому всі малюки виявлялись схожими на нього. Внутрішнє життя замінило зовнішнє.

Куріли у напівтемній кімнаті сандалові палички з магазину «Ганг», тихо звучав божественний ситар Раві Шанкара, тренькали священні дзвоники, Неллі Шелудько рознесла чай гостям, які зосереджено готувалися до медитації, сидячи, довкола розкішного перського килима, тріщали жовті свічке, за старою шафою завів свої пісні цвіркун — і все це нагадувало тропічну ніч біля храму. Сидів у центрі килима почесний гість їхнього аглраму — високий молодий чоловік з чорними східними очима, голеним черепом, розкішною бородою, де вплелися срібні волосинки мудрості, і кришталевим голосом одкривав їм вічні істини:

— Любіть смерть, смерть — це лише спочинок від колишнього життя, коло якого завершено, бо належить перейти на інше, вище коло; вмираючи, ви просто скидаєте своє оджиле тіло і вдягаєте нове; як вчить Крішна — всі ми єдині, і людина, і земля, і космос — страва, яку ми їмо, це також ми, сигарета, яку ми куримо, вода, яку п’ємо, любов і ненависть наші, вкладені в інших, це також ми: я — частка сонця, мене народила земля, споїла вода, сонячні промені зростили моє достигле тіло — і ось я перед вами; всі ми діти сонця, але є серед нас і діти місяця, діти зла, яким дісталося лише його відображене світло; діти сонця і діти місяця вічні вороги, одні дають енергію, а інші п’ють її. Любіть свою смерть, бо смерть — це лише нове народження; одні народяться в дітях, інші — в слові, інші — у вогні, а ще інші у птахах; чимало серед нас народжених у камені, закутих у мовчання; так Крішна вчить тих, хто думає, що живіший од мертвих, прагне за життя стати всім; найвища хвиля змінюється найглибшою прірвою, найвища людина на грйебєні людського моря стає найнижчою, коли хвала їй спадає, накриваючи хвалою новій людині, що на гребені слави; краще лишитися в небагатьох серцях, ніж умирати, піднісшись над усіма; той, хто спорудив собі пам’ятник за життя, вмре в ньому, лише той, хто не думав про вічне життя, а віддав себе людям у цьому, лише той народиться по смерті. Перед лицем смерті радійте — ви звільняєтесь від життя, яке вам, може, не вдалося, ви починаєте все спочатку, не беріть з собою старих помилок, залиште майно, хай воно піде во славу храму Кріпиш, звільніть себе від нестерпного блиску золота, щоб подивитися одне одному в очі і розпізнати там споріднену душу; звільніться від умовностей недовіри, полюбіть одне одного, бо всі ми одне ціле; при житті ви вороги, а діти ваші покохають одне одного і народиться в них ваша взаємна любов. Знайте, справжня перемога добра наступить лише тоді, коли виграють усі, а переможених і ображених не залишиться, так вчить нас Крішна…

— Харе Крішна! — здригнулося полум’я на свічках од дружного подиху звільнення, тихо задзвякали на таці непотрібні в майбутньому житті золоті та срібні прикраси.

— Він близько-близько — ось він іде у своїх темно-фіолетових вбраннях по сліпучих вершинах Гімалаїв, ти придивися, така велика його теплота і любов, що залишаються на снігу за ним розплавлені сліди, а в них пробиваються квіти. Крішна іде світом, він скликає всіх до себе. Розігніть спини ті, хто вріс головою в землю, зніміть із себе дах, щоб побачити зорі. Крішна не цурається нікого, хто повірить у його всеблагість, хай навіть лице й душа у них вкриті виразками — він зцілить усіх. Крішна прийде в кожен дім, і я тут з вами, в цьому місті, щоб сповістити пре його прихід. Він близько-близько, ви бачите його — ось він іде в темно-фіолетових своїх вбраннях сліпучими снігами…

— Харе Крішна!..

— Бачу, бачу — скрикнула, враз прозріваючи, колінкуючи по темних голих скелях назустріч людині і богу, бліда од зневіри, з жовтими, мов свічки, очима господиня дому.

В іншому житті лишився її інститут, убогі колеги з кулінарним світоглядом, які не відали, що, окрім борщу, є інші, вищі матерії; холодне, мов машина, керівництво, якому абсолютно байдуже, є ти чи нема тебе, яке бачить в тобі тільки робочу одиницю, а не жінку; кому є діло, що тебе кинув чоловік, коли дочці було три місяці, до твоєї самотності в холодній квартирі, бо дочка вже бігає на перші побачення з хлопчиками. Зате нині поруч тонкі, інтелігентні люди, які відмовилися од фасованих свіжозаморожених наборів житейського щастя, самотні люди, яких об’єднує пошук духовного єднання у цій задушливій міщанській атмосфері, коли сільські землячки цілими селами попробивалися нагору і всюди тхне часниковим духом.

— Харе Крішна! — Медитація скінчилася.

Одна за одною гасли по кутках свічки. Пряні пахощі порушилися важким згаром. Милі її гості зникали в темряві не прощаючись. Все це були люди неабиякі, невизнані генії — умови не дозволили їм сказати свого слова. А все, що робили офіційні, правильні, звісно, було не те. Неллі їх цілком розуміла. Вже біля порога старі її друзі шепнули:

— Нелюсік, і на цю ніч ми лишаємо тобі нашого гостя. Він сказав, що йому сподобалося…

Неллі по-дівочому зашарілася, бо вчорашня східна, наче з «Тисячі і одної ночі», любовна казка запаморочила їй голівку. Це було просто божественно. Сандаловий запах, сигарети, які переносять в покірний гарем, з якого вибрали тебе одну, твій господар робить з тобою, що хоче. І ця розкіш повного злиття із небагатослівним, але ніби багаторуким посланцем пастушого бога, який ощасливлює свою пастушку. Все її тіло спраглої, зголоднілої за чоловічою ласкою жінки ожило і розпустилося навстріч, наче квітка лотоса на світанні, хоч вона й була трохи скутою на початку, бо в сусідній, вигородженій кімнаті спала дочка, яка почала вже дещо розуміти і чекала невинних дзвінків. Але гість зашепотів, що для кохання жінка мусить звільнитися від усіх умовностей, зняти з себе не тільки одяг, а й шкіру… І вона так зрозуміла його!

Повечерявши, гість подався у ванну прийняти душ, і вийшов до неї вже в золототканому східному халаті, погладжуючи сріблясту бороду, за одну волосину з якої вона б виконала його будь-яке бажання. Але чорні очі дивилися крізь неї. Вона припала до його тонких пальців із масивним золотим перснем, але він кивнув на двері доччиної кімнати:

— Ти вже, спізнала істину, жінко, тепер її черга. А ти мусиш охороняти її побачення з посланцем Крішни…

І вона лишилася стояти під дверима, нічого не розуміючи, але все сприйнявши за вищу благодать, коли той помасував груди і ступив чинити таїнство.

Спочатку вона чула ласкаве шепотіння, схоже на східну мелодію, далі глухо рипнуло ліжко під вагою чоловічого тіла, в кімнаті заборсалися, здушено покликали: «Мамо, мамо» — але знов залунало оксамитове шепотіння, тихий дівочий скрик шарпнув серце, але вона стримала себе, блаженно всміхаючись, бо бачила осіянного Крішиу, який спускається з білосніжних вершин, щоб об’єднати есіх людей у величезний вінок любові, де немає ні початку, ні кінця…

Нарешті рипнули двері, і на порозі постав, ховаючи ситий блиск у смоляних очах, вісник Крішни, урочисто мовивши:

— Радій, жінко, звершилося.

І вона, не тямлячи себе, поцілувала його в смагляву руку, де на пальці виступила крапля крові — невдячна його куснула.

— Не треба, жінко — він бридливо одсмикнув руку — дай йод.

Він пішов до ванної, знову довго хлюпався, поки Неллі хиталася в екстазі, а звідти вийшов одягнений у все європейське, склав халат і мантри у валізу, став над Неллі, простягнувши для цілунку руку. Вона розплющила очі:

— Ви куди?

— Крішна не може чекати, жінко — гість ворухнув мальованими бровами і вручив їй згорнутий сувій — Не розгортай, а завтра почепиш у своєму інституті.

Гупнули двері, і гість вийшов з парадного на нічну вулицю Заньковецької, не лишивши ні імені свого, ні адреси.

І одразу стало чути, як тече у ванній неперекрита вода, як смердять старим лоєм свічки, як стогне і корчиться хтось у доччиній кімнаті. Неллі поволі звелася і пішла туди.

Клацнув вжмикач.

Її розтерзана, з кривавими вустами дівчинка лежала на постелі, звісившись головою на підлогу, і розквітаюче, дитинне тіло корчили напади нудоти.

Нічна гроза не дала сподіваної розрядки, і сонце нависало над містом зовсім низько, випалюючи все живе.

Вже зранку Якова Лукича тіпало, зашкалювало серце, хоча й мав сьогодні особливо важливе доручення профкому — привезти взуття і організувати його розпродаж.

Але все йшло не так, як положено. За сніданком дочка заявила, що розлучається з чоловіком, бо він її зрадив. У районі автовокзалу трапилася аварія, тролейбус застряг у пробці, наче вогонь, спалахнув скандал. Яків Лукич поклав таблетку під язик, щоб нічого цього не бачити й не чути.

І навіщо взагалі цивільне населення, гвалтівливий обоз — всіх би загнав у казарми, жінок — в одну, чоловіків — у другу, дітей — у третю. І скрізь би запанував порядок.

Одяг би всіх у однакову форму, видав би чоботи, і не треба було б пертися на базу і канючити імпорт.

Але побачивши ввірений інститут, вій схопився за голову. Після дощу на фасаді виросла аж чортова дюжина отих проклятущих грибів. Всі плани зривалися. Хай світ поглине хаос, а на дорученому об’єкті мають бути чистота та порядок.

Тепер, збагнувши певну закономірність, Яків Лукич знімав і одвозив гриби у музей обережно, ніби мінер. Синьо-криваві плями робили інститут здалеку схожим на ураженого лепрою.

Яків Лукич подався в підсобку, де стояли різні плакати та гасла до травневих і жовтневих свят, але всі вони були неоднотипні, вицвілі од демонстрації. І тут він з вдячністю подумав про передбачливість товариша Дячеііка, який нещодавно замовив на комбінаті новий комплект вождів, бо останнім часом чимало товаришів перейшло у небесне керівництво.

Закінчивши роботу, суворий прихильник єдинообразія Яків Лукич аж язиком цмокнув од вдоволення. Портрети вишикувались за ранжиром, променіли непохитною впевненістю, надаючи інститутові урочистого вигляду. Щоправда, воші закрили всі вікна на другому поверсі, але хай би спробував хто виявити своє невдоволення.

Яків Лукич мружився проти сонця, милуючись своша роботою, коли за його спиною вигулькнув непосидющий товариш Дяченко, який прибув сьогодні раніше звичайного. Од захоплення він сплеснув у долоні:

— Апостоли божі, всі як один тут. Як це надихає. І чого тільки раніше до такого не додумалися? Лише на свята виставляли. З ними ж кожен день тепер буде свято.

Чиста сльоза потекла по його щоці, він шанобливо вклонився усім, а потім кожному зокрема. Але нараз його погляд осклянів. Підступивши до чільного портрета, що супив брови, він впав на коліна:

— Простіть, не встигли.

Він повернув до Якова Лукича витягнуте в нитку обличчя:

— Та ви що, газет но читаєте? Це ж політична диверсія.

Яків Лукич, який сьогодні в тісняві не зміг розгорнути «Правди», зблід. Він добре знав, чим таке може скінчитися.

— А що трапилося? Хтось помер?

— Боже сохрани — перехрестився товариш Дяченко — усі живіші живих, дай їм бог тисячолітнього царствування. Нагородили нашого найвірнішого ленінця п’ятою зірочкою. Сьогодні нам милостиво про це по радіо оголошено.

Яків Лукич набрав захисного плямистого кольору:

— Що ж робить?

— Негайно домалювать. Бронзова фарба є?

— Ціла бочка.

— Давайте хутчій, і фарби не жалійте.

Проскочивши через підворіття, товариш Дяченко рвонув до свого затишного флігелька на задньому дворі, потираючи руки.

Але од побаченого він сахнувся назад. Спаленої мумії не було. Натомість жерстяні двері зяяли рваною діркою, полиці були порожніми, літопис щез.

Товариш Дяченко схопився за волосся і позадкував:

— Ні, цього не може бути! Такі дані! Всі, всі були у мене в руках! Живого міг зробити мертвим, а мертвого — живим класиком…

Він простяг угору руки, благаючи про милосердя, але нічого від цієї пристрасної молитви не змінилося. На полицях зосталася лише курява.

Непевною ходою він підійшов до дзеркала і зазирнув у щілину, ніби сподівався, що Іван жартує і зараз схопить його за ніс. Але й там було порожньо.

Товариш Дяченко заскімлив, завив, дряпаючи собі щоки, і почав битися головою об стінку:

— Кому довірився? Винахідник липовий. Шарлатан! Циган базарний! Що ж тепер діяти?

Він забігав флігельком, натикаючись на стіни, немов муха у склянці.

А що буде, коли той передасть цю документацію нинішній владі?

Товариш Дяченко спинився, мов громом уражений, схопився за голову і подався з флігеля, цокочучи на ходу зубами.

Петляючи площею, він добіг до дзвіниці і вскочив усередину. Так і є. Могила знову одкрита, а плита розколота надвоє. Видно, за книгами туди було втягнуто й Івава.

Товарищ Дяченко сплигнув у яму, одним стрибком же й виплигнув, засмикався туди-сюди, а далі чорна посмішка розкраяла його аскетичне обличчя:

— Горітимеш ти в геєні огненній!

Із дзвіниці він рвонув до гаража, а звідти покотив, штовхаючи ногами, двохсотлітрову бочку, стягнуту обручами.

Наче мураха, він заштовхав її у дзвіницю, одкрутив пробку, і в темний отвір полилася червоняста цівка, поширюючи п’янкий бензиновий запах.

Товарищ Дяченко спостерігав за нею з ніжністю, ніби мати, яка ллє дитині молоко. Навіть слабкий рум’янець виступив на його щоках:

— Сам себе спалиш, а я перед богом чистий…

Він скрутив ямі дулю і полапав себе за пазухою, де коло грудей шурхотіли два пергаментні аркуші.

Коли Інокентій Вольфович прибув до інституту, в який останнім часом їхати не хотілося, то застав у вестибюлі юрбу збуджених співробітників, з якої долинав істеричний жіночий фальцет:

— Диявол, він прийшов, вій у місті, він серед нас! Це його знак.

Інокентій Вольфович розштовхав ґаволовів і пробився в центр, де тіпалася в корчах, зриваючи з себе одяг, кандидат наук, патептознавець Неллі Шелудько, плюючись у куток.

Там, на дошці оголошень, поруч із списком путівок в пансіонати, висів писаний кров’ю плакат:

«Сьогодні в 00 год. відбудеться зліт нечистої сили. Явка строго обов’язкова. Тов. Антихрист».

З рота у Неллі котилася піна, вона задирала на собі спідницю, намагаючись вивернутися навиворіт:

— Я знаю, він у мені, виженіть його. Це біс, біс, ніякий він не посланець Крішни. У нього ноги волохаті…

Інокентій Вольфович, якому і чорного монаха вистачало по горло, рипнув зубами:

— Води!

Невже біснувата? Це вже точно середньовіччя наступає в інституті, розпустилися до краю, хоч інквізицію заводь. Вони б живо цю істеричку вилікували.

Він замахнувся, щоб облити бідолашну, але, забачивши воду, Неллі зашипіла і забилася в куток, Співробітники злякано розступилися, даючи їй дорогу.

— Одійди, згинь, сатано, я тебе бачу, бачу, ти мертвий! Картина була гідна пензля Гоаї.

— Викликайте психіатричну — буркнув Інокентій Вольфович.

Через п’ять хвилин, різко вискнувши гальмами, біля порогу спинилася санітарна машина, і через живу огорожу пробилися вертлявий лікар та його сині помічники.

— О, що я бачу. Істерія, істерієчка, іетерюсінька — він ласкаво засокорів до хворої, намагаючись вгамувати її флюїдами добра.

Але Неллі зашипіла, одкривши криві зуби, вигнулася і вп’ялася руками лікарю в горло, вже перебинтоване свіжим бинтом.

Натовп негайно одринув, жадібно спостерігаючи за чужим нещастям і повною свободою, яку може собі дозволити тільки божевільний, бо Неллі знову втупилася в свого директора ясновидющими очима:

— Вампір, вампір ти духовний! Ти з усіх нас кров п’єш, мізки висмоктуєш, змушуєш працювати на свій авторитет. Тобі всі нагороди, почесті, симпозіуми, а нам що — пробірки та віварій? Та ти ж безталанний, сам нічого не можеш, тільки організації організовуєш. Правду жінки кажуть — безплідний ти, імпотент, тому й не одружуєшся, дітей не маєш, бе-е! — І Неллі висолопила чорнильного язика.

Юрмовисько схвально загуло, бо ніхто нормальний на таке у інституті не зважився.

Вогняні кола попливли у Інокентія Вольфовича перед очима, він на мить почувся голим. Спалити б відьму, але треба бути велико душним.

Він різко оглянув співробітників, які всі були для нього на одне обличчя, і це обличчя одразу кисло-солодко заземіхалось, щоб залишитися невпізнаним.

Двоє санітарів вдягали на звільнену від авторитетів та чиношанування Неллі, яка зарані уявила себе при комунізмі, коли буде повна різність, забігла надто далеко вперед, сіру сорочку з довгими рукавами, які обв’язувалися навколо тулуба, стромляли в рот кляп, щоб, бува, від злості ве перекусила язяка.

Оце гарний ранок. Події виходили з-під контролю. Збуджена, електрична атмосфера іскрила при кожному доторку, ніби в трансформаторній будці. Цей натовп і боявся його, і хотів розтоптати. Він підніс руку:

— Товариші, не треба… треба паніки. Людина не при своєму… при своєму розумі. Завтра вона про це пожаліє. А тепер давайте до праці. Завершальному року п’ятирічки — ударний фініш! Не помиляється… помиляється той, хто нічого не робить… робить.

Уже при виході він затримав лікаря за рукав.

— Скажіть, цей випадок не набуде… набуде зайвого розголосу? Розумієте, ми повинні дбати про міжнародний авторитет радянської науки.

Вертлявий по-змовницьки підморгнув:

— Що ви, я все розумію. У нас хіба такі крикуни сидять. Але між нами, це перший випадок біснування після революції.

Лишившись на самоті, Інокентій Вольфович притулив чоло до вікна. Небо знову затягували грозові хмари, лиш над інститутом пробивався потужний промінь, ураз безжально висвітливши все ненормальне, на що вій заплющував очі: битву куль та колбочок, грибковий запах у інституті, середньовічного монаха, який грабує бібліотеки.

Чиєсь суворе обличчя визирнуло у прогалину між хмар — та що ж ти робиш, грішнику? Схаменися й покайся. Тебе зрозуміють і простять. Адже це повний ідіотизм, науковий нонсенс — модернізація викопної скриньки, лови нечистої сили.

Впала водяна стіна, згас промінь, злива періщила площу, збивала перше жовте листя на тополях, і серед цієї стихії вік лишився зовсім сам.

Що йому ті материнські докори? Кому потрібен правдолюб, що з’явиться на бенкеті під час чуми? Там, нагорі, не до нього, там ділять місця в пірамідах.

Хіба може він сіяти сумніви в правильності обраного шляху? Ніхто і ніколи не дозволить руйнувати йому віру, цей вічний дармовий двигун. Бо ж страшко уявити, що буде, коли народ перестане вірити.

Хай він помиляється, але коли довести помилку до кіпця, вона стає правдою життя.

Важкі сумїгйви жорнами крутилися в голові. Може, все-таки спинитися? А іскор, а скреготіння буде. Важко маси зрушити з місця, але ще важче зупинити. Або він втримається на колесі фортуни, або воно безжально розчавить його.

Він сів за стіл і підсунув до себе чистий аркуш.

Де ж той Іван? Цікаво, що там у них з монахом. Як показав себе самодіяльний апарат?

Та шаленіла злива, тріумфуючого Івана ніде не було, запропастився й товариш Дяченко, отож справа виглядала реалістичніше.

Що ж, видно, перемогла його нечиста сила. Надто наївний і самовпевнений. А відомо ж, щоб добро перемогло зло, добро має оволодіти методами боротьби зла і бути в них навіть сильнішим.

Він знову схилився над чистим аркушем. Гроза одшуміла так само швидко, як і налетіла. Хмари посунули на Феофанію, лишивши за вікном сліпий відьмацький пилок.

На порозі з’явився мокрий, перемащений глиною товариш Дяченко. Чорне волосся прилипло до черепа, і лише тепер Інокентій Вольфович помітив, що це перука, бо стирчить воно з дірочок пучками, як на щітці. Таким він його ніколи не бачив. Видно, відбулося щось надзвичайне.

— Пропав… — важко дихаючи, кинув з порога вчений секретар — Мій секретний архів, мій літопис! Тисячолітня історія. Скільки разів переписував наново. Один прийде — слав його, другий… — тут товариш Дяченко прикусив язика.

— А що ж Іван?

— Дідько взяв, туди йому й дорога. Ввів у оману наукову громадськість. «Мій апарат може все!» А ми й повірили. Нема ні Івана, ні архіву. Стри-вай… — тут очі у Дяченка мало не викотилися — а може, то він з архівом і зник?

Інокентій Вольфович полегшено зітхнув. Звичайно, і чорний монах ворог, але, як виявилося, менший ворог, ніж Іван. Геній у бузинових штанях. Ага, втерли тобі ніс. Справжній талант завжди проб’є собі дорогу, бо інакше він не справжній.

Він скорботно оиустив голову:

— Жаль. Такі надії подавав, я вже гадав всіляко підтримати, стати наставником молоді, але не виправдав… виправдав. У нас якісь його координати є? Кому хоч листа написать?

— Нема — розвів руками Дяченко — Людина з вулиці.

— Що ж, як прийшов, так і пішов. Може б, нагородити його чимось посмертно?

— Можна б і грамоту дать, але невідомо, на чиє ім’я? Хіба що як Невідомому герою з великої літери.

Інокентій Вольфович встав з-за столу й розправив плечі. Нехороше це слово — конкуренція. Імперіалістичне. Не наше. Несправедливо виходило. Іванів апарат живився самою думкою, талантом, а такі результати!.. Це б неминуче затьмарило організаторський, адміністративний геній їхньої скриньки. Особистість не має права бути вищою за суспільний колективний розум. Він потер чоло.

— А що взагалі чуть? Які розмови в народі ходять?

Товариш Дяченко бадьоро стріпнув краплі:

— Обстановка в інституті неухильно нормалізується. Атмосфера морально здорова, повсюдно спостерігається ідейно-політичне піднесення мас, які гаряче схвалюють ваші вказівки та висновки, викладені при зустрічі з ними, і одностайно засуджують демагогічні заяви окремих інакомислячих. Всі ми з ентузіазмом відгукнемося на заклик провести сьогодні зліт кращих наукових сил…

— Та ви що? — холодно спитав Інокентій Вольфович — Це зліт антинаукових сил.

Товариш Дяченко винувато показав, що згубив пенсне, недодивився.

— Всі ми одностайно засуджуємо це антиконституційне збіговисько, трудящі рішуче підносять свій голос проти! — Товариш Дяченко моргнув — Я гадав, це з районного товариства «Знання» почепили…

Інокентій Вольфович кинув:

— Зніміть.

— Гаряче запевняю вас, що це прикра випадковість, а обстановка в інституті характеризується взаємною вимогливістю, що поєднується з принциповістю.

У цей час знизу, з вестибюля почувся багатоголосий, страшний рев, двигтіння мас, що змусило їх перезирнутися:

— А-а-а-а…

Крик був не стадіонний, радісний, а кровожерливий, сповнений взаємної люті та ненависті.

Пославши товариша Дяченка на розвідку, бо сам виходити на другу зустріч з народом сьогодні остерігся — явлення повинно завжди означати щось історичне — Інокентій Вольфович губився в здогадках. Невже чорний монах знову заявився в інститут?

Це Розум ніяк не вгамується, шле своїх посланців, щоб задушити його чужими руками. Він визирнув у вікно. До пожежної драбини було метрів три карнизом. Можна пройти, якщо заплющити очі.

Але веремія клекотіла внизу, не здіймаючись східцями. Чутно було прокльони, гнівні викрики, суперечки, які усе розгоралися.

Через півгодини спорожнілим третім поверхом задріботіли зацьковані кроки, рипнули двері — товариш Дяченко стояв на килимі у зовсім ганебному стані. Вічний костюм вирвано на спині, ніби хапонула його м’ясницька п’ятірня, Сорочка без комірця. На шиї сочилися свіжі подряпини.

Інокентій Вольфович звівся, відчувши, що внизу відбувається щось вельми екстраординарне.

— В чому справа?

Товариш Дяченко одступив од дверей, обернувся і перехрестився:

— Свят, свят, свят, світопреставління, революція нова почалася.

— Яка ще революція?

— Сатанинська. Чернь збунтувала, від бога встановлений порядок хоче зруйнувать. Рівності захотіли.

— Що ви верзете? Можете конкретніше?

Дяченко хлипнув, немовби вирвався із ворожого оточення, і видихнув:

— Взуття привезли.

- І що?

— Громадянська війна. Встановлену чергу порушили, лізуть вперед, незважаючи на табель про ранги, існуючу власть лають. Спробував я до продавців пробитися, щоб навести належний порядок, то мало не розірвали…

Це вже було серйозно. Такого в інституті ніколи не спостерігалося. Ще попередниками Унксова було складено списки, які затверджували порядок отоварення. Спершу адміністрація, потім старійшини, наукові каторжани, за ними ветерани, далі активісти громадського життя, а вже опісля — рядові, технічний персонал.

Те, що він почув, було потрясінням основ.

Внизу, у вестибюлі, лунали розпачливі зойки, вирував непристойний робітничо-селянський мат, брязнуло скло, стіни задвигтіли, і над лементом моторошно залящав відчайдушний крик:

— Убили! Куди ж ви топчете, товариші, зупиніться…

Але крик поглинув грізний прибій, який колихнув унизу. Почали давати, показав товариш Дяченко:

— Тоді через хліб усе почалося, а тепер може через взуття…

У лункій тиші третього поверху почулася важка хода якоїсь депутації. Двері захиталися, і через тамбур просунулося траурне шествіє інститутських старійшин — всі в старечій гречці, чорних костюмах з червоними бантами. Обличчя їх були директорові зовсім незнайомі, бо після першої спроби він вирішив туди не потикатися — хай доживають віку як знають.

Будівники гранітного фундаменту несли на плечах свого товариша зі складеними на грудях руками, усього в слідах, з кривавим шрамом на чолі. В кабінеті одразу морозно запахло смертю. Вони мовчки поклали покійника на стіл. Наперед виступив вже зовсім древній старець, виявляється, водилися там і такі, і кивнув на лежачого, проти якого колись Інокентій Вольфович затіяв боротьбу на виживання.

— Ця жертва на вашій совісті — Він помовчав — Для чого ми революцію робили? — Він помовчав — Для того, щоб нас у чергах за взуттям невдячні нащадки затоптували? — Він помовчав — Де революційний порядок? — Він помовчав — Ми експропріювали експропріаторів — Він помовчав — То хіба ми не заслужили у революції пільг? — Він помовчав — Ми одняли, а ділити без нас? — Він помовчав — Якби не ми, ви й досі б писали за старим правописом, з фітами та ятями — Він помовчав — То ми скинули з корабля історії оджилі науки, старі авторитети — Він помовчав — Ми зайняли їхні місця — Він помовчав — Щоб віддати їх нашим внукам і правнукам — Він помовчав — Ви ідейний опортуніст — Він помовчав — Якщо у державі, де нашими руками здійснена найбільша соціальна революція, раз і назавжди встановлено ідеальну справедливість у розподілі всіх благ — він довго мовчав — то всяка нова революція є контрреволюція — Він скорботно опустив голову у мовчанні — Ми змушені будемо повідомити про цей факт у ЦК.

Група товаришів повернулася, взяла покійного, який пережив такі буремні часи, а не витримав тривіальної черги за взуттям, на плечі і, стиха наспівуючи про жертву, що впала в роковій боротьбі, урочисто рушила геть.

Інокентій Вольфович кволо сів у крісло. Випустив владу з рук. Через цю істеричку забув провести інструктаж керівників середніх ланок, встановити графік виходу відділів. І от тобі маєш. За це доганою не обійдешся. Товариші так просто не заспокояться. Скрізь писатимуть.

Товариш Дяченко озирнувся:

— Брехня. Забудуть. Поки вниз зійдуть, то й забудуть. У них же у всіх склероз. Вони й досі Троцького на зборах лають.

— А якщо не забудуть?

— Не випустим. Інститут тепер секретний. Всі листи я особисто візьму на контроль.

Тим часом пролунав новий трубний глас, ніби то в лісі закричав смертельно поранений кабан.

У порожньому коридорі затупотіло, й у кабінет увірвався представник другого поверху — червонопикий, у галіфе, тримаючись за ніс:

— Гади, фашисти, за кого я кров у війну проливав? Зовсім озвірили…

Він одняв руку, показуючи в ній власного носа, вочевидь, одкушеного у сутичці, і кров заюшила йому на кітель.

— Я всю війну донором був, мені особисто Головнокомандуючий броню вручив, ешелоном у тил, за Урал відправив, щоб я там кров виробляв. Мені особисто спецпайок із Генеральної Ставки висилали. У мене, може, від шоколаду алергія була, але жер, жер, давав країні кров. Хіба для того ми воювали, щоб у чергах стояти? Хай вони тепер з кимось поповоюють, заслужать це право, а потім лізуть. У мене дружина без третіх зимових чобіт ходить, в литках розрослася, а ця молодь зовсім знахабніла. Почав я пробиватися до амбразури, документ показав, то вона мені носа одкусила. Давайте, кричить, через п’ять чоловік. Я — і в загальній черзі? Та якби я знав тоді, жили б ви тепер під фашистом…

Інокентій Вольфович з жахом дивився на голену дзеркальну лисину напіввійськового, бо шкіра на ній лопнула, і нагору полізли, наче молоді грибки, двоє ріжок. Голова стала схожа на кайзерівську каску, і Унксов з Дяченком одночасно подумали — а якби йому зараз автомат? Той захрипів, пускаючи піну, і приліпив пластиковий ніс на місце:

— Стривай, жлобихо. Я тобі зараз вуха пообгризаю.

Звісно, ніяких ріжок у нього не було, але ж росли вони, росли, пробивалися під шкірою, сам бачив.

Важке масивне тіло напіввійськового загуркотіло донизу східцями.

І справді, був ще порох у порохівницях. За хвилину до кабінету влетіла дебела фарбована молодиця в короткій джинсовій спідничці, тримаючи поперед себе власне вухо:

— Ось. Скоро горло перегризуть. Я йому тільки про документ сказала, а він… — Вона голосно заревла, і сльози горохом бризнули на килим — Хіба ми не люди? Чому це нам усе в останню чергу? Я проста радянська жінка, але теж хочу, як непрості. Хіба для того нам революцію зробили, щоб одним шмотки з розподілювача, а іншим до смерт? в зошитах писатися. Годі! Ми заявляємо, що одниіг беремо владу в свої руки. Ви пожили, тепер і ми хочемо. Відкритий бунт? Розумовий пролетаріат зазіхає на священну монополію інтелектуальної еліти? Тільки встоялося — і знову? Це ж виробнича анархія, знову повна розруха. Інокентій Вольфович ляснув по столу:

— Як ваше прізвище, де ви працюєте? Молодиця скрутила йому дулю під ніс:

— На осьо. Сьогодні я блондинка, а завтра — брюнетка. Нас мільйони. Не треба нам вашої революції, ми свою зробимо. Правильно Нелька кричала — буржуї ви недорізані…

Товариш Дяченко затулив вуха і заверещав тонким баб’ячим голосом:

— Як ви смієте? Компрометувати наші ідеали? Знаєте, чим це пахне?

- Ідеали? — Од молодиці дихнуло пекельним вогнем — А хто з підсобки тільки-но, коли в чергу не пустили, п’ять пар югославських жіночих чобітків виніс?

Товариш Дяченко ковтнув повітря:

— Нам од бога положено.

— Вам од бога, а нам — од кого?

Інокентій Вольфович зі страхом побачив, як у молодиці починають рости ікла, нігті на руках, а з-під спіднички волохатий хвіст, яким вона енергійно захльостала по литках.

— Ти на мені досі їздив, а тепер я поїжджу.

І не встиг товариш Дяченко сховатися за шефову спину, як молодиця амазонкою виплигнула на карк вченого секретаря, вдарила його під боки п’ятами і подалася галопом по кабінету.

— Доки не продаси пару, не злізу.

Інокентій Вольфович протер очі. Молодиця справді трусила товаришем Дяченком, мов грушею, а все інше йому просто здалося від перенапруги.

Сатанинське кодло, а не інститут. Він тихо, мертво мовив:

— Розпродаж припинити. Ініціаторів переписати і позбавити прогресивки за третій квартал. І — тут Інокентій Вольфович бридливо глянув на Дяченка — віддайте жінкам чоботи. Навіщо вам п’ять пар? Ви що, з ними спите?

Все одразу стало на свої місця. Дяченко виструнчився, смикаючи повіком, молодиця позадкувала геть.

Через п’ять хвилин в інституті настала тиша. Мертва тиша після битви, кривавого бенкету, коли на поле черцю злітаються ворони, щоб виклювати очі загиблим, з нір виповзають мародери, щоб зібрати свої трофеї, а колишні товариші, відступивши в тили, намагаються не дивитися один одному в очі.

Кілька годин Інокентій Вольфович сидів у важкій думі. Його організація здумала переорганізуватися. Ніби ожила тисячолітня піраміда, полізли з неї раби, розштовхуючи кам’яні блоки, щоб збудувати натомість нову, свою, де вони були б нагорі. Але стояла б вона на конусі, щоб знову розсипатися, бо була б протиприродною абстракцією.

Хіба пробачило б людство йому такий хаос? Ні. Треба опустити датчики в надра цієї піраміди, щоб фіксували вони кожне потріскування, шепіт, загрозливу напругу, аби попередити катастрофу.

Тільки модернізація всевідчої скриньки на сучасній основі могла досягти цієї мети. А Петюнько й Дворкович, як у нас повелося, й досі чухалися, знаючи, що мета далеко, часу неміряно. Хіба знають вони, що цей Іван приніс був за спиною чомусь незвичному початок, а отож — кінець звичайному.

Все зупинилось і завмерло в цю пообідню пору.

Сонце вже опустилося зовсім низько над інститутом, показуючи, що воно небесне тіло. Так близько воно ніколи не нависало.

Жодної думки не стало в голові. Все суєта суєт. Вселенська байдужість ураз сповила його — навіщо він метушиться, куди поспішає? Хіба дасть сходження по гранітних ступенях кар’єри йому щастя?

На вершині завжди самотньо.

А того, що могло дати йому щастя, звичайне людське щастя, його сонячної дівчини, Олі, вже давно не було на цій землі, вона перейшла в неї, у минуле, а коли й справді є душа, то душа її жила зараз далеко, у райських місцях, схожих на порослі пальмами океанічні острови.

Та чи не віддав би він усе оце тимчасове на землі за вічне щастя з нею?

Болісна зморшка розкраяла чоло — день його повертав до вечора, а попереду чекала ніч без світанку, мороз, який сковує в землі твоє тіло, осінні дощі, коли нікому буде поставити над тобою жалюгідну баночку з хризантемами.

— Б-р-р-р — він до болю стис чоло і стрепенувся.

Треба було брати себе за шкірки, вставати і щось робити, бо так і сам з глузду з’їде. Який важкий день.

Він зіжмакав чистий аркуш паперу. Геніальні думки не йшли. Темний забобонний страх, в якому він і собі не зізнавався, нашіптував, що його колишній дружок Розум зовсім не випадково пішов з життя, а його лишив. Однак далі він не думав.

Треба було щось робити. Він зупинився біля мідної скриньки, меланхолійно взяв кілька ділових документів, які вимагали вказівок і розпоряджень, сів до столу, рука сама зробила на полях кілька поміток. Тепер він був при ділі. Організаторська енергія завібрувала в жилах, службові думки забігали туди-сюди, він знову став самим собою. Як приємно знову було відчути, що ти незамінний, а твоя титанічна праця служить благові народу. Тільки в праці велика людина.

І тут у двері вкрадливо постукали. Він звів налиті кров’ю очі, що виказували державну втому.

На порозі стояв східного типу молодик в елегантному європейському костюмі, з розкішною борідкою, посрібненою ранньою мудрістю, оксамитовими непроникливими очима.

— До вас можна? — Він ласкаво, зі східною ввічливістю склав руки на грудях.

Інокентій Вольфович відразу помітив, що гість прибув до нього з неабиякими повноваженнями. Рівних собі він одчував безпомильно. Однак тут він одразу вловив і дух всемогутньої організації, яка стояла за відвідувачем.

Той подав йому віддруковану на крейдяному картоні візитку, де стояло екзотичне прізвище, яке з першого разу не запам’ятаєш, а також посада — референт. Такі посади могли дозволити собі справді всемогутні організації. Вдовольнившись справленим ефектом, він почав тим офіційним голосом, який завжди віщує великі зміни в житті людини:

— Шановний Інокентію Вольфовичу, не дивуйтеся, що я вас так називаю, наша організація давно і уважно стежить за вами. Ми раді відзначити ваші справді геніальні організаторські здібності. Буду відвертим, чи не хотіли б ви працювати на нас?

Інокентій Вольфович зблід. Це вперше не він вивчав, а його вивчали. Строгий службовий костюм незнайомця, очі, в яких стояла зірка ніч, не залишали сумнівів. Легка образа шкрябонула душу — його не вважають за справжнього вченого, тому й пропонують такі послуги.

— Чого ж — всміхнувся відвідувач — у нас працюють дуже гарні вчені, ви не подумайте.

Тут молодик назвав прізвища відомих всьому світові вчених.

Отож, це була не та організація. Але яка?

— Знаєте, у нас там, за кордоном, так би мовити, ми створимо вам справді райські умови. Ви очолите всю нашу науку, а там зібралися справді безсмертні уми…

Кров загупала в скронях. Про який такий закордон йому говорять? Його вербують на Захід? Організують так звану перекачку мізків. Його, радянського вченого, хочуть; завербувати на службу продажній монополістичній науці? Хіба це мислимо? Хоча воно, як подумати, робить честь… Кого з нинішніх його колег хотіли отак купити? Виходить, він справді щось у науці значить, величина, яку тут ще й досі гідно не оцінили. У них там собачий нюх. Будь-кому таке не запропонують.

— Тільки в одному ви помиляєтеся — чемно схилив голову молодик — цей світ, скажемо так, зовсім не капіталістичний, і не соціалістичний, і навіть не феодальний. Він абсолютно, повністю протилежний вашому.

Його зманюють у антисвіт? А оце перед ним прибулець, інопланетянин? Він потрібен передовішим цивілізаціям? Вони відчули його винятковість і заберуть його звідси?

- І це не зовсім так — мовив, ласкаво погладжуючи борідку, молодик — Наш світ — це не антисвіт, це продовження вашого, тільки він ідеальний, кращий, це ваше майбутнє, про яке ви всі так гаряче мрієте. Звісно, у нас є різні місця. В одному заслужено караються ті, які нам не потрібні. А для потрібних людей, незважаючи на певні їхні грішки, у нас створено всі умови. Знаєте, генієві все можна пробачити.

Інокентій Вольфович здригнувся, рясний піт прошив чоло, бо тільки тепер зрозумів туманні натяки, уповні збагнув, про який зарубіж йшлося, куди його достроково запрошували.

— Ви знаєте, крім умов для роботи, ми можемо влаштувати там і ваше особисте життя. Просте сімейне щастя. Вічне блаженство. Скажу вам по секрету, про вас запитувала давня ваша знайома, чиста душа, цікавилася, як вам тут. Привіт передавала. Жадала скорого побачення. А очі в неї як горіли, сльози стояли… Здогадуєтеся, хто це?

— Оля? — жахаючись такої ясної і реальної думки, звівся Інокентій Вольфович.

— Саме так — приязно кивнув молодик — Ось фотокартку передала. Вона все така ж гарна. Там не старіють.

Інокентій Вольфович машинально взяв фотокартку, якої не могло бути, але яка була. На кольоровій кодаківській листівці стояла Оля, спинившись на березі величезного синього океану, який не тривожив жоден вітерець, благально дивлячись на нього.

Інокентій Вольфович відчув, що знову роздвоюється.

— Ось, підпишіть контракт — молодик спритно витяг з дипломата офіційний бланк — Зобов’язуєтеся віддати нам душу, а за все інше отримаєте сповна.

Лише зараз Інокентій Вольфович відчув, який холод іде від молодика. Костюм видався йому паперовим, з отих, що розлазяться потім після першого дощу, куплені ласими на марничку радянськими туристами.

Рука йому затрусилася, він одіпхнув папір, заплющив очі, й несамовито закричав:

— Ні, ні, ні…

А коли розплющив — ніякого молодика в кабінеті не було. Він лежав головою на столі. Дзеленькотіли склянки, товариш Дяченко клопотав біля чаю.

Інокентій Вольфович ворухнув чужими, пересохлими вустами:

— Знайдіть Івана живого чи мертвого. Знайдіть, інакше ми усі тут збожеволіємо.

Сонце вже торкнулося землі.

Цієї миті у приймальні почулися бадьорі, впевнені кроки, і до кабінету ввійшов цілий і неушкоджений Іван, рум’яний та посвіжілий зі сну:

— Що тут у вас за побоїще було? Моя поміч потрібна?

Розділ дев’ятнадцятий

Ресторанний оркестр ушкварив могутню «Циганочку». Внизу почалися танці на замовлення.

Пора! Маєш друге випробування.

Іван поклав у кишеню важку в’язанку ключів од усіх інститутських дверей. Своєю перемогою над зловісним чорним монахом він заслужив повну довіру керівництва. Сам директор — Інокентій Вольфович Унксов — не знав, як і дякувати:

— Ми вами дуже задоволені. Ваші заслуги перед наукою ніколи не будуть… будуть забуті.

Щоправда, товариш Дяченко сприйняв радісну звістку про відкриття підземної бібліотеки, схованої од громадськості майже на тисячу літ, якось без захвату, але його можна зрозуміти. Потерпає за втрачений літопис, що перетворився на попіл. Якби ж він знав про унікальні можливості його апарату. Втім, одкривати всі козирі Іван не став.

Важкенька буде ніч. Це ж треба — відьомський шабаш на території такого прогресивного інституту. Ще вчора він би у це не повірив, але сьогодні сам читав казенну об’яву, писану губною помадою.

Життя сходило з глузду, але, очевидно, місцями. Готель сяяв вогнями, двигтів ресторан, де ніхто нічого не підозрював, а Іван мусив рушати у ніч.

І тут у двері номера делікатно, інтимно шкрябонули нігтиком.

— До вас можна?

У дверях стояла зодягнена в трагічну чорну сукню його благодійниця Сонька, студячи нервовий рум’янець на щоках. Великі змучені її очі сяяли, мов зірки. Вона ще схудла, з атласних плечиків спадала шлейка, під очима стояли тіні.

Спопеляюча пристрасть привела її сюди, на цей теплий вечоровий вогник, до якого потяглася нічна її душа, хоч і відчувала, що можуть зовсім згоріти її барвисті крильця, бо надто близько вона до нестерпного вогню істини. Вона прийшла сюди, хоч було не її чергування.

— Бачу, вам не спиться. Може, повечеряємо разом? Знаєте, я сама себе не впізнаю.

Вона вкотила за собою нікельований столик, вкритий білосніжною серветкою. Не встиг Іван мовити й слова, як у пригашеному світлі бра перед ним постала казкова вечеря. Відерце з шампанським, дичина на тарелі, облямована смаженою картоплею та зеленню, божественні аромати струмували із порцелянових слоїків, де грибний дух змішувався з чорносливним. Іван мимоволі ковтнув слину- з метою економії він повечеряв пиріжками з водою.

— Розумієте, у мене сьогодні дуже відповідальне завдання. Мені зараз треба йти.

— Як? — Сонька вмить зів’яла, мов підтята троянда — Вночі?

— На жаль. Специфіка.

Сонька спалахнула з новою силою, на плечиках виступили кропив’яні плями:

— Ви не подумайте, що я вам нав’язуюся. Такого зі мною ніколи не траплялося. Але ви щось зробили в мені.

Я ніби вдруге народилася на світ і стала зовсім іншою — Вона закусила губку, бо на очі навернулася зрадлива сльоза.

Вперше в житті серце її прокинулося, захотіло одкритися, а його одкидали. Вона не мала влади над чоловіком. Ображена гордість і впертість перетворили її на смішну школярку:

— Тоді можна… можна я вас хоч поцілую?

Іван зам’явся. І тут Сонька, яка завжди була пасивним об’єктом грубих чоловічих домагань, охоплена непереборною силою, ступила крок уперед і припала до вольових чоловічих вуст, тернулась об колючу щоку, втрачаючи свідомість на могутніх грудях.

— Та ви що? — розгублений Іван ледь одірвав цей живий плющ од себе — Не треба. У мене дружина.

І Сонька зосталася посеред номера ні в сих, ні в тих. В очах її колихнувся вогонь. Вона вперто тупнула високим каблучком:

— Дружина?.. Я буду твоя дружина.

Двері у дзвіницю так само бовталися на одній петлі.

Іван вирішив, поки є час до півночі, зробити товаришеві Дяченку приємний сюрприз — повернути з попелу його безцінний літопис, через який той так переживав, що не зрадів навіть відкриттю цілої бібліотеки.

Усе було так само. Він сплигнув у темну яму, намацав у ніші смолоскип, вийняв з кишені сірники…

І тут у ніс вдарив концентрований бензиновий дух, яким тягло з печери. Рука завмерла. Оце так сюрприз. Тільки чиркни — і злетів би разом з усією дзвіницею. Та що там він? Розметало б всю щойно знайдену бібліотеку.

Інтересно, хто ж це так постарався? Хіба нечисть? От переживатиме товариш Дяченко, коли дізнається про злочинні підступи.

Обережно, щоб не брязнути своїм апаратом об каміння, випадково не викресати іскри, Іван вибрався з ями і зняв з вікон увесь толь. Хай вивітрюється.

Бензиновий дух переслідував його всю дорогу до адміністративного корпусу. Але то було на краще — в’ївшись у одяг, він одбивав людський. А це, як говорив досвідчений товариш Дяченко, од нечисті найперший засіб.

Безлюдний стояв інститут.

Іванові кроки одлунювали в порожнечі. Затуливши вікна, дивилися на нього дванадцятеро променистих портретів — безгрішні мудрі очі державних мужів вселяли впевненість у своїх силах, віру в колективний розум, який все знає і вирішує за тебе, а ти, людино, виконуй намічене і йди до нових висот. Але щось місячне було у тій застиглій впевненості.

Нависала у фіолетовому безмежжі комета, кидаючи на землю тремкий відблиск минущості і беззахисності всього живого.

Біля входу попід стіною стояло вже свіже гасло, приготоване, щоб зранку прикрасити вільний козирок. На кумачі бронзовими літерами сяяв гнівний заклик: «Геть нечисту силу з радянської науки!»

Очевидно, товариш Дяченко подбав про ідеологічне забезпечення його боротьби з пережитками минулого.

Сходив над древньою Лисою горою жовтий місяць, де виднілися моря та кратери згаслих вулканів. Може, й там колись вирувало життя, були квітучі міста й села, мріяв про майбутнє свій народ, але трапилася космічна катастрофа- і лишився од усього того лише пил.

Цвіркуни заводили в кам’яних шпаринах безкінечну пісню, гранітні східці оддавали сонячне тепло, різкі тіні падали од п’єдесталу.

Срібна хмарка наповзла на місяць, гнана висотним вітром, і подалася далі, немов неспокійна душа.

Як там Марія без нього?

Намоталася в яслах коло своєї дітлашні, але й уві сні неспокійно схоплюється. Далекий деркач озветься у лузі — їй ніби хвіртка рипнула. Гупне яблуко в саду — їй ніби Іван мішка перед ворітьми скинув. Шкряботне гілка об шибу — на побачення викликає. Пропливе хмарина під місяцем — його душа до неї лине.

Сниться, певно, їй, як в’їжджає він у село на білому коні в яблуках, а позаду — духовий оркестр з райцентру, туш грає. Як виносить йому на майдані коло контори Храпченко хліб-сіль на вишитому рушникові (голова тільки плямкає, чом не їй), схиляється в пояс:

— Низький уклін тобі од іванівців. Тепер про нас уся країна знатиме. Вже прийнято рішення облвиконкому створити у нас зразково-показове село-музей. Заживемо, як у раю…

Приймає Іван хліб-сіль, одсовує вбік свого улесливого завгара, йде до Марії, яка стоїть серед жіноцтва, не наважуючись очей звести на свого уславленого чоловіка, стає перед нею навколішки:

— Хіба зміг би я все це, якби не ти?

Бідна Марія!

А може, внадився до неї Храпченко? Сяде у світлиці, залізну руку на стіл покладе, курить і кашляє, випитує Марію і нічому не вірить. Мовляв, на горищі, як дезертира, ховаєш. Супиться Марія, сльози на очі навертають, бо брехати не вміє, справді не знає, де чоловік — поїхав у столицю правди добиватися.

— А міліціонер де?

Шкода Іванові чогось стало того міліціонера. Хіба ж воно людина? Тіло в мундирі. Посади собаку на ланцюг, звели добро охороняти, то хіба заради кістки не старатиметься, не гавкатиме на кожного? Не собака винний, а господар його.

Чи сидить Марія перед вікном, знову в’яже, виглядає на шлях, зорі лічить, доки заколе очі й скотиться по щоці тиха сльоза. Чим тебе втішити? Чим журу твою розраяти, скажи мені, Маріє…

Сама не своя стояла Марія перед бабою Панихою.

Клекотіло в печі полум’я, сичав перемотаний ізоляцією змійовик, капотіло в сулію цілюще зілля, куди підсипала баба тютюну для міцності:

— Всі чоловіки єднакові, Маріє, усі жеребці. Тіко нову забачить, то й слину пускає, гі-гі-гі-гі-гі.

Заплющувала Марія очі, мотала головою, але не щезало те видиво, дихало парою з бездонного казана.

Стоїть її Іван посеред готельного номера, світло пригашене, музика грає, на столику срібне шампанське в бочечці, вечеря наготована, скриньку свою забув, а в губи йому вп’ялася міська якась, ніжку звела у срібній босоніжці — жадібна, ненаситна, так би й втягнула в себе.

Закипіла кров у Марії, пішла бульбашками, кривавий туман розлився в мозку, роздерла б її надвоє і вдягнула на покірно схилену голову. І це її Іван?

— Правду ви, бабуню, наворожили. Тільки з дому, а вже кращу знайшов.

Відстовбурчила баба вуха, губа хтиво одвисла:

— Уже й товче?

— Та ні, цілуються.

— Ну, зараз світло виключать, тоді вже нічого не побачиш. А мені, було, дівчинкою, хлібом не годуй, а дай за молодими у шпарину подивиться. Куди там вашому кіно! Шкода, проявник скінчився. Вірний у тебе чоловік, жодної дірки у штахеті не пропускає, хі-хі-хі.

І оце той, через якого вона щоночі вмирає? Якого на білому коні з далекої дороги при місяці вигляда? Який хустку їй обіцяв із столиці?

— Ха-ха-ха — чорний сміх вилетів з горла.

Глянула на себе в облупленому дзеркалі — солом’яна вдова. Йому не треба і собі не треба. Нащо тіло мордувати, коли далі життя нема?

Ласкаво погладила її баба по крутому стегні, масно зазирнула в очі:

— Од тих чоловіків одна біда. Тіко жінка може жіноче серце зрозуміть. Давай, Маріє, я тобі за чоловіка стану.

Слизька, ніби жаб’яча лапа, була та рука. Струснула її Марія. Зовсім не хотіла жити.

— Хай мене смерть цілує!

Заляпотіла себе по стегнах баба, пустилася в танок:

— Допекло, га? Як і я, не хоч буть серед людей? А згадай-но наш договір, Маріє. За службу маєш мені своє тіло на ніч дати.

Наче на чужий одяг, глянула Марія на своє жіноче єство:

— Беріть. Нащо воно мені?

Заметушилася баба, дістала з припічку настій у плетеному бутлі, налила кривавого трунку у дві склянки, простягла Марії:

— Ану, бери з бабою на брудершафт. Вип’ємо, хай душа з тілом розстанеться.

Наче живий вогонь влився в неї. Стала попереду безтілесна її душа, що не могла в це повірити. Благально дивилася Марії в очі, просила — схаменися! Але плюнула їй услід Марія, виставляючи за двері — іди геть, дурна!

— Тепер роздягайся, Маріє — почула вона владний голос — Та хутчій, бо мені ніколи.

Рвонула баба ґудзики на кофтині, скинула одна за одною десятеро спідниць на долівку, розщипнула пояс і кинула в запічок дерев’яні накладні сідниці, мов кульбаку, і застрибала од нетерплячки уже в усій своїй первісній красі — ноги порослі шерстю, груди панчохами звисають, зате живіт тугий і синій. А там, де лоно, все сірим павутинням заросло.

— Ну, давай поцілуємося, тепер ми посестри.

Ще нічого не трапилося в інституті, але притихло враз усе, ніби виріс довкола височенний паркан, лишивши його зовсім самотнім на безлюдному острові, дрібно затенькали шиби у вікнах, затремтіла земля, ніби ворухнувся у ній хтось великий, закутий у глибинну товщу.

У повітрі запахло сіркою.

Зашкряботіло в дощовій ринві, вилетів звідти білий гладкий щур, гнаний сліпим страхом, а тоді з усіх дірок полізло на евакуацію щуряче населення адміністративного корпусу — сиві діди й прадіди, вагітні щурихи з немовлятами в зубах. Кинулися вони площею туди-сюди, ніби перед звхмлетрусом, шукаючи порятунку, а тоді рвонули центральною алеєю геть зі своєї вотчини, затоптуючи на ходу слабших.

Починається.

Одкривати двері було вже пізно. Іван нахилився і пірнув у темну щілину за прихилене до стіни новеньке гасло. Невже все, що він чув од бабусі в казках, правда?

Але ж розказувала бабуся, що коли ходили старі люди на прощу до Києва, то одного сміливого, який пішов у таку ніч на Лису гору ночувати, відчайдушний козарлюга був, нечисть розуму позбавила — навіки жінок одцурався. А теж, розказували, спершу сміявся.

Невже випало йому побувати в центрі шабашу? Це ж безцінні наукові спостереження. Іван ліг зручніше і завмер у чеканні.

Вставав жовтий місяць над горою, чорніли на гребні параболічні антени, і ‘в тому примарному світлі побачив він чорні цятки, що наближалися, росли, нагадуючи вже зграю перелітних птахів, що заходили на посадку. Такі самі зграї, зі свистом розтинаючи повітря, летіли зусібіч. І хутко все небо над головою сповнилося ляпотінням, клекотом, іржанням, чорні тіні з триметровим розмахом ковзали над освітленою площею, збираючись над горою.

Небо кипіло, ніби котел.

Щось доісторичне було в цьому, бо нагадували дивні істоти своїми шелесткими довгими крильми птеродактилів, які зліталися сюди у вирій, вцілівши десь у найтемніших печерах.

Обирали вони галявини, ламаючи гілля, сідали між дерев, ляскотіли крильми, ніби вибивали порох. Незабаром спалахнули на горі перші кволі вогники, затріщав хмиз, який тягли до них звідусіль, пломені вже звивалися вище дерев, бурхаючи іскрами. З вереском ухкали біля них нові прибульці, яких радо качали на руках товариші. Лунав радісний регіт, гупали од дружніх стусанів груди, з виляском чмокалися вуста, дзеленькотіли пляшки, срібно співали чарки, що ходили по колах, підігріваючи радість Довгожданої зустрічі. Вже й почувся гітарний перебір, прокурений голос завів бардівської пісні.

Туристський зліт — та й годі.

А чорного полку все прибувало. Креслили небо на вогняних мітлах гачконосі старі. Опускалися з космосу прозорі зеленаві блюдця. Рохкали загнуздані кабани. Чимало люду сиділо просто на унітазах, вирвавшись з дому в смугастих піжамах.

Зліт обіцявся бути вельми представницьким.

Іван вже зібрався перебігти ближче до епіцентру подій, але з темряви на майдан вискочило маленьке зелене чортеня, яких малюють на дні горілчаної пляшки, однак живе, сторожко озирнулося довкола і подалося до адміністративного корпусу на розвідку.

Іван одхилився за гасло, стримуючи серце. Важко йому буде проти такої армади навіть з диво-апаратом, якщо виявлять.

Зелений носик засопів просто над вухом, чортеня ледь-ледь по складах прочитало гнівне закляття, радісно заверещало, і туга цівка вдарила об полотно. Зробивши свою справу, воно заклало два пальці в рот і голосно, наче футбольний фанат, свиснуло.

Іван полегшено ворухнув плічми. Хоч у гасла ніхто вже не вірив, але й за них не зазирали.

І одразу оглушливим, різнокаліберним свистом озвалася вся гора, немов стадіон після забитого гола, замелькали між гіллям смолоскипи, і усе чорне воїнство заворушилося, стікаючись з гори до адміністративного корпусу.

Діловито виринали з темряви, тримаючи під пахвами теки, лисі, голопузі, але у галіфе наукові співробітники, яких Іван ніби бачив у інституті вдень, проте невпізнанні. Денні були мляві, анемічні, мов дощові червяки, а ці — енергійні, повнокровні, вертляві.

Виник з-за рогу і притулився біля стіни табунець дебелих вертихвісток, які одразу заблискали у місячному промінні дзеркальцями, почали обмінюватися помадами, тушшю. З ніжних дівочих вуст звучала така анатомічна термінологія, що Іван тільки хекнув.

Затріщали кістки, і з теміні повилізали на площу якісь запліснявілі старорежимні дідки, несучи на кривому древкові чорний прапор.

Праворуч вискочив на майдан дружний загін кругловидих козарлюг з оселедцями на головах, у шароварах, з макітрами та ложками. А ліворуч з’явився колектив канцеляристів, всі у пенсне, з гусячими перами за вухами, яйцеголові. Забачивши одне одного, вони заревли і кинулися в обійми — почалося братання.

Народу все прибувало.

У перуках, магістерських мантіях, з акредитаційними картками на грудях стягувалися іноземні делегації на чолі з науковим керівництвом. Зазвучали привітання латиною, англійською, німецькою, французькою, іспанською. Назустріч їм входили з розкішними дарами представники східномовного світу — у тюрбанах, бритоголові й зовсім безголові з одним оком, що визирало з розхристаних мантій. Тут же почався обмін сувенірами, дарами, ксерокопіями доповідей, згадувалися давні і започатковувалися нові контакти. Вавілонська суміш мов вирувала над майданом, але всі учасники чудово розумілися зовсім без тлумачів — ясним кожному матом.

Стояв знайомий кожному, хто хоч раз був у кулуарах наукових симпозіумів, гомін, зондувалися точки зору, сходження і розходження, схильність до угруповань, встановлювалася атмосфера, яка завше визначає погоду всіх форумів — чи будуть тут грім і блискавка сенсаційності, чи встановиться офіційна погода з бурхливими оплесками.

Нарешті пробрався крізь натовп на голову вищий од усіх чорнобородий молодик у елегантному смокінгуг проте в чалмі, що надавало йому вишуканої еклектичності, легко вистрибнув на порожній п’єдестал, довкола якого гуртувалася юрба, зняв свій екзотичний головний убір, і проти місяця блиснули інкрустовані діамантами ріжки. Він схилився перед натовпом у глибокому поклоні, вичекав мить і високо звів руку.

Збуджений натовп затих.

— Шановні товариші, леді і джентльмени! Від імені і за дорученням нашого геніального вождя і учителя всіх часів і народів, найлютішого ворога всього прогресивного людства, полум’яного шовініста та закоренілого націоналіста товариша Антихриста дозвольте мені відкрити цей урочистий зліт, присвячений знаменній даті — тисячоліттю з дня утворення Всесвітньої алхімічної асоціації!

Здійнявся несамовитий свист, бурхливі оплески, що перейшли в овації. З натовпу заревли могутні голоси:

— Слава товаришеві Антихристу! Хай вічно живе засновник і фундатор всіх наук на світі! Послати від імені нашого зльоту привітальну телеграму з подякою за батьківську турботу!

Молодик перечекав кілька хвилин, доки ця ейфорія вщухне, але вона не вщухала, бо кожен дивився на сусіда і боявся зупинитися першим, щоб його чортзна в чому такому не запідозрили. Молодик схвально махнув:

— Дорогі товариші, дозвольте вважати ці оплески знаком одностайного схвалення. Привітальну телеграму, в якій висловлено наше бажання докласти всіх сил, щоб виправдати високе довір’я, було відправлено ще вчора.

Угору полетіли капелюхи, брилі, перуки, кепки, циліндри та тюрбани.

— Товариші, наш зліт відбувається в історичний час. Від нас, від нашої праці залежить подальша доля людства. Ми порадилися і вирішили винести на порядок денний, точніше, нічний, одне питання: «Як перетворити цей світ на той світ?»

Ансамблея вибухнула новим громом оплесків, од якого залящало у вухах:

— Палко підтримуємо! Нажилися й хватить! Молодик і собі недбало поаплодував:

— Це величне завдання виправдовує всі засоби. Ми повинні йти в ногу з часом. Отож, магістральним напрямом нашої роботи сьогодні має бути боротьба за повну перемогу науково-технічної революції над людством! Пропоную здійснити програму повної і остаточної ліквідації людства як класу затятих матеріалістів до двотисячного року!

У натовпі негайно піднявся транспорант: «План чотирьох п’ятирічок — за одну семирічку!» За хвилину в очах пістрявіло од заздалегідь приготовлених гасел та закликів, які продемонстрували надзвичайну активність нечистих наукових сил у прийнятті зустрічних зобов’язань.

Молодик схвально кивав на кожне нове:

— На нинішньому засіданні ми повинні без бюрократичних зволікань розробити ефективні заходи по ліквідації старого суспільства, заснованого на експлуатації людиною духів. У світі, який розпочне свою нову історію, ми встановимо диктатуру духів над людиною. А тепер прошу висловлювати свої думки та пропозиції.

Маніакально активний збрід враз притих, товариші поопускали голови, розглядаючи нігті на ногах.

— Прошу активніше, активніше, товариші. Скромність прикрашає тільки людину. Так, ось у нас списочок тих, хто записався попередньо. Перше слово дозвольте надати гостинним господарям нашого базового інституту, де ми вже неодноразово за тисячоліття проводили обмін передовим досвідом. Тут нам дещо обіцяли наші хіміки…

На постамент виліз водянистий, жовтий, схожий на перекислий огірок, дядечко, одкрив рот, звідки порскнула зайва жовч, і сардонічно скривився:

— Ніхто не стане заперечувати наші успіхи за останні п’ятдесят літ. Завдяки нашим невтомним зусиллям більшість річок та озер, лісів та полів стали непридатними для звірів, але на досягнутому ми ніколи не зупинялися. Тепер настала черга людини. В руслі висунутого заклику пропоную неухильно проводити курс на абсолютну хімізацію сільського і міського господарства до повного витіснення всілякої органіки з людини. Неорганічна людина — це вже не людина, це кладовищенський пам’ятник людині. Ми в своєму інституті беремо підвищені соцзабов’язання: завдяки створенню нових сильнодіючих гербіцидів та пестицидів завершити ліквідацію найбільших шкідників у природі — людей — всього за десять років. Хай живе природа без людини!

Грім оплесків підтримав цю пропозицію. А до імпровізованої трибуни вже пробивався новий оратор — квадратний, із залізними шарнірами замість суглобів, що іржаво рипіли на кожному кроці.

— Ми-кі-бер-не-ти-ки — почав він жерстяним механічним голосом, дзвінко гупнувши себе в груди — га-ря-че-під-три-му-є-мо-про-поз-иці-ю-про-вес-ти-пов-ну-на-у-ко-во-тех-ніч-ну-ре-во-лю-ці-ю. Лю-ди-на-це-про-сто-по-га-на-ма-ши-на. Во-на-прим-хли-ва-час-то-ви-хо-дить-з-ла-ду. Лю-ди-ну-тре-ба-за-мі-ни-ти-ро-бо-та-ми. Во-ни-слух-ня-ні-і-бу-дуть-гар-ни-ми-слу-га-ми. Ро-бо-ти-не-зда-тні-до-со-ці-аль-них-ре-во-лю-цій. Ми-на-зав-жди-ли-шим-ся-па-ну-ю-чим-кла-сом. Во-ни-пра-цю-ва-ти-муть-на-нас-фі-зич-но-а-ми-від-по-чи-ва-ти-мем-ін-те-лек-ту-аль-но. Наш-від-діл-про-по-ну-є-за-мі-ни-ти-про-ле-та-рів-лю-дей-про-ле-та-ря-ми-ро-бо-та-ми. Це-і-бу-де-ос-тан-ня-на-у-ко-во-тех-ніч-на-ре-во-лю-ція-на-зем-лі! Ура-ура-ура…

— А хто ж тоді думатиме? — пискнув зляканий голосок.

— Ми-ство-ри-мо-штуч-ний-інте-лект. Хай-ро-бо-ти-за-нас-пра-цю-ють-а-ком-п’ю-тер-ду-ма-є, Лю-ди-ві-дім-руть-як-прой-де-ний-е-тап-ци-ві-лі-за-ці-ї. Хай-жи-ве-іс-то-рі-я-без-люд-ства. Ура-ура-ура!

З рота його повалував густий дим. Бідолашний кібернетик перегрівся од інтелектуальної напруги.

— Води — закричали найближчі — горить товариш на роботі.

Проте на звільнену трибуну підстрибом, на чотирьох, по-мавп’ячому вистрибнув здоровенний низькочолий громила. Він люто плюнув згори на конаючого кібернетика.

— Мало ми вас пересаджали, інтелігенти паршиві — Він нервово хльоснув себе хвостом — Мавпами нас називати. Та я б усіх вас ще до Дарвіна за грати, щоб і духом вашим людським не пахло на землі. Розплодилися на нашу голову, гнобителі проклятущі. Знущаються з нас, пролетарів розумової праці. Закрили у вольєрах, бананів не дають, червивим м’ясом годують, ще й вважають себе царями природи. Та якби не той Дарвін, ще невідомо, хто над ким був би. Геть царизм! Наш відділ приматів категорично вимагає — усіх інтелектуалів у зоопарки, на наше місце. Це позбавить людство мізків, а без мізків вони вже не люди, а мавпи. От тоді й настане всезагальна рівність, і ми знову добуватимем вогонь тертям.

Агресивного представника хвостатого племені змінив солідний, в окулярах, з лекторським голосом:

— Гадаю, товариші тут не зовсім мають рацію. Ми, економісти, вважаємо, що економіка повинна бути економною. Людей можна не знищувати, досить їх перетворити на економічну категорію — робочу силу на зразок кінської, трудові ресурси, зробити їх додатками до машин. Курс взято правильний. У них вже жінка — лише трудівниця, наставниця своїх дітей. Ми планомірно замінимо людину мислячу асоційованим робітником, залишимо їй тільки виробничі відносини, в результаті чого вона забуде про своє відтворення.

На п’єдестал, підтриманий товаришами, видряпався старійшина у траурному костюмі з червоним бантом на лацкані.

— Тоді вони мене виключили з партії — Він помовчав — Оголосили ворогом народу — Він помовчав — Я змушений був перейти на нелегальне становище — Він помовчав — Але ця науково-технічна революція — це наша революція — Він помовчав — Її заповів нам ще у двадцятому році товариш Троцький — Він помовчав — Створити трудову армію, перевести робітників у казарми, зробити їх гвинтиками державної машини — Він помовчав — Тоді його лаяли — Він помовчав — А тепер ми його ідеї втілюємо — Він помовчав — Плагіатори — Він помовчав — Старі кадри вибито, але ідея живе — Він помовчав — ’ Ми палко підтримуємо курс на спеціалізацію і концентрацію — Він помовчав — Ми зробимо нашу державу спеціалізованою — Він помовчав — На базі розвинутого соціалізму- концентраційною — Він помовчав — Тільки примусова праця без жодного стимулу скасує людину — Він помовчав — Піонери в таборах будуть носити пісок з купи на купу — Він помовчав — Треба з дитинства відбити усі бажання — Він помовчав — Нині головне — ліквідувати спецпайки та розподілювачі для їхнього керівництва — Він помовчав — Тоді й керівництву буде байдуже — жити чи вмерти!

Ображений на всілякі людські привілеї, натовп кровожерливо заревів, затупотів ногами.

А до аудиторії, кланяючись ліворуч і праворуч, вже звертався яйцеголовий блідий інтелігент, що не мав плоті, а складався з самого духу:

— Шановні колеги, м-м, радий доповісти урочистим зборам, що наша теоретична лабораторія під керівництвом товарища Дворковича, тінню якого і заступником на цім світі я являюсь, вже чимало зробила для того, щоб у якнайкоротші строки привести радянський народ у кращий із світів, древні казали, орііишз тшісіиз. Наші працівники у важкі революційні роки запропонували семимильний стрибок з капіталізму у світле царство воєнного комунізму. За нашим генеральним планом було задумано і здійснено колективізацію, яка дуже і дуже просунула нас уперед. Ми вклали у голову намісника Антихриста на землі товариша Сталіна геніальну думку, що в міру наближення до комуністичного раю класова боротьба за місця в ньому загостриться. За нашими теоретичними рекомендаціями було організовано велике переселення в наш кращий світ цілих народів, і ви знаєте, ще жоден емігрант назад не повернувся. Без політичної тріскотняви ми перетворили комуни на комуналки, що привело до ще триваючої громадянської війни під дахами. Словом, ми зустрічаємо тисячолітній ювілей асоціації, як вони кажуть, вагомими трудовими дарунками. Наша сила в тому, що ми завжди виступали від імені їхніх світлих ідеалів. А як помітили ще латиняни, Solem quis dicere falsum audeat, хто посміє сказати, що сонце брехливе? На нинішньому етапі наша теоретична лабораторія розробила нові грандіозні плани дискредитації комунізму в усьому світі. Ми знову обіцяємо народам його третє пришестя в найближчому майбутньому. А коли вони знову розчаруються, от тоді, хі-хі, й настане справжній кінець цього світу!

— Брехня! — зіпхнувши підступного теоретика, на п’єдестал виліз животастий, кров з молоком, дядько, який ніби з ярмарку прийшов у ці наукові кола — Вам уже і зараз ніхто не вірить. Казав пан, кожух дам, та слово його тепле. Люди не завтра, а сьогодні жить хочуть. Чом вони з вашого раю в наше пекло втікають? Бо у нас хоч і дьогтем смердить, зате тепло та горілки хоч залийся. Гадаєте, багацько серед них ангелів? Та всі грішники! Ви їх у небо кличете, а ми їм на землі практичеськи усе даємо. До вашого раю, як до неба рачки, а ми їм фактичеськи пекло на землі створили. Ще чуть-чуть — і буде справжнє. Суші скіко оно штучними морями затопили, заводів скіко понастроювали — уже сажею дихають, а через мнясо в магазині скоро один одного почнуть жерти! То хто практичеськи зробив більше? Ми, петюньківці, чи оці? Нам ще год-два — і нікого нікуди не треба буде переселять. Своїми руками собі пекло на землі влаштують!

Натовп схвально загув, так припала до вподоби ця ідея. Ні живий, ні мертвий сидів Іван за свіжим гаслом, схопивши голову в руки, бо хоч і фантастичні трохи були проекти, божевільні, та найдивніше було те, що люди самі їх і втілювали.

Кокетливо пискнувши, бо якийсь старець вщипнув за апетитну сідницю, на п’єдестал вискочила молодюсінька відьмочка в чорних панчохах, грайливо пустила бісиків найближчим чоловікам.

— Хай живе сексуальна революція! Ми закликаємо всіх повернутися назад, до природи. Це ж так просто. Люди позбуваються всього людського і знову стають тваринами. Нас об’єднують тільки стадні почуття…

— Знову колективізм? Набридло — похитуючись, вибрався на п’єдестал геть сколотий, живого місця на ньому не було, юнак — Тільки крайній індивідуалізм. Кожен сам собі мусить стати всесвітом. Вперед від природи. Ми пропонуємо молодому поколінню оце — він витяг із сідниці шприц і високо підніс над головою — Ці кристалики є повним замінником життя. Людині здається, що вона живе, а насправді — вона живий труп. І це вони зроблять своїми руками, ще й відчуваючи незнану простим смертним насолоду.

— Правильної — загукали на майдані — Це найприємніший шлях до кінця.

Тим часом на імпровізовану трибуну вирвалася з юрби худа, розпатлана дама в синіх панчохах:

— Як представник медицини, я категорично проти. Я, навпаки, пропоную засіб, од якого людина назавжди позбудеться потягу до гріховних насолод. Їм просто безглуздим видасться тертя двох тіл з метою народження третього. Кохання повинно стати каторгою. Наш метод запобігання вагітності гарантує негайне припинення дітонароджуваності, а відтак позбавить людство майбутнього.

— Не зовсім поділяю цю думку — прохрипів старечий голос. З допомогою аспірантів на п’єдестал видряпався малий горбатий триногий дідок. Але коли Іван придивився, то виявив, що третє — зовсім не нога — Ми, сексопатологи, добре знаємо, що люди настільки гріховні, що ніколи на це не підуть. Навпаки. Були й папи римські, які не мали діла хіба що з синами. Взять мене, хі-хі-хі. Сивина в бороду, а біс у ребро. Вже академік сто літ, а й досі дівчатинкою ласую. Гріхам треба потрафляти. Наш відділ розробив програму повної деморалізації людства. На наших НПО ми випускатимем широкий набір любовних настійок, різні такі інтересні буклети, відкриємо широку мережу спецмагазинів. Особливу увагу приділимо трохи, на жаль, призабутим содомії та скотолозтву. А вже хай бактеріологи підкинуть нам якогось мікробчика, вірусочка. Як показує історія, од венеричних хвороб вигибали цілі народи. Наше завдання — впоратися з цією гріховною цивілізацією…

Слухав Іван, і волосся ставало дибки. Чи знає людство, що йому готують? Це все треба вислухати і закарбувати кожне слово, щоб завтра вдарити на сполох.

А на п’єдестал тим часом вискочив гостроносий, замотаний в газети тип і зашелестів занудливим голосом:

— Наш відділ кадрів пропонує замінити людей анкетами. За нинішніх умов розвитку бюрократії у них цього ніхто не помітить. Все одно ж дивляться не на людину, а на папір. Отак ми потихеньку-помаленьку і підмінимо. Прокинуться одного чудового ранку, а скрізь самі папери. В установах сидять папери, на паперах їздять і паперами поганяють. Ви уявляєте, паперова цивілізація?..

— Дуже актуально! Перспективний напрям! Молодця!

Вдоволений кадровик підніс руку до грудей на знак подяки.

Тоді, сопучи і пирхаючи, із дальнього кутка на п’єдестал виліз страшний монстр — ноги козлячі, тулуб від старого «Запорожця», замість голови — телефонна трубка. Він задзвенів, зашипів, прокректався:

— Алло, ми, представники центру генної інженерії, можемо запропонувати для впровадження найширший асортимент засобів поступової реконструкції людини на що завгодно, починаючи від кентаврів та песиголовців до людинокавунів та людиношпал. Шляхом нескладних мутацій, пі-пі-пі, ми можемо перетворювати жінок на русалок, чоловіків на жінок…

— Дуже перспективно! — підтримав натовп.

— …для всіляких контор знадобляться люди-самописки, я не кажу вже про те, що всякій владі треба будинки з вухами та стіни з очима. Нинішні умови цілком сприяють цьому. З гордістю можу заявити, що мене особисто в нашому відділі перетворили на людину-телефон!

З темряви випірнув на граніт чорний монах, схожий на забитого кілком, тільки оточений великим почтом. На майдані зашепотіли:

— Представник інквізиції!

Монах суворо оглянув хвостате збіговисько:

— Тут, на цій благословенній землі, де понад вісімсот літ тому було засновано всемогутній монастир Домініканського ордену, нікому не гоже забувати про досвід святої інквізиції. Це ми спалили на вогнищах великих єретиків Джордано Бруно та Яна Гуса. Цим ми відкинули справжню науку на кілька століть назад. Це під нашим крилом розквітала алхімічна асоціація. Це ми оголосили єдиною метою науки — перетворити свинець на золото. Всякий інакомислячий піддався у нас найжорстокішим тортурам. Ми надовго відбили у людства бажання сумніватися в авторитетах і думати. Нашими буллами науку, яка служила благу, оголошено найманкою диявола, а ту, що служила Сатані — богоугодною. Нині ми пропонуємо оголосити хрестовий похід проти всякої єресі. На міських площах повинні запалати бібліотеки, наші комісари мусять піти по домівках, щоб своїм політичним нюхом вчути всі заборонені книжки, які дозволяють людині піднестися до богорівності. Наші шпигуни, які ще живуть серед них, повинні вже сьогодні взяти на олівець усіх тих крикунів, які хочуть позбавити людство страху. Страх і тільки страх повинен керувати людьми. На нас покладено історичну місію — знищити цю імперію зла. А для цього всі засоби годяться!

— Тільки розв’яжіть нам руки! — вискочив на трибуну напіввійськовий-напівбізнесмен, припалюючи сигару від сигари — Ми, представники військово-промислового комплексу, завжди готові! У наших лабораторіях створено такі отрути, одної краплі яких вистачить, щоб отруїти цілі мегаполіси, досить капнути їх у водогін. Ми маємо в своєму розпорядженні такі бактерії, які досить закинути у сусідню ворожу країну, щоб почалася всесвітня пандемія, і від мору вигибло все людство, а це шлях до вічного миру, якого вони так прагнуть, ги-ги-ги. Нині ми розгортаємо небувалу космічну програму, розробляємо променеву зброю, лазери з ядерним напомпуванням, а коли почнеться третя світова війна, вони самі знищать один одного без нашого втручання, а ми спостерігатимемо за цим з космосу!

— Батьку, батьку слово! — залементував натовп.

На постамент видобувся лисий, сталевозубий старець і привітав збуджений натовп:

— Діти мої, щоб зробити собі втіху на схилі літ, я придумав нову бомбу. Ядерна, воднева та нейтронна проти неї — мильна бульбашка. Бомбою стане вся земна куля. Досить буде розпочати ланцюгову реакцію — і вона ніколи не закінчиться, доки Всесвіт перетвориться на зоряний порох. Я б міг скористатися нею хоч завтра, але ще сам хочу тут трохи пожити, а як вмиратиму, діти мої, то всіх за собою в могилу заберу!

— О, майн гот — ніби з могили виліз на п’єдестал обгорілий, у зотлілому чорному френчі труп з чорними вусиками — Чому так пізно? Де ви всі раніше були?! Якби ви всі працювали на мене, ми б таки здійснили бліцкріг, звільнили б землю від нижчих рас, завоювали б для арійців життєвий простір. Ми ж мали безцінний досвід — це ваші вчені придумали газові камери, це ми перші в світі влаштували промислову переробку людей у крематоріях на кісткове борошно, це наші вчені вперше перетворили людей на піддослідних тварин у своїх клініках! А наші концтабори — це зразок трудової дисципліни! Ми прагнули знищити людей, щоб створити надлюдей, яким всі людські почуття незнайомі. О, майн гот! Яка була програма! Тисячолітній рейх… Нам не вистачило до атомної бомби всього одного року — і зараз світ був би в наших руках. Хай живе фашизм — найантигуманніший стрій на планеті!

— Зіг хайль! — ревнув, запалюючи паперові факели, натовп — Зіг хайль!

Чорне море ненависті завирувало на площі, дихаючи горілкою та пивом, дьогтем та сіркою, лізли й лізли на трибуну оратори, пропонуючи свої послуги у справі якнайшвидшого перетворення цього світу на той — старійшини вимагали геронтократії, щоб не дати життя нинішній молоді. Якийсь напіввійськовий закликав реанімувати Сталіна, який би довів розпочате до кінця. Злюща білява відьма закликала винищити під корінь всіх чоловіків, щоб жодного гада на землі не лишилося.

Дивився Іван на все те, стискуючи свій апарат, і тільки бажання дізнатися про всі їхні плани до кінця стримувало його руку.

Виходить, за справжньою наукою всі віки завжди чорною тінню ходила ця антинаука, що слугувала не людині, а сатані.

Та нарешті вже охрипло те урочисте засідання, всі можливі способи геноциду були висловлені, навіть червоні кхмери поділилися свіжим досвідом, і всі були схвалені, бо, як зазначив, знову вийшовши на трибуну, срібнобородий молодик, до всього на світі треба підходити комплексно. Від імені і за дорученням зборів лисенківці з Лисої гори одноголосно прийняли резолюцію: «Перетворити цей світ на той до двотисячного ювілею товариша Антихриста».

Дочекавшись, поки вгамувались останні активісти, повноважний посланець верховного правителя пітьми урочисто проголосив:

— А тепер, товариші, переходимо до другого питання, неофіційного. Шабаш!!!

І одразу, немов за помахом чарівної палички, з повітря виткалися скатертини-самобранки, з’явилися на них смажені вепрячі туші, валухи, копчені вугрі, осетри, жаб’яча ікра в тазках, ковбаси різної товщини, жовч у карафках, туалетний папір замість серветок, одне слово, усе, чого душа забажає.

З реготом притягли відьмочки смажених немовлят, падла для любителів, котили петюньківці зі своєї лабораторії діжки з квашеною капустою та огірками, барила з горілками та вином, навіть заспиртовані мізки для гурманів.

Вибивалися днища, наливали виночерпії трунки в черепи, обносили гостей.

А тоді звів руку над головою посланець нечистого, дочекався тиші і виголосив тост:

— За науку, яка вимагає собі в жертву людину!

Тисяччю горлянок заревів, цокаючись і чоломкаючись, натовп, і випив першу до дна. Вискочили до повноважного представника Антихриста підлабузники:

— Дозвольте вас поцілувати. Прийміть наші скромні знаки уваги.

Обернувся той, розщебнув пояс і спустив штани, відкриваючи волохатий зад.

— Дозвольте ось сюди — залементували підлабузники — розсуньте щічки, не ображайте вірнопіданних, такий звичай.

Висолопили червоні язики, слина з них капає, товчуться, хто першим буде допущений. І одразу така черга вишикувалась, що злякався молодик:

— Досить, досить, ще залижете.

І тут затремтіла, здвигнулась земля під Іваном, почув він десь глибоко глухий, могутній стогін, од якого зовсім збіснувався натовп:

— Вилупився, вилупився! Завтра вийде!

Запалахкотіло вогнище із книжок, які люто пошвиргала нечисть на купу, прилаштувалися коло нього найсправніші — смажили на нових єресях мисливські ковбаски та сало на шпичаках. Діяли цілком у дусі старих добрих традицій.

Уже по третій обнесли юрбу виночерпії, гучнішими стали балачки, заблищали очі, зойкали та хихотіли відьмочки, яких щипала та лоскотала наукова братія, полетіли долі мантії та піджаки, затріщали сукні, випускаючи назовні зголоднілу плоть, яка шукала одна одну, завертілася на майдані ярмаркова карусель, де торгувалися, били по руках, продаючи любовні втіхи.

Злетів на небо один відчайдух, попробував зняти місяць, але буцнувся головою об небесну твердь і беркицьнувся назад — п’яний скрізь п’яний.

Втер од пінного кривавого вина вуста срібнобородий молодик, оглянув пістряву юрму, хижо й ласо прицінюючись до різних пород жіноцтва — пухких білявок, пристрасних брюнеток, у яких посмикувалися вуста од стримуваної жаги, рідних сонних корів, до вим’я яких могло присмоктатися одразу п’ятеро, рудих войовничих тигриць, які вже самі обирали собі серед чоловіцтва жертву, холодних вчених дамочок в окулярах, які стягали з себе сині панчохи…

— А тепер конкурс краси! Хто вона, міс Лиса гора?

І одразу рвонули до п’єдесталу претендентки, пацаючи п’ятами суперниць, скидали з себе вже останнє, хтиво відстовбурчували м’якуші, щоб сподобатися представникові сатанинського центру. Негайно ж зчинилася бійка, пішли в хід нігті, висмикування кіс, одгризання вух. І кожна гукала:

— Я, я! Мене візьми!

Але пересичено, бридливо оглянув древніх професіоналок срібнобородий і одмів ці домагання:

— Ц-с-с-с…

Тихо-тихо стало на майдані. Лиш зашелестіло в повітрі:

— Вона, вона летить!

З фіолетової височини нічного неба опускалася в центр кола на вогняній мітлі небачена красуня. Розступився і змовк навіть безсоромний натовп, бо страшна, космічна була ця врода. Затріпотіло полум’я, вихоплюючи хвилясте смоляне волосся, стрункі, мов у амазонки, ноги, тугі перса, що здіймалися й опускалися після пережитого польоту, знайому родинку на шиї.

Марія?!

Стрепенувся, не повірив своїм очам Іван. Вона і не вона. Завжди добре чисте обличчя цвіло тепер хіттю і злістю, губи зміїлися, а руки вперлися в тонку талію.

Таки Марія. Ось тупнула знайомою ніжкою, виклично озирнула натовп:

— Хоч ніч, та моя! Кохатися хочу! Ану, хто тут з вас найсильнїпгий? У кого кістка любові найтвердіша? Ох і зголодніла я за сто літ, зубами гризтиму. Чи боїтесь?

І одразу коло неї сплівся дикий клубок тіл, гора спраглого м’яса, що собачою тічкою закружляла довкруг.

Та лиш скривився на те срібнобородий, набрав у груди повітря, дмухнув — і розлетілася вся колотнеча по кущах. Скинув він вбрання — і забронзовів проти високого місяця Геркулесів торс з могутніми біцепсами, кінські ноги, між яких вже прокидалася жеребцева сила.

Аж розцвіла Марія, затремтіла вся, йдучи в його обійми:

— Дитину від тебе хочу, вершнику мій, ти, бач, який дужий, не те що мій Іван…

Мов жаром з печі приснуло Іванові в обличчя. Обгоріли вії та брови, забило чорним попелом очі. Не міг і не хотів він більше жити.

Та, яку кохав і якій вірив як собі, зрадила його тоді, коли йому було найважче. Ще й насміхається, за чоловіка не вважає. А він, дурень, переживав — чи не погано їй самій, ходив, мов коло малої дитини, за батька-матір був, бо сиротою росла. І от така тобі дяка. Та пропади ти пропадом!

Вискочила Марія на плечі тому атлетові, притерлася зручніше на шиї, гукнула: «Но, пішов!», заіржав він, роздираючи рот до самих вух, і пустився галопом по майдану. Обхоплювала його голову Марія білими ногами, цвьохкала гілячкою, розпалюючи плоть, щоб прокинулася від болю.

А тоді спинився він, заіржав, б’ючи копитами, а Іванова «вірна» дружинонька щасливо засміялася, осідаючи вниз по бронзових грудях…

Укусив Іван палець, пив свою кров і одного бажав — умерти ось тут, щоб не знати й не бачити цього, бо почалося тут те, що буває навесні серед звірів у лісі.

Не жінка зрадила його — цілий світ. Він вважав його світлим, а світ був темрявою.

— Згори ж ти, щоб інших красою не обманювала!

Натис він кнопку, блиснув з апарата ясний, перший сонячний промінь, сахнулися з освітленого кола чорні тіні, задиміло, випаровуючись, біле, сластолюбиве тіло, сліпо шукаючи виходу, почало танути, і лишилася на площі бридка, в бородавках жаба, лупаючи більмами — справжня душа того брехливого жіночого тіла.

Хитаючись, мов п’яний, виліз Іван із своєї засідки, ступив розчавити ніском мерзенну жіночу душу, та спинився і сплюнув. Не хотілося черевика каляти. Хай живе, яка є.

Од Дніпра вставав сірий туман, перегукувалися в тому тумані теплоходи, зовсім близько заголосили треті півні — порожня і чиста лишилася площа, на якій крутилася смертельно уражена жаба.

— Живи з богом, Маріє, або з чортом. Прощавай же навіки!

Він одяг речмішок зі скринькою на плечі і, не озираючись, рушив геть.

Розділ двадцятий

Не знаходив собі місця Іван. Чорний, мов уражений блискавкою, брів нічним Хрещатиком, ледь переставляючи і ноги, і не відав — куди й навіщо. Якби можна — забув би сам себе, як лишають приїжджі під лавами старі зношені туфлі.

Проте не міг. Куди не ступить — жаба з-під ніг виплигує, розтягує слинявий рот — поцілуй свою красуню, дружину вірную.

Тьху, відьма! Все, все на світі облуда й брехня, нічому віри нема.

Спинився він перед вітриною універмагу. Там, у замкнутому просторі, залитому неживим неоновим світлом, завмерли молодята — посмішки цукрові, тримаються за руки, запрошуючи: «У нас ви можете купити все для повного щастя». І справді — обступили їх зусібіч холодильники різних марок, пральні машини, пилососи, кухонні комбайни, телевізори, кришталі, килими… Придивився Іван ближче, а в нареченої очі облупилися і тирса звідти виглядає. Речі мертві і люди серед них мертві. Дивно було, як витримують вони в денній задусі цю показну ідилію, Щастя на продаж, чом не збунтуються, не виб’ють скло, Щоб втекти серед ночі з цього ширпотребівського раю, ретельно сконструйованого невідомим художником.

Світ повернувся до Івана навиворіт, і все він тепер бачив і знав. Усі жінки стали для нього отакими манекенами, якими кожен може скористатися як схоче, аби лиш запропонував краще місце в багатшій вітрині.

З самісінького ранку, відтоді, як заніс до готелю свого чорного ящика, що нарешті допоміг йому всю правду побачити, втікав сам від себе, блукав і блукав людним містом, мов атом, вибитий зі свого місця в звичній людській решітці, де кожен має свою чарунку й призначення.

Однак згас кисільно-рожевий вечір, сховалися по своїх будинках люди, спорожніло місто, лиш п’яні бадьоро хотіли продовжувати життя, ловлячи таксі для нових веселощів, і дивно було бачити Іванові, для якого життя скінчилося, що воно не кінчається.

Пролетіла над вулицею одна нічна птаха, друга, третя — і всі з підмальованими жіночими обличчями; збиралися вони в зграю біля метро, розпушували хвости, кидаючись на спізнілих перехожих, розліталися й киготіли між собою хрипкими голосами.

Зійшов Іван у підземний перехід біля поштамту, теж залитий неоновим світлом, і тут з-за колони, похитуючи гострими стегенцями, випірнула дівчинка на тонких пташиних ніжках, із застиглими підмальованими очима, вчепилася йому за рукав і жалібно попрохала:

— Дядечку, пішли зі мною, у мене бабуся померла, а мені їстоньки нічого.

— Куди пішли? — не второпав Іван, хоч і жаль йому стало бідолашну. Так само, як і він, самотня на цім світі — Навіщо?

— У мене і випить є, ви не думайте. Я тут близько живу, в Пасажі. Бабуся в другій кімнаті лежить, а мені самій страшно спати.

— То ти хочеш, щоб я з тобою спав?

— Ага — дівчисько шморгнуло, розщіпаючи ґудзик на запраній баєвій сорочечці — Я уже третій рік як сама не можу спать…

Аж на Володимирській гірці Іван перевів подих. Всі, всі однакові — тільки в юних душа мов пуголовок, одразу жабеня не розпізнаєш.

Випив він на копійку води з автомата, сполоснув обличчя, хотів було втертися, але витяг з кишені чисту хусточку, яку Марія дала в дорогу. Наче жабу, двома пальцями, кинув він той підлий знак в урну.

Знову жар бухнув у лице, і вода сама собою випарувалася на нім. У фігуристій урні, у вигнутих спинах лав, у розвилках дерев, у підморгуванні самотніх ліхтарів — скрізь ввижалося йому сластолюбне жіноче єство, готове віддатися кому завгодно.

Спинився він на кручі, бо далі йти було нікуди, хіба що на небо. Сунула глибоко в темній прірві по мертвій воді баржа, котив через міст порожній поїзд метро, пульсувало вогнями робітниче Лівобережжя. Там тривало життя.

Та нависала з космосу кривава комета, цілячись на місто, де мирно спали люди, ще не знаючи, які сатанинські плани вже виробила чорна наука.

Визирав з-за хмар голий, порожній місяць, де антихристова рать давно довела науково-технічну революцію до повної перемоги над місячанами, але й сама полишила планету, бо скучно їй стало — звикла паразитувати.

Холодним самотнім місяцем дивився Іван з височини на рідну землю, не було в нім людяності — самі кратери та космічна курява, плив над полями і лісами, проминаючи знайоме обійстя, де світився в хаті теплий вогник, заламувала руки, кинувши в’язання, змучена жінка, німо кричала до нього, намагаючись щось пояснити, але заплющив Іван очі, бо нікому не йняв віри.

Не знаходила собі місця в хаті Марія.

Пробувала в’язати — не в’яжеться. Крижана туга охопила серце. Навіщо в той чорний казанок зазирнула? Навіщо їй це було знати?

Краще б лягла, як милого випровадила, в снігову постіль, вкрилася б сніговою ковдрою, хай би скрижаніло серце, нічого не відчуваючи; отак би й заснула — і спала довго-довго, не відаючи, що коїться на дворі — мороз чи віхола; а зійшов би милий як сонце, одгорнув ту снігову ковдру і побачив би, що тихо зеленіє вона до нього, ніби вруно-травиця, прокидаючись до життя.

Та втікав, сміявся сон, здалеку крутячи глузливі дулі.

Той, якого більше життя кохала, якому за матір і за жінку була, зрадив її, погребував нею — інша йому дитину пообіцяла, присмокталась до нього, мов п’явка.

Розлучилась душа з осоружним тілом, котре стало їй чужим, ненависним, вешталося невідь-де і приповзло назад, мов побитий собака. І чим таким баба Паниха її вчора споїла, що вранці ледь опритомніла?

Випливав з казанка Іван — і гостра нудота вивертала її, бігла Марія надвір, полегшувала душу, хоч і нічим було, сама гірка жовч лишилася.

А вона, дурна, на все пішла, щоб сина йому народити.

Спало мирне нічне місто, на заводах і фабриках маленькі люди виготовляли щось настільки велике, чого й самі не могли збагнути, бо творець навмисне розбив його на окремі операції, засекретив, щоб зібрати в один чудовий чи страшний день.

Життя проходило стороною, і все байдуже стало тієї миті Іванові, навіть його диво-апарат, яким він збирався ощасливити світ — коли ти сам і одній людині не потрібен, то чи потрібен всьому людству?

Він вже повернувся, щоб іти до готелю, коли над Лівобережжям спалахнуло дивне мертвотне світло, висрібнюючи дитячі кубики будинків, дитячі машинки на вулицях, мереживні мости через срібну річку.

Сліпучо-біла куля здіймалася над околицею міста, перетворюючись на чорне яйце, шкаралуща якого тріснула, бурхаючи в небо синім хімічним вогнем.

Сяюча срібляста хмара застигла на кілометровій висоті, розбігалися од неї звичайні, вона повагалася, куди рушати, на місто чи геть, брижі пройшли її туманним тілом, але рушила геть.

І лише тоді оглушливий вибух вдарив двома мідними тарелями по вухах, гаряча хвиля повітря штовхнула в груди, вітер зірвав слабке передосіннє листя, у ятці на алеї брязнули, вилітаючи, шибки.

Пітьма оповила місто, ніби спрацював запобіжник.

А коли Іван протер очі, що їх пекло і різало од незвичного світла, хмара вже віддалялася, знову спалахнула електрика, рушили з місць застиглі машинки, мостом помчав поїзд метро.

Життя тривало, ніби нічого не трапилося.

Іван потер чоло. Що це — аварія чи НЛО?

— Люди, стережіться, я відкрив щось страшне!

Петро Зозуля біг нічною вулицею, гнаний нестерпним жахом, рот його одкривався, але слів не було, не міг він попередити спляче місто про смертельну небезпеку, од якої здригалася земля в інституті. На рівні другого поверху, ширяючи між вивісок, летіла за ним чорна рука, намагаючись затулити рот, він німо благав наглухо зачинені двері впустити його, врятувати, нарешті забіг у свій гуртожиток, сховався в кімнаті, але чорна рука стислася в кулак і брязнула у вікно…

Глухий вибух струсонув гуртожиток, ніби десь над Дніпром літак здолав звуковий бар’єр. Молочне світіння заливало кімнату — і все в ній видалося мертвим.

Запхинькав, завовтузився у ліжку його малюк, розбуджений глупої ночі невідомо чим. Увесь мокрий од гонитви, з калатаючим серцем Петро підхопився з постелі, взяв молочне важкеньке тільце на руки, бо крилатий хлопчик ріс не по місяцях, а по днях, на радість їм з бабою Клавою, і кинувся в коридор з’ясувати, що сталося.

Але в коридорі було темно, сновигали заспані тіні, евакуюючись на вулицю, лунало морозне слово «війна».

«Невже війна? — з жахом подумав Петро, притискаючи дитя до грудей — Чому кінець, коли життя тільки розпочинається?»

І так буденно — вибух, молочне світання в небі, вибиває пробки, тисячі голих людей тікають на вулицю, не знаючи куди бігти і до кого звертатися, бо нікому вони, виявляється, не треба — всі комунікації мовчать.

Рятівники рятують себе.

Але знову затріщали й загули лампи денного освітлення, в коридорі почувся полегшений сміх, прозвучала здогадка: «НЛО», пояснення було знайдене, аспіранти розходилися по своїх кімнатах, обмінюючись науковою інформацією з цього приводу.

Запищав малюк, вимагаючи відшкодування за переляк, Петро повернувся до кімнати, підігрів на електроплитці ріденьку манну кашу, вручив пляшечку малюкові, і той блаженно зацмокав, заплющуючи блакитні оченята.

Крильця його були акуратно складені на спині, потихеньку обросли пір’ячком, вони з бабою Клавою вчили його вже й ходити, але не дуже виходило, тільки танцював на підвіконні, коли бачив, як збираються в зграю птахи.

«Дивись, Петре, тримай, у вирій втече» — жартувала баба Клава.

Про Петра в інституті зовсім забули, зайняті незвичайними подіями. Живи та радій.

Але страшна, мов спалах блискавки, здогадка осяяла його тривожний сон: одчиняє він залізні глухі двері, які відчиняти простим смертним суворо заборонено, але ж він вчений і мусить їх відчинити!

Розтуляються іржаві половини, бачить він пекельні автоклави, в яких вовтузяться, переливаються через край кулі та палички, незнані ембріони, велетенські мікроби, яких ще не знало людство, вигрівається в цьому інкубаторі природи чорне яйце, вже чує він тріск шкаралущі, бо хтось страшний пробиває собі дорогу в цей світ.

Чує він крик: «Стій!» Біжить до нього Розум, відчайдушно намагаючись вирватися з петлі, пробує Петро затулити ті ворота, але пізно — рветься воно вже назовні, поглинаючи все на своєму шляху.

Уві сні Іван помер.

Бачив, як несуть його в кришталевій домовині піскуватою дорогою на сільське кладовище, як ридма ридають найняті плакальниці, вигукуючи: «Егоїсте, на кого ж ти нас покинув?», як ступає за процесією зведений духовий оркестр з усього району, бо героєм він повернувся в рідне село, поліг смертю хоробрих при виконанні особливо важливого завдання. Виблискують труби в призахідному сонці, виводять тоскний жалобний марш, якому підвивають бездомні собаки, пітніють Кирик та Паримуд, надимають щоки, час од часу виливаючи слину з мундштуків — передчувають горілку та свинячий холодець на поминках. Заходять усі між старі яблуні, які ронять яблука, кажуть люди за ним прощальне слово. Уздрів у юрмі і Марію. Стоїть в туго нап’ятій сукні з розрізом, крадькома цибулю собі в очі тицяє, сльози на груди капають. Молода вдовичка в самому соку. А після промов кинулася за ним у могилу, ледь впіймали її люди, почала сиру землю їсти, жменями в рот напихає, демонструє подружню вірність; але не по-справжньому їсть, а крадькома випльовує. Ніби од сліз моргає, а насправді — ситому слідчому підморгує. Побачив це, хотів схопитися, але передумав, зручніше склав руки на грудях і ще раз помер.

Й так хороше йому стало. Колишеться домовина на мотузках, схиля у могилу золоту голову сонях, бджілки гудуть, прилетіли з колгоспної пасіки на медоцвіти, небо над ним високе й синє. Та злетіла перша грудомаха з лопати, гупнула об вікно, майже в обличчя, зашурхотіли чорним гайворонням наступні, закриваючи навіки білий світ.

Після нічного вибуху Яків Лукич скинувся в ліжку. На кухні вилетіли шибки, кімнату залило молочним світлом. Тривожна думка струсонула його — невже знову щось у інституті? Але світіння йшло з-за Дніпра.

Це було легше. Певно, якийсь маньяк натиснув кнопку всупереч політиці партії, випробуючи послідовність нашої внутрішньої і зовнішньої політики. З постелі бомбою вискочила дружина в рожевій комбінації, рвонула до шафи за облігаціями, люто визвірившись до нього — чого лежиш, бач, війна почалася, але Яків Лукич чомусь із радісною полегкістю подумав: «Нарешті!» Скільки ж вони, військові, її чекали, а вона все відкладалась і відкладалась. І от, нарешті…

— Лягай — махнув він рукою дружині — Від цього нікуди не втечеш.

Дружина ступила до нього три кроки, Яків Лукич, обливаючись тваринним потом, завмер, бо тепер все було дозволено, але цієї миті знову увімкнувся холодильник на кухні, спалахнуло забуте світло в туалеті, вистромила голову дочка, яка помирилася з чоловіком:

— Чого ви нам спати не даєте?

Яків Лукич прислухався до шлунку, де прокинулася застаріла виразка, вибухів більш не було, довгождане полегшення не настало. До ранку точила його нудна думка, що це знову чорті-що коїться в інституті.

Ковтнувши дві капсули алохолу, він рушив на роботу.

У тролейбусі жваво обговорювалася тема нічного вибуху.

— Я вше думала, комета на шемлю упала — радісно жебоніла бабуся в траурний горошок, яка поверталася із заутрені у Володимирському соборі — Кінчилися наші муки, штрашний шуд наштає…

— А в нас кажуть, що це НЛО прилітало — виокруглила очі завчена абітурієнтка — Місто сфотографувало, хотіло наші секрети вивідати.

— Та ну — засумнівався роботяга, який був куняв, прихилившись до вікна — Нащо ми кому треба? У мене товариш на залізниці працює, то каже, що у них цистерна з рейок зійшла, а там таке… Але ж ви нікому ні-ні, їм заборонили про це говорити, щоб народ паніці не піддавався.

— А в нас — згорнув газету товстун у окулярах — сусід зібрався у відпустку летіти, а приїхав у аеропорт — там все перекрито, нікого не впускають і не випускають. Кажуть, якийсь літак дивної конструкції пробував сісти, наші винищувачі змушені були дати по ньому попереджувальні постріли, то він проти них якусь нову зброю застосував.

— Вороги народу — затряс сухим пальчиком злий пенсіонер, який їхав з риболовлі — Диверсанти. Розвели демократію, приспали нашу пильність, а вони знову заворушилися. В Дарниці, кажуть, хімсклад якийсь рвонув. Їхніх рук справа, це я точно знаю. Шкода, що мене в місті не було, а те б я їх у два щоти викрив.

Інформація була суперечлива, однак заспокійлива. З грибами Яків Лукич вже навчився сяк-так боротися, а все, що відбувалося поза службовими обов’язками, його не обходило.

Збадьорений і заспокоєний, він рушив до інституту.

Портрети висіли на місцях, однак гриби полізли із щілин між бетонними плитами. З ними справитися було простіше — присипав свіжим пісочком та й годі.

Поплювавши на долоні, Яків Лукич запрігся у тачку. Весело завищало колесо, повертаючи на асфальтову доріжку до Музею народної творчості, де ті гриби ніхто більш на бачитиме, але тут Яків Лукич загальмував.

Асфальтом йшли курячі сліди. Проте не звичайні, а метрові. Лапи провалювали покриття, вгрузаючи в грунт. Якої ж ваги мав бути цей птах, щоб асфальт став для нього розплавленим воском.

Сліди вели з третьої лабораторії.

Далі, за три метри од розвилки, кущі обгоріли. Там, у піску, була оплавлена воронка, ніби звідти стартувала ракета. Пташині сліди кінчалися саме на ній.

На думку чогось спав невідомий літак.

— Живий? — Змучена, бліда від переживань Сонька полегшено видихнула, коли Іван одчинив двері на делікатне, проте вимогливе шкряботіння.

Вже зовсім не тямлячи себе, по-бабськи вона охнула і обхопила Івана за непроспану голову, ховаючи сльози на його грудях. Іван ледь одірвав її:

— А що трапилося?

Сонька, яка за вчорашній день вже вирішила, як вони житимуть з Іваном далі, де стоятимуть меблі, коли їм дадуть нову квартиру, одне слово, пройшла палаючою линвою кохання всю відстань і за Йвана, який нічого не підозрював, тепер бачила в ньому вже своє, кревне, рідне, яке належить тільки їй. А те, що дружині вірний, це добре. Такий із нею буде.

— Тепер я зрозуміла, на які спецзавдання ви ходите ночами. Щось випробовуєте? Свій апарат? Я всю ніч після отого вибуху очей не зімкнула, думала, може, це з вами щось скоїлося? Кажуть, воно з інституту вилетіло.

— Що? — протер очі Іван, остаточно прокидаючись.

— Та щось страшне. Вам краще знать.

Іван прикусив язик. Виходить, не добив він ту нечисту силу через особисті переживання. Чи не про це гукала біснувата братія: «Він прокидається»?! Не пішов на чергування, бач, для нього життя закінчилося. Тут для всіх може життя закінчитися, якщо вони почали діяти.

Усі вчорашні муки враз видалися Іванові дитячою образою. Що він, коли під загрозою ціле людство. Мало кого зраджували жінки, так не робити ж із цього всесвітню трагедію. Він не має права належати собі.

Іван хлюпнув водою в обличчя, підхопив на плечі свій чорний ящик, яким скористався вчора у своїх вузькоегоїстичних цілях. Треба було надолужувати прогаяне.

— Ви куди? А сніданок? — Сонька жалібно дивилася на широку Іванову спину.

Закотивши візок у номер, вона познімала кришечки із слоїків і, хлипаючи, заходилася снідати сама, щоб добре не пропадало.

За одну ніч дерева в садку під гуртожитком зовсім пожовкли.

Проте життя тривало. Як завжди, баба Клава принесла замотаний у хустку горщик свіжої кашки. Немовляті мамок вже не вистачало, доводилося підгодовувати. Стромляючи ложку в замурзаний ротик, баба Клава примовляла:

- Їж, їж, скоро ми нозями підемо. Ото росте. Вранці прийду і не впізнаю нашого хлопчика. Скоро, Петре, женить треба буде.

І немовля радо всміхалося до баби, ніби розуміло, плескало по спині своїми білосніжними крильцями.

— Чув, Петре, вночі рвонуло щось? Кажуть, бензозаправна вибухнула. Чи блискавка в неї влучила, чи що інше. Чорна тінь там якась летіла…

Неясна асоціація з нічною чорною рукою майнула у Петра перед очима. Невже і це його гріх? Мертва долина, де райський сад знищили гігантські шкідники; пекельні кулі й палички, що поглинали самі себе; ожила мумія, яку ніби сприснули ростовою водою; середньовічна істерія, що чумою спалахнула в колективі; пережитий вночі страх війни, що випустив сьогодні кігті над містом. Невже це він одкрив пекельну лабораторію природи, казани й пробірки, де жили майбутні хвороби та нещастя, навіки заморожені Розумом, який сам злякався, що зайшов так далеко?

Що то була за ростова вода — жива чи мертва? Панацея чи катастрофа? Хіба відає дитина, що чинить, коли вперше відкриває коробку із сірниками?

— На, Петре, хай потупцяє в тебе, а я піду штанці поперу — баба Клава вручила Петру його малюка, який так ясно всміхнувся, що дивно стало, чи може бути на цьому світі щось погане, недобре, небезпечне. Життя тільки починалося для нього, та й саме людство було тільки підлітком.

Вони видибали на підвіконня, куди тягнувся малюк, внизу рудів осінній сад, що випередив свій час у миттєвому старінні, й Петрові стала ясна мудрість природи, де все відбувається вчасно — не раніше й не пізніше призначеного строку.

З гнізда на березі під вікном випурхнуло пташеня, весело тріпочучи крильцями, ніби кликало на безтурботні ігри, маляж загулькав до нього, пускаючи райдужні пухирі, рипнули двері, це баба Клава несла випрані повзунки, й Петро незчувся, як випорснув з його рук хлопчик, рвучись у свою компанію. Баба Клава охнула, впустивши тазик, перехилився вниз Петро, готовий кинутися навздогін, але було пізно…

Малюк падав, ковзаючи по віттях берези, на бетонований укіс під будинком. Однак на рівні третього поверху воно затріпотіло крильцями, наче пуцьвірінок, пустило з ляку срібну цівку, вирівнялося, пробуючи зміцнілі білосніжні крильця, затим здійнялося вгору, вище гуртожитку, разом з пташеням вони завели кумедний танок, радіючи першому польоту. Ні живі, ні мертві стояли біля вікна Петро з бабою Клавою, боячись зронити й слово, щоб не злякати це невагоме щастя. А втомившись, хлопченя саме запурхало під вікнами, шукаючи власне людське гніздо, звідки ненароком випало у самостійний світ. Петро поманив його пальцем, ще й посварився на неслуха, ніби все це було в порядку речей, і воно покірно прилинуло йому на руки, обвіявши свіжим вітерцем.

— Це ж і насправді янгол — перехрестилася взагалі не дуже віруюча тітка Клава — Скільки живу, а не бачила, щоб людина літала. Дурна його мати, таке щастя в канаву викинуть. Од нього, може, й крилате плем’я на землі піде, не такі, як ми, сіромахи. Одніс би ти його, Петре, у свій інститут, хай наука з’ясує, якої він природи. Може, йому не такий уход, як у нас, треба. Дитя, як то кажуть, від бога…

Заклопотаний і насторожений прибіг до інституту товариш Дяченко. Учора він наказав прибити над козирком свіже гасло од нечистої сили, власноруч окропив підозрілі місця в інституті свяченою водою, щоб закріпити ідеологічну перемогу.

Тепер на базі інституту слід було провести міжнародний симпозіум по боротьбі з ідейним мракобіссям у науці. Товариш Дяченко плекав намір засісти за доповідь директора інституту, який мав постати організатором і натхненником цієї боротьби у міжнародному масштабі.

Хвалити бога, цей Іван щез, виконавши свою місію в історії, лишившись безіменною масою, але народ повинен був зв’язувати перемогу з конкретним ім’ям.

Почувши це, Інокентій Вольфович Унксов виявив особисту скромність, але вдалося наполягти, що масам потрібні герої.

Щоправда, трохи стривожив учорашній масовий невихід співробітників на роботу, а також загадковий нічний вибух. Невже той Іван самостійно пробрався в інститут і поліз у печеру за книжками? А гарний сюрприз він придумав!

Товариш Дяченко потер руки, покрадьки перехрестившись.

Дзвіниця стояла ціла. Однак йому назустріч вже біг алеєю Яків Лукич, несучи нову лиху звістку:

— Там сліди. Ніби курячі, але метрові…

Дивно оплавлена яма повернула товариша Дяченка з міжнародних широт на рідну землю. Він нюхнув різкий хімічний запах, що лишився у воронці, прикинув розміри того, лцо мало лишити такі сліди, і спохмурнів:

— Прошу про це нікому ні слова. Справа серйозна. Скажіть, ви часом тут такого здорового, з мішком за плечима, не бачили? І куди ж він подівся? Організуйте товаришів на суботник — тільки надійних, самі розумієте.

Їдучи в інститут, Петро Зозуля вже уявляв, як ахне жіноцтво, коли побачить його симпатичного, у веснянках, рудого первістка, як тицятимуть йому цукерки та тістечка, братимуть з рук на руки, підкидатимуть у повітря, захоплено дивуючись: — «Амурчик, таких на картині малюють! Гарний татусь, такого сина має, а мовчав».

Замордований новим клопотом, товариш Дяченко озирав, чи не пошкоджено випадково п’єдестал, гадаючи, як доповість про ще одну агресію своєму директорові. Ситуація була складна. Хоч би що там казали про об’єктивність, але різну кар’єру мають підлеглі, які приносять керівництву добрі вісті, і ті, хто змушений доповідати про лихі.

Товариш Дяченко довго не міг зрозуміти, чого хоче від нього цей трохи прицюцькуватий новий завдаб, якого директор взяв уже із зрозумілою тепер метою — приносити жертви великій науці, виручати в скрутні моменти. Досі той сидів тихше води, нижче трави, й товариша Дяченка навіть батьківські почуття брали до цієї покірної овечки. Готовий заступник, скрізь буде тінню. Однак сьогодні й він наче збожеволів. Навіщось притяг до наукового закладу дитину, розкутав пелюшки, випускаючи на ласкаве сонечко. Цього ще їм не вистачало. Дяченко позадкував, злякано одмахуючись рукою од рудого крилатого немовляти, що одразу почало загравать до доброго дідуся, маючи намір сісти йому на голову:

— Киш, киш — він позадкував до дверей, зле поглядаючи на ненормального татуся — Заберіть, тут і так голова обертом йде, а ще ви зі своїм виродком!

Петро Зозуля постояв ні в сих, ні в тих. Він не міг збагнути, чому завжди ласкавий товариш Дяченко сьогодні такий жорстокий. Видно, в інституті трапилося щось надзвичайне, те, чого він боявся…

Інокентій Вольфович, якого теж розбудив серед ночі вибух, прибув до інституту в гарному настрої. Нарешті щось трапилося не у них. День видався сонячний, хоч ніч була важка.

Після нічного вибуху, коли вже віддалялася геть срібна хмара, очевидно, результат вторгнення в атмосферу великого антитіла, що передувало кометі, мати ніби на розумі втратилася. Вбігла до кімнати із свічкою, трагічно мовлячи:

— Сатана явивсь, кінець світу настає!

Це ставало нестерпним — у квартирі фізика говорять про сатану. Народилася бути монашкою, жаль, монастирів тепер мало. В богадільні було б їй краще.

Як тільки він зайшов до кабінету, його лискуча розумниця вже сама роззявила щілину, так приручив. Інокентій Вольфович поліз до кишені, витяг портмоне, але грошей там не було. Усі пішли на виконання вчорашніх замовлень міністерств, яким так потрібно було впроваджувати нову техніку, щоб її не впроваджувати. Скринька справлялася з цими завданнями на льоту. А що буде, коли її модернізують!

Чим же пригостити? Інокентій Вольфович крутнувсь біля нетерпляче відкритої щілини, виявив у барі, де завжди тримав заначку з кількох червінців, лише пляшку вірменського коньяку. Він засумнівався, наміряючись поставити її назад, але щілина тричі смачно плямкнула і охриплим, ніби з похмілля голосом мовила:

— Не откажіть в любєзності для сугрєва унутреннєга механізму.

Інокентій Вольфович кліпнув, але подітися було нікуди, вони лишилися вдвох, тому він зняв з пляшки безкозирку, налив повну склянку і підніс до щілини.

— Премного благодарствуєм — крекнула скринька, закусюючи черговим папером з відомства.

Це було нове відкриття — вона виявилася не такою розбірливою в засобах для функціонування. Може, вона і борзими щенятами бере? Тоді треба буде підключити до цієї справи Петюнька з Дворковичем.

Цими днями вже мало надійти комп’ютерне обладнання, на яке довелося вгехкати річні кошти, отож треба було думати про нові стимули.

Зацокотів графин на столі, завібрували вікна, задрижав увесь інститут, ніби почався землетрус, інфразвуковий позіх пролунав у глибинах, ніби то прокидалася страшна тірська сила, що спала тисячу літ.

У прочинену кватирку дихнуло їдким сірководнем, влетіла туди розпатлана ворона, але не ховатися, ні. Сівши на край полірованого столу, вона йшла до нього, несучи в дзьобі клапоть пергаменту. Зловісно каркнувши, вона кинула його просто під ніс товаришу Унксову. Там кострубато, лівою ногою було написано ультиматум. Казка та й годі.

«Я, Змій Горинич, вимагаю собі в жертву немовля найкраще в місті. Інакше не жить вашій науці. Однією ніздрею спалю».

Клапоть був обгорілий. Невже якийсь збожеволілий винахідник їх шантажує? Але знову ворухнулося щось у горі, од чого захиталися монументальні стіни.

Ворона недбало перегорнула дзьобом його папери, що Іуло вірною ознакою — вона таки має собі цього всемогутнього казкового повелителя. Інокентій Вольфович натис кнопку, викликаючи товариша Дяченка.

Той був напохваті, ніби чекав виклику. Прочитавши записку, він вкрився смертельним потом, сів у крісло, хоч ніколи собі такого не дозволяв. Обличчя його посиніло, й директору довелося пхати нітрогліцерин під довгий в’ялий язик свого вченого секретаря. Опритомнівши, той обхопив лице руками:

— Так я і думав. Горе нам. Тепер обкладе податтю спершу нас, потім місто. Сьогодні тільки дитину просить, а завтра вже красуню-незайманку звелить подати. Як розохотиться, так і до нас дійде. Було вже таке, ох було…

Піймавши на собі цей приречений погляд, Інокентій Вольфович зрозумів, що небезпека була й справді страшною. На території інституту після всієї нечисті завівся і казковий Змій Горинич.

— Він вимагає людської жертви? — ворухнув Унксов пересохлим язиком — Чи я не так… так зрозумів?

— Саме так — покірно опустив голову на груди крейдяний товариш Дяченко.

— А де ж її взяти? Хто нам цю дитину дасть? Яка мати?

Товариш Дяченко цикнув зубом:

— Про вовка промовка. Є тут одне… Наш молодий співробітник Зозуля сьогодні приніс. Якесь воно не таке, з крильцями. Але в тілі. Молочне. Гадаю, Змію буде якраз. Делікатес, так би мовити. Покликати Зозулю сюди?

— Кличте — коротко кивнув Інокентій Вольфович.

Петро Зозуля ступив на поріг, віддано дивлячись своєму науковому керівництву у вічі. Товариш Дяченко, певно, доповів директору про цей дивовижний природний феномен, який він тримав на руках. Звісно, це негайно стане сенсацією в усьому світі.

Ще б пак, знайшовся первісток крилатого племені людей, за якими майбутнє цивілізації. Цей хлопчик почне нову еру.

— Що ж, покажіть ваше диво — солодко всміхнувся до Петра Зозулі товариш Дяченко — Воно нас дуже зацікавило.

Петро Зозуля втішено скрутив малюкові козу рогатую і розгорнув пелюшки, показуючи добрим дядям свою гордість, якої не було ні в кого.

Інокентій Вольфович знову відчув дивне роздвоєння. Золотоголове немовля було неймовірно схоже на його першу кольорову фотографію — ті ж кучерики, така сама родинка на ключиці, ясний погляд. Тільки він народився безкрилим, а воно крилате.

Цього просто не могло бути. Інокентій Вольфович струсонув головою. Хлопчик пурхнув над столом, заграючи до нього, й довірливо опустився на руки. Інокентій Вольфович, який вперше тримав немовля, не знав, куди себе подіти.

Його велике серце озвалося до маленького.

Але залізною рукою він здавив той рослинний потяг живого до живого, наука була над усе!

— Розумієте — почав він, звільнившись від немовляти — наша наука під загрозою. Ось прочитайте.

Петро Зозуля пробіг очима обгорілий клапоть і звів нетямлячий погляд — при чому тут було його дитя?

— Сподіваюсь, ви не будете… будете заперечувати, що наука завжди вимагала жертв. Кращі з кращих ішли на них, щоб світло істини здолало темряву. Ми сподіваємося, що ви також готові на це. У вашій новій лабораторії ви зможете отримати собі скільки завгодно копій абсолютно нормальних дітей…

Петро Зозуля відступив назад, ще не вірячи тому, що почув від тих, кого слухав, мов богів. Об’єктивні обставини вимагали жертви, і він мусив погодитися.

Щелепа йому затряслася, дикий крик застряг у горлі, бо добро виявилося злом, чорна рука здушила борлак. Він намагався щось їм пояснити, але тільки кивав головою.

— От і добре — перезирнувся Унксов з Дяченком — ваше мовчання дозвольте зрозуміти як знак згоди. Отож, ви не заперечуєте… заперечуєте?

— Н-ні — зашипів, заклекотів, немов скіфський ідол, що за тисячу літ вперше спромігся на слово, мов громом уражений Петро Зозуля — Н-ні, кр-раще м-мене!

Сказав і сам озирнувся — хто це говорить? Невже він? Він, який був закутий у камінну мовчанку довгі двадцять літ.

- Іч, заговорив — криво всміхнувся товариш Дяченко — А прикидався ргімим. І як я одразу його не розкусив?

— То ви не згодні… згодні? - Інокентій Вольфович вперше бачив такий бунт — А хіба ви самі ні в чому не винні… винні? Хто лабораторію Розума відкрив?

Петро Зозуля схилився, ніби його підступно вдарили у сонячне сплетіння:

— Так ви з-знали про це?

— Здогадались нарешті, бо тільки в нього таке там водилося. Хто винен, той і мусить платить.

— Своє життя я можу віддати, а чуже н-ні — зацьковано притис хлопчика до грудей Петро Зозуля.

— Що варте життя однієї дитини, коли під загрозою зкиття всього людства?

— А якби ц-це була ваша дитина?

— В мене не може бути дітей — холодно, глухо мовив Інокентій Вольфович — У мене опромінення.

— Та-ту… — раптом завсміхався малюк, простягаючи до нього руки.

Інокентій Вольфович, відчувши, як щось тепле і живе адригнулося в ньому, озиваючись на цей голосок, затряс пальцем:

— Та ти що, який я тобі тато? Он твій тато, он!..

— Не віддам — вже твердо, чисто і ясно сказав Петро Зозуля, який відтепер знав, що більше ніколи він мовчати не буде.

— Ну, тоді самі підете до цього Змія.

У цей час відчинилися двері, і на порозі з’явився Іван, тримаючи за плечима свій апарат у повній бойовій готовності:

— Чи не потрібна моя допомога?

Розділ двадцять перший

Нарешті зовсім спорожнів інститут.

Налите кров’ю сонце сідало за Лису гору. Крайнеба громадилася фарбована отара хмар. Повертало на великий вітер. Оглушливо каркало, ліниво чистило пір’я гайвороння між тополь, чекаючи на тризну. От кому всяка війна вигідна — однаково, чиї очі та золоті зуби по смертних жнивах видобувати.

Вечорова тінь порожнього п’єдесталу доповзла під ноги. Незвично було живому серед цієї холодної монументальності. Іван морозно ворухнув плечима. Кашлянув — і відлуння скляними скалками розсипалося по бетону. Сам він лишився на цьому світі. Один як перст. Але дивно — навіть легше од цього стало. Де наша не пропадала. Хоч живи, хоч вмри — ніхто не заплаче. Вільний козак.

Не було страху в грудях, лиш пустка. Найстрашніше вже трапилося. Два обличчя було у тієї, яку кохав, мов у зрадливої чирвової дами. Одне йому всміхалося, а інше — сатані вночі. Розірвана була його віра надвоє, не чекала вдома вірна дружина, але це було на краще. Раніше б мав два страхи за себе — її та свій, а тепер — жодного.

Сонячний промінь бив у без’язикий дзвін, волав той заголосити на сполох про небезпеку, що вільно пройшла у місто через зарослі муравою Змієві вали і причаїлася у самому серці, але давно вирвали ентузіасти дзвінке било, щоб не здіймало серед населення паніки.

Пославши гінця із запискою, вгамувалася тварюка, ознак життя не подає, спить у лігві, сил на ніч набира. За своїм звичаєм полякала місто, щоб справніше данину-полюддя платило, а тепер солодкого дитячого м’ясця чека, слину пускає.

Скептично глянув Іван на бочку із смолою, під якою дрівця тліли, волячі шкіри та іржавий меч. Все припасли, згадали народні традиції. Спершу крізь зуби говорили, а тепер не знають, як і догодити. Влаштували урочистий обід у окремому кабінеті. Пригощали різними медами. Пробували передарувати узбецький халат, але Іван відмовився, дуже легкозаймистий. Як не відмовлявся, самі пили за його здоров’я. Товариш Дяченко по папірцеві навіть тост виголосив за народний героїзм, що в тяжку годину випробувань… Чим раніше думали? Завжди у нас так. Пустять агресора на свою територію, а потім вручають дубину народної війни. Христом-богом благаємо, вставай, Іване, проти супостата, ім’я твоє на скрижалях історії викарбуєм!

Яка там слава? Просто дитя жаль. Гарненьке таке, кучерики золоті. Чимось на товариша Унксова схоже, тільки з крильцями. І як лишень вони могли? Бояться, що всю сучасну науку знищить, готові задля цього дитя офірувати. Та чи варта вся сьогоднішня наука однієї завтрашньої жертви? Хто зна, що з цього янголяти може вирости? Хіба не здатна одна людина історію людства змінить? І чом треба чужим життям жертвувати? Як хоч, то — своїм. Хіба мало було в історії таких прикладів, навіть чуму собі прищеплювали.

Враз ізнялося гайвороння хмарою, зчинило радісний ґвалт — задзенькотіли шибки, посипалося з тополь листя, дихнуло смородом, видно, перекинулося на другий бік. Пора! Ворога треба бити у його лігві. Асфальтова доріжка вивела до розвилки, де зранку з’явилася воронка, нині старанно замаскована дерниною. Величезні курячі, і од цього ще більш потворні, сліди були старанно присипані свіжим жовтим пісочком. Роботи зупинилися яаполовині — поховальна команда далі йти відмовилася.

Навіть в ідейно загартованих добровольців почалися безпричинні напади страху, манія переслідування, під кожним кущем їм ввижалися вороги народу, недобиті куркулі з обрізами, що хтіли їм помститися. Цей колективний психоз не змогла пояснити й викликана бригада психіатрів — панічні чутки вогнем побігли по інституту, співробітники під всякими приводами почали одпрошуватися додому. У знервованого жіноцтва, незважаючи на спеку, не трапляв зуб на зуб.

Там, за пагорбом, й була таємнича третя лабораторія, де, за всіма підозрами, ховався шантажист. З усіх туманних недомовок виходило, що його виростили в інституті на свою ж голову. У цій лабораторії, як коротко увів у курс справи товариш Дяченко, коли вони дійшли до розвилки з вказівниками, якийсь винахідник-самогубця Розум вів небезпечні досліди з відкритою ним ростовою водою, сам хотів уславитися на весь світ, зігнорував прямі вказівки товариша Унксова припинити наукову самодіяльність, а коли переконався в безперспективності роботи, то документацію спалив у тигельній пічці, а сам повісився. Бач, себе згубив і науку під удар поставив! Поливав своєю ростовою водою усе підряд — от воно й вилупилося! Ще не відомо, на кого він працював, на нас чи на них…

Підозра була дуже серйозна, це Іван тепер знав точно. Невже під прикриттям державного інституту тут звила собі нечисть зміїне гніздо? Одне було неясно — навіщо було ту заморожену лабораторію одкривати?

Під лапами асфальт провалювався сантиметрів на тридцять. Од сліду до сліду було кроків п’ять. Яких же розмірів була ця пташечка? На пагорбі вона зачепила, видно, хвостом лінію електропередач, порвавши дроти, що височіли на п’ятнадцятиметровій висоті.

Мертва, печальна долина одкрилася перед ним. Замість плодових дерев лишилися чорні скелети, у міжряддях лежали хітинові панцирі здоровенних хрущів та колорадських жуків, тхнуло падаллю од пташиних трупів, якими поласував ще більший хижак. Виссана земля покраялася тріщинами, місцями була зрита, у ті випорпані ями цілком міг вміститися крокуючий екскаватор.

Тут тварюка випробувала собі силу, влаштувала полігон перед вильотом на операцію. Пісок у воронках спікся на скло. Місячні кратери на випаленій землі свідчили, що нечисть нічого не відкладала в довгу шухляду, а випустила універсальне знаряддя перетворення цього світу на той негайно.

Рвані сліди вели з яру попід горбом. Перестрибуючи через свіжі рівчаки, притримуючись за обгорілі кущі, пірнаючи під зламані стовбури, на яких не лишилося жодного листочка, Іван пробирався вниз. Важкий згар спирав легені, чорним снігом кружляла в сонячному промінні сажа. У смердючих калюжах на дні яру поміж автомобільних шин, пластикового непотребу вовтузилися лискучі безформні тіла, що безсило розпливалися, не в спромозі втримати конфігурації. Організована матерія перетворювалася на неорганізовану.

Присмерк уже западав у долині. У самому лоні гори побачив Іван грубо зірвані з петель важкі ворота, розверзтий, оплавлений бетонний отвір. Так, саме ця гора й народила Змія.

Іван пересунув скриньку на груди, тримаючи палець на кнопці, тоді нахилився, взяв камінчик і кинув у одвертий печерний хід, спритно перебігши в мертву зону, щоб не потрапити під обстріл.

Але в печері було тихо. Невже так міцно спить? Що ж, треба розбудити. Либонь, вже апетит нагуляв.

Увімкнувши ліхтарик, Іван ступив до підземелля. Промінь вихоплював обсмалені стіни, подряпини од страшного тіла, що сунулося вузьким проходом. Пластикова обшивка взялася пухирями.

Попереду тихо шепотілися двоє:

— Ти мене кохаєш, любий? Тато сказав, що купить нам машину.

— А звідки в нього гроші, він що, злодій?

— Ні, коханий, він застрахував своє життя до цієї знаменної події.

У порожній кімнаті на шафі працювала напівоплавлена радіоточка, рекламуючи продажне сімейне щастя. Іван висмикнув шнур із розетки.

В кінців коридору зяяв темрявою круглий отвір, холодильна камера, про яку говорив товариш Дяченко. Тварюка могла бути тільки тут. Іван намацав у кишені металевого карбованця і пожбурив його у морок. Монета дзвінко застрибала на бетоні. Змій не відреагував.

Притулившись спиною до стіни, Іван присвітив ліхтариком. Гнуті барокамери, зсунуті під стіну, потрощені пробірки, вигнуті таврові балки — все свідчило про недавнє перебування Змія, який зволив тут потягнутися. Але його самого вже не було.

Іван перевів подих і ступив у спорожніле лігвище. На підлозі лежала чорна столочена шкаралуща од небачених розмірів яйця. Чи не з нього це пташеня вилупилося на світ?

Шукай тепер вітра в полі.

Іван розчаровано озирнувся. Серед зсунутого до стін приладдя він прикметив і сумнозвісну тигельну пічку. Дивак був той Розум. Робив — не боявся, а зробив — злякався. Тільки чого- от головне запитання.

Іван присів навпочіпки і одчинив дверцята. Попіл од Змієвої присутності нітрохи не змінився — лишився попелом. Чорні сторінки жолобилися гармошкою, ніби тільки-но згоріли. А що коли спробувати — ще не вечір?

Іван наладнав апарат, спалахнув фіолетовий промінь, заяріло в пічці синтетичне сонечко, де відновлювалася, набирала колишньої енергії кожна клітина, й нарешті на дні лежав товстий обшмульганий лабораторний журнал.

Ось воно — відкриття, яке вимагало закриття. Чого раптом запанікував зовсім не забобонний Розум? Хіба не має знати про це історія науки, щоб не повторити його помилок?

Боячись опектися, Іван взяв журнал в руку, розгорнув першу сторінку, списану недбалим почерком генія, де літери весело стрибали одна поперед одної. Тепер він про все дізнається.

Але цієї миті затремтіла стеля над головою, бетонні крихти посипалися за комір, таврова балка, на яку тиснула гірська порода, почала осідати. Природний катаклізм чи знову тварюка заворушилася? Іван стромив журнал за пазуху і рушив з порожньої лабораторії.

Очевидно, супротивник ховався десь поблизу.

Вітерець доніс солодкавий гнилий сморід. Долинав він із якогось «Музею народної творчості», куди вказувала стрілка на розвилці і вела доріжка.

Видно, зібралися тут небайдужі серцем люди, які не забули за скороминущим вічне.

Іван звернув за глиняний пагорб. Оточене колючим дротом, відкрилося перед ним неозоре поле, над яким кружляло, перелітаючи з місця на місце, гайвороння, крикливо ділило здобич. Згасаюче сонце вичервонювало дими чи пару, що звивалися над кучугурами якогось прілого майна. Колись поле було поділено на сектори, але межі його, чіткий порядок розміщення експонатів давно деформувалися од їхнього надміру. Гули в повітрі рої білих, червонооких мух, яким тут була повна розкіш. Одразу попід дротом розрослися кущі криваво-фіолетових грибів, од яких йшов запах гнилого м’яса.

При вході височіла стандартна арка, фарбована паризькою зеленню, із вицвілим кумачем: «Ласкаво просимо».

Ступив Іван на територію того гігантського музею і зупинився біля найближчого терикона. Лежали там, височіючи метрів на тридцять, химерні конструкції. Сталеві й алюмінієві, із дзеркальними лопастями, майже невагомі. Змонтовані з батарей парового опалення, з важкими чавунними маховиками. З нетрів виглядали зовсім старовинні — зі швацьких машинок.

Тихо було довкола, лиш мухи дзуміли, і тут почув він легеньке порипування. У затінку під лопухом само собою крутилося важке млинове жорно, насаджене на вісь. Літ йому було сто чи й більше, бо давно вгрузла в землю струхлявіла дерев’яна підставка. Іван зупинив його ногою, але коли відпустив — воно знову пустилося в рух. І лише тоді Іван прочитав на іржавій табличці: «Вічні двигуни».

Тисячі їх було в тій купі, всі давно зупинилися, а цей виявився справді вічним. За що ж його сюди?

Ліворуч було стягнуто, ніби після масової катастрофи, літальні апарати всіх мислимих і немислимих видів. Мов риби на дні, виднілися цепеліни. Накидано було згори всіляких допотопних біпланів з фанери та мадеполаму. Сотні крил лежало — од обклеєних пір’ям до болоньєвих. Розкидано було кілька десятків махольотів з велосипедними педалями. Стояло поміж них кільканадцять позеленілих ступ з мітлами. Вище йшли новітні винаходи — літаюче крило, гібрид дирижабля з літаком у вигляді подушки, саморобні вертольоти з мотоциклетними двигунами. Валялося тут і блюдце, вочевидь, неземного походження. Усі людські мрії про небо були зібрані тут. Звісно, аматорські, ніким не визнані. Та якби до них професійне КБ, то давно б уже мав кожен радянський громадянин персональний літак. Задерши голову, із зачудуванням обійшов Іван ту купу, замалим не спіткнувшись об щось згорнуте у сувій. То був його гравіаліт. Не зрозумів Іван, невже і це пройдений у техніці етап, що його в музей?

Торопіючи, рушив він далі.

Ніби кістяки, лежали саморобні велосипеди — один навіть дерев’яний з колесами од воза. Іржавів парк міні-тракторців з різним реманентом, які б іванівці з руками й ногами купили. Зібралась виставка саморобних легковичок. Стояли на зарослих полином рейках у тупику саморобні паровози, висів, кидаючи під себе тінь, вагон на магнітній подушці. Лежав у вибалку старовинний корабель-амфібія — з колесами та зігнилими парусами, що клоччям звисали на реях…

Аж до горизонту тяглося те поле, осяяне примарним світлом. І скрізь, у буртах та кагатах, лежали саморобки. Може, зовні й не зовсім зугарні, але в кожній мертвіла хоч маленька думка. Не ребра конструкцій, а людські ребра побачив на тих купах Іван.

Краєм поля бродила худа біла кляча, нагинала голову, пробувала пастися, але здіймала в зубах лиш папір. І собі нагнувся Іван — лежали в кучугурах, руділи на сонці, загоралися од битого скла заявки на винаходи.

Та це ж смітник, а не музей!!!

І не доріжка, а глузлива посмішка розітнула враз поле. Звалище, елементарне звалище, куди якийсь зловмисник викидає найцінніше, що є в кожного народу — людські думки, щоб навіки зосталися вони під снігами та дощами. Цілий інститут, державний інститут виконує благородну місію, збирає звідусіль народну мудрість, а один негідник тихцем, користуючись зайнятістю керівництва, переправляє усе сюди. Йому аби салом та крашанками приносили — тоді б крихта зі столу не впала.

Треба буде поставити до відома товаришів Унксова та Дяченка, які негайно викриють шкідника, що користується їхньою далекоглядністю, мисленням на перспективу, вловивши, що під носом вони, звісно, нічого не бачать. Не одне століття збиралися ці кучугури. Скільки фантазії, винахідливості, нового полягло тут у повному безгомінні. Скільки цвіту людського кинуто під чоботи. Майбутня цивілізація утворила вже товстий культурний шар, так і не розвинувшись, зотлівши в зародку.

Перелітало з купи на купу гайвороння — єдиний хазяїн усіх цих багатств.

Бачить — попереду темніє проти сонця багатотонний механізм завбільшки з двоповерховий будинок. Та напрочуд у доброму стані — трибки та ланцюги передач дбайливо змащені тавотом, мідні частини надраєно, довкруг пісочком посипано. Внизу — квадратне віконечко. Коло нього — напис білою фарбою і стрілка: «Для тих, хто хоче багато знати», а збоку щілина для п’ятнадцятикопієчної монети. Полапав Іван у кишені, знайшов монету, кинув у щілину, запрацював механізм, приходячи у готовність. Таємниче червоне світло заморгало з віконечка, запрошуючи, мовляв, стромляй голову сюди. Нахилився Іван, мав це буть винахід із винаходів, та пискнув дитячий голосок за спиною: стій! Озирнувся Іван, але нікого не було. Неясна підозра ворухнулася в душі. Знайшов він у канаві сталеву арматурину і просунув у віконце. Ляснуло — і неіржавіючий крицевий ніж перерубав арматурину, мов гнилу нитку. А якби там була голова? Торопіючи, Іван одступив од єдиного тут механізму при доброму здравії — та це ж гільйотина.

Впало за гору сонце, стемніло одразу, ніби хто старанно вкривав темрявою страшний той музей од стороннього ока. Край поля пролунав тоскний вовчий голос, що ніби по-людському скаржився — обману-у-у-ли.

Ні, не одинак-ентузіаст ці погребіння насипав. Діяла тут страшна темна сила. Куди тим середнім вікам із галасом навколо кожного єретика. Тут все було поставлено на індустріальні рейки, невідомі виконавці втілювали в життя величний план виявлення і знищення талантів, справно звітуючи тому світові про виробничі показники.

Сходив над полем поритий кратерами місяць, тоскне вовче завивання пролунало за спиною, торохнули якісь бляшанки, Іван рвучко обернувся.

Бігла на нього напівзвірюка, напівлюдина, блимаючи глибокими зеленими очима, зовсім втратившись од жаху — втікала доріжкою геть з того поля, нічого не розбираючи на шляху.

А тоді застугоніла земля, низький інфразвуковий рик спаралізував кожну клітину тіла. Світ за очі забіг би зараз організм, гнаний темним інстинктом — ніби тисячокінна орда наближалася до нього.

Заворушився найбільший курган, коло якого лежала погнута залізнична цистерна, посипалося сміття, блиснула спина, озброєна гострими зубцями, заколивалися три квадратні голови, освітлюючи поле прожекторними променями, і зіп’явся на ноги, похитуючись зі сну, величезний ящір, що, виявляється, вигрівався на сонці зовсім поруч.

Синтетичний був — фрикціони металеві, крицевий панцир, шиї з гофрованих шлангів, крила пластикові.

Підняло страховидло ногу, і вдарив потужний струмінь, од якого затхнуло сірчаною кислотою: полегшило душу. Навпомацки, наче з похмілля, пригорнуло лапою до себе цистерну, поронуло її залізним кігтем, аж мороз по шкірі пішов, і заходилося хлебтати — говть-говть-говть.

А як похмелилося, розправило крила, замахало ними, немов півень на купі гною — полетіло сміття, покотилися з-під нього порожні металеві бочки, в яких звичайно тримають усякі отрутохімікати.

Плямкнула тоді найбільша голова:

— Оце б чогось закусить свіженького.

Глитнула слину середульша:

— Еге ж, крівці хочеться.

Обнюхала все перед собою найменша:

— Чого немовля не несуть? Ми ж вранці замовляли.

Виступив тоді Іван на рівне місце та й каже:

— Я замість нього.

Стрепенувся Змій, почали очі розпікатися, лапають небо і землю, мов армійські прожектори.

— Чую, людським духом тхне. Де ти і хто, ану покажися.

Підступив ще ближче Іван.

— Це я, Іван, мужичий син.

Скинувся Змій, бо не сподівався, що незваний гість стоїть майже під пузом, де витатуювано було синім чорнилом арештантське: «Життя — копійка».

— То ти битися чи миритися прийшов?

— Авжеж, битися. Хто з таким цуциком миритися буде?

— Ох-ох, ах-ах, іх-іх — зареготіли голови — Це ти такий безстрашний?

— Я — мовив Іван, якому боятися вже було нічого.

— То ти нічого не боїшся?

— Нічого — твердо сказав Іван.

— Е, брехня — перезирнулися голови — Всі у вас страхопуди на цім світі, всі ви, люди, чогось боїтеся. Начальство тільки цикне — у вас жижки трясуться. Спробує хто виступити — потім вмирає: «Що мені буде?» Ви не те що на зборах, навіть товаришу по телефону боїтеся всю правду сказати. Народилися ви налякані, налякані й вмрете. Жодного безстрашного серед вас нема, на кожного гачок мається. Заєць і той хоробріший, так просто не здається. А ви од страху самі добровільно на смерть іщли. Мовчали і йшли. Хіба не так?

— Йшли, та не всі.

— Всі, всі. Система у вас така. Більший меншого ляка. Тільки на батогові все й тримається. Давай поб’ємося об заклад. Тричі я тебе спробую налякати, а як не злякаєшся, ти мене першим вдариш. Ні — я тебе. Згода?

— Згода — кивнув Іван, трохи дивуючись, бо зовсім не казковий був Змій, а сучасний, модернізований.

— Тоді тримайся!

Жовто-зелений хлорний туман почав стелитися над полем, ніби не на землі він був, а опинявся на хмарі. Коли глядь — іде з пітьми до нього Марія. Коса ровмущена, ноги збиті, ніби сотні верств босоніж здолала. Біле тіло все в синяках. Побачила Івана, опустилася навколішки й поповзла до нього. І така туга в очах, що серце крається.

— Не винна я, Іваночку. Бий мене, четвертуй, але прости — А на синій шиї мотузка звисає — Сама знаю, що не гідна я тебе, але зніми гріх, поцілуй воетаянє.

Завагався Іван, але немилосердно було б і ворога перед смертю не пробачити. Нахилився до неї, щоб почоломкати в лоб, але вищирила вона зуби, почали рости ікла, трупним смородом дихнула, але не сахнувся Іван, бо бачив уже й страшніше, тільки хтів торкнутися вустами, як і пропала.

— Ти ба — почухала потилицю найменша голова.

Ще дужчий завалував туман, заворушилася майже під ногами земля, і почала вилазити з неї здоровенна залізна рука, судомно клацаючи в повітрі — видобувався назовні нержавіючий сталевий чоловік, струшуючи грудки з пліч. Зиркнув він вниз мертвими очима й поніс до Івана механічну, немов маніпулятор, руку, роззявив у посмішці сталевозубий рот:

— Ах моб твою ядь. Думаєш, утік? Та я тебе на тім світі знайду!

Торкнув його залізний палець, студячи тіло, та й не таке бачив Іван у своєму житті. Знав, що тільки мріють деякі мертві потягти за собою живих.

— Кінчилась ваша влада — скептично глянув на залізне опудало.

І одразу щезло воно, мов крізь землю провалилося.

— От чорт — тільки зубами клацнула середульша голова.

Розступився туман, застогнало поле, почали зводиться на ньому люди, оживаючи знову біля своїх винаходів.

Та вже йшла на них височезна худа стара, виблискуючи цукровими кістками, заносила косу — і стинала голови з пліч, рівняючи людську масу. Криваві то були жнива.

Занесла вже над ним косу, щоб любенько й цю вперту людську бадилину прибрати. Та стояв Іван, мов кам’яний. І лиш дзенькнула коса, найшовши на камінь.

— Нормально — здивувалася найбільша голова — Що ж, твоє право бити першим. Невже ти й справді анічогісінько не боїшся?

Озирнувся Іван, що б знайти таке замашне, а затим підморгнув Змієві:

— Пішли, покажу дещо. Тут саме є агрегат для тих, хто хоче дуже багато знати.

Переступив Змій з ноги на ногу недовірливо, та подітися нікуди, цікаво стало.

Підступили вони до того двоповерхового механізму, що був у відмінному технічному стані, глипнув Змій, що треба за те задоволення платити, почухався й каже:

— А у мене п’ятнадцяти копійок нема.

А сам аж труситься. Всміхнувся тоді Іван, дістав монетку, кинув у щілину, заворушилися трибки, заводячи вгору ніж. Заморгали у віконечку червоні вогники — знак готовності автомату до дії.

— Туди стромляй, отримаєш інформаційний удар.

Завагалися голови, кожна першою хоче, а тоді пискнула найменша:

— Можна я?

Шелеснули згори троси, гупнув гільйотинний ніж на гофровану шию, охнули дві старші голови й кинулися зализувати обрубок.

— То ти так?!

Загріб Змій землю, порснули з його ніздрів іскри, почав розпікатися тулуб од гніву, плюнули по шматку м’яса на порожню культю голови — і одразу ж виросла третя. Почухав він груди:

— Дурний ти, Іван. Хіба не знаєш, що я безсмертний? Мені голову одрубаєш, одразу нова виросте, ще краща. То тільки в казках правда завжди перемагає, а в житті всяко бува. Скільки он про мене писано-переписано, що знищений повністю і остаточно, а я — живий-здоровий, чого і вам бажаю. Одного не можу зрозуміть, чого ти мене не боїшся?

— Будеш багато знати, швидко постарієш. Давай-но краще я тобі казку розкажу — мовив Іван — Летить, значить, Кінець всьому над землею, коли бачить — величезне місто. Дихнув — і всі люди врозтіч. Летить далі, бачить село багате, зелене, дихнув — і всі у погреби поховалися. Летить далі, коли це серед поля хатина перехняблена, кілком підперта. Дихнув — байдуже. Ще дихнув — ніякого знаку. Спустився він на двір, заходить, а там голий і босий чоловік сидить за столом, ні жінки в нього, ні дітей, ні добра. Питається тварюка: — «Ти чого такий сміливий? Я — Кінець всьому!» А той лиш груди почухав: — «А мені втрачать нічого!»

Загарцював тут Змій, щоки роздуває, бачить, не справитися йому так з Іваном. Розпікся вже до малинового, змахнув крильми й здійнявся в повітря:

— Ну гляди, я тебе зараз живцем підсмажу!

Полетів він круг поля, вогнем дихає, палаюче коло за собою лишає. Загоготіли всі експонати, запищали благальними голосами, гинучи в огні, розбурхував пожарище Змій крильми:

— То як, тепло?

— Холодно — відчув, як морозом його обсипає, Іван.

Звився Змій шулікою:

— Та ти знаєш, хто я? Я сам Страх людський! Думаєш, чого я такий дужий? Бо всі ви, люди, мене годуєте хто чим. Самі мене й породили на свою голову. Зараз і ти в мене нарешті злякаєшся!

— Коли я смерті своєї не боюсь, то нічого вже не боюсь.

— Го-го — зареготів Змій — А якщо я все людство зараз спалю?

— Як? — не повірив Іван.

— А полечу в заморські краї, дихну на вороже військо, натиснуть їхні генерали кнопку, й всесвітня війна почнеться.

І враз почав рости, роздиматися, закриваючи вже півнеба, вилетів з дюзи в нього реактивний сніп, і зрозумів тоді Іван, що не жартує провокатор. Такий сам себе од злості спалить, щоб у сусіда хата згоріла.

Пеклом дихнуло на нього. Мусив Іван на себе прийняти той вогонь. Зоряна мить його наставала.

Натис він кнопку, вдарив сліпучий фіолетовий промінь у панцирне черево. Вся сила людства перейшла тієї миті в Івана, мусив він захистити мирний сон землі.

Полетіли лушпайки зі Змієвого черева, огорнуло його блакитне яйце. Запекла шкіра, злипалися вії од немислимої температури в Івана, та не заплющував очей, мусив перемогти.

Прошивав небо наскрізь перший сонячний промінь, що до світання вирвався з апарата, крутилася в ньому чорна розпатлана ворона, намагаючись вислизнути — усе, що лишилося од Змія.

Потягнув Іван важілець назад:

— Тут тобі й смерть!

І посипалося на землю лиш чорне пір’я.

Геть спечений, хитаючись од нелюдської втоми, доїхав Іван першим тролейбусом до готелю, тінню пройшов повз швейцара, дібрався до ліжка і упав у якусь глибочезну яму без дна.

Розділ двадцять другий

Сутінно, задушливо було в підземеллі. Тріщали дубові оцупки в каміні, та мерзла кров в жилах. Нагорі гроза збиралася. Сині павуки бігали по кутках. Темрява кривилася, ведмежі шкіри дерли кігтями долівку перед кріслом, стрибало, мов танцівниця, полум’я на восковій свічі, і глузливо підморгував зі столу вибілений череп.

Біля каламаря лежала вже сотня потрощених гусячих пер, коштовний турецький пергамент клаптями розлетівся довкруж. Гойдався за столом Владика, коцюрбив пальці на ногах, стискував до болю скроні, вже всоте починав рядок, але не виходило.

Не писалися вірші.

Бився чолом об стіл, кусав губи, позирав на відкриту Книгу людського буття, переплетену в сап’ян, де кожне слово було поезія, пив із неї натхнення, та не займався од великого вогню свій хоч маленький вогник, не освітлював величезної печери, де взимку і влітку було однаково.

Чого йому ще не вистачає?

Десять літ, як був заснований під градом Києвом цей монастир. Сам великий Домінік вручив йому в своїй канцелярії буллу на заснування в слов’янських землях істинного храму господнього. Сонце тоді сідало, і показав магістр Домінік на свою довгу тінь, що сягала кінця зали: «Отак і ми повинні, сину мій, дістатись у всі кутки землі, бути тінню сонцесяйності божої».

Далеко тепер падала тінь монастиря на землі руській. Словом праведним одвертали місіонери цей дикий народ од їхніх ідолищ — Перуна, Хорса, Даждьбога, Стрибога, Семаргла й Мокоші, яким приносилися жертви. Замість поганських, гріховодних ігрищ впроваджували аскезу та послушаніє, замість веселого багатобожія — суворе єдинобожіє. Католицька імперія мала стати всесвітньою імперією. І вже почали святі отці нести в голови єдиномисліє, вивідуючи в сповідальнях всі єресі та гріхи, наставляючи паству на путь істинний. Ad majorem dei gloriam, до вищої слави господньої всі шляхи цього богом забутого народу мали вести в Рим.

Щоб утвердити славу свою псів господніх, хтіли одразу бути деякі святіші за папу римського — вогнем і мечем у походах знищити погані ідолиська, скарати волхвів на живот, за пісні й танці скомороші шмагать батогами, літописи та грамоти негайно на вогнищах спалить, язичія їхні замінити благородною латиною, щоб забув народ, який він народ… Та осмикнув він, Владика, фанатиків. Ніхто так не зміцнює віру, як спалені мученики за віру. Навпаки, мав він до того свій план.

Пішли по всій землі руській його монахи, розносячи славу про монастирське любомудріє. Прознали всі, що збирає Владика свою бібліотеку для примноження духовного скарбу, скуповує книжки з варяг та греків, дбайливо ховає зібрання в підземеллі, щоб пожежа його, як не раз траплялося, не взяла. Оголошували монахи, щоб несли грамотії до монастирських переписувачів які хто має книги, що повертатимуться потім до них сторицею.

Малиновим дзвоном розлунювали по містах та весях, що збирає орден всю мудрість народну — казання давніх літ та билини, казки й легенди, веснянки та колядки, рецепти зільників та знахарів, господарський досвід. І понесли й повезли сюди з усіх усюд вервечки віруючих, цвіт душі своєї, дідівські секрети, помисли про розквіт землі. Черги одразу під монастирем з’явилися, прохачі писарям золотом-сріблом платили, щоб думи свої здати в духовну скарбницю. Вже не все писарі приймали, носами крутили. Лобами об мур уже билися невдахи, щоб пробити своїм винаходам вічне життя.

І у всенародному піднесенні ніхто не помічав крихітної деталі: всі лиш входили туди, але ніхто не виходив.

Та не тільки духовно багатів монастир. Щодень множилися добром комори, текло в засіки золоте збіжжя, повнилися кадубці гречаним та липовим медом, сушеною рибою котів годували. Торгували тут прочанам відпущення гріхів, свячену воду, отримуючи за це матеріальними дарами.

Золоті часи переживав монастир.

Все вже мав Владика. Карав і милував одним порухом брів, міг скликати за бенкетний стіл сотні вірнопідданих друзів, бучні лови влаштовував по довколишніх лісах та полях, коханок йому привозили купці з усіх земель — ласих і продажних, пройшли перед його очима всі духовні скарби землі цієї, пізнав він у книжках многая мудрості, спив увесь нектар з квітів прозріння, все мав під рукою.

Лиш одного не мав — власного таланту.

Тільки бризки сипалися з-під пер, ненавидів зараз і найліпшу китайську туш, бо не писалися вірші, а це й означало духовне безсилля. Тіло жило, насолоджувалося, а розум був безплідний. Не давав йому господь ні детей од коханок, ні дітей духовних. Скреготав він зубами, мало не вив у передгроззі, і бідний був би той, хто б зараз потрапив йому на очі.

О, коли б знали ті, кому він проповідує, що сам він давно ні в якого бога не вірить! Що сам так вміло викорінює єретиків, бо є найбільшим єретиком!

Якби справді був бог, то давно б він його спопелив, адже стільки разів переступав він заповіді, що не знав уже, де є межа між гріхом і потребою ордену, що мав стати державою над державами. Або нема бога, або він все прощає заради утвердження вічної своєї слави на землі.

Все заборонене простому смертному було дозволено безсмертному.

У ясну мить прозріння спізнав Владика — навіть у катівні приречені хапаються за життя, бо добре знають, що другого не буде. Двері на той світ — лише вікно домовини, дерев’яної пастки, яка замкнеться навіки. І тоді шкірою відчув — ніякого потойбічного життя для простих смертних немає, лише одиниці переживають своє тіло. Лиш талант — безсмертний, лиш його дух живе століттями.

Дихав життям, кров’ю і пристрастями цей талант з безіменної книги книг, зводив з глузду своєю простотою, карбованою мовою, Піснею пісень, де смертне кохання під пером невідомого поета стало вічним.

Тяг він зсудомлені руки до цієї книги, над усе жадав скомандувати своїм писцям, щоб однині ставили на палітурці його ім’я, та пізно було, пізно. Вже нічия була книга, вселюдська.

Дер він на клапті пергамент, на якім за посадою мало писатися йому геніально, все ближче була гроза, навісніли сині павуки по кутках, тріскотіла свічка, але не проскакувала іскра божа, не освітлювала сторінки. Не мав він таланту, не мав.

Полізли черви з рота, точили тіло хробаки, кусні одпадали з щік, оголюючи кістки, ухопив він до рук череп, зиркнув у пусті очниці і поцілував:

— Близнюки ми з тобою, але ніхто того не знає!

Стукнуло тричі залізне кільце в двері.

Довга гнучка тінь просочилася в келію, схилилася до ніг, жадібно присмоктуючись до руки. Начальник секретної канцелярії прибув з вечірнього огляду. Знову нюшив по місту, зазирав у вікна, блукав між торгового люду Подолом, вивідував єресі, котрі монастирю загрожували.

Хоч гнівно насупив чоло Владика, однак легше стало, позбавив каторжних творчих мук.

— Ну, що чув, що бачив?

— Приємну вість хочу сповісти, вашмость. Був я оце на Подолі у богомазів, додивлявся, чи скрізь вони святий канон виконують?

- І що?

— Навіть перевиконують! На всіх іконах, що на продаж ідуть, божий лик з вашого лику малюють.

— А навіщо це?

— Ви ж намісник божий на землі! Не во славу вам, во славу ордену нашого стараються.

— Ти наказав?

— Що ви, вашмость! Самі, од палкої любові до вас.

Жовчно скривився Владика, знав, що бреше, скажений собака, але теж во ім’я ордену старався.

— Що іще нового?

Засоромився тут лакуза, розлив єлей на обличчі, звів очі горі:

— Від імені купецької громадськості міста велено мені передати вам подарунок незвичайний.

— Знову птаху райську? Чути цього кигикання не можу!

— Та ні. Таку машину, якої ще світ не бачив. Привіз корабель її сьогодні з Гішпанії. Називається морфологічний ящик. Монах Луллій її сотворив.

— А навіщо вона мені?

— Е, то дивна машина. Накажете внести?

Тричі плеснув він у долоні, і внесло четверо монахів сяючу мідну скриню, од якої аж розвиднилося в печері.

— Ця машина здатна до всіх наук та мистецтв. Досить в оцю щілину кинути золотий, і ви отримаєте такий богословський трактат, що поставить вас на чільне місце серед наших теологів. Тому, хто володіє нею, не треба думати, треба тільки наказувати.

— А вірші — голос Владики враз охрип — вірші вона може писати?

— Давайте спробуєм. Сказано було, що все може.

— Гляди, коли жартуєш… — морозно всміхнувся Владика.

Вийняв він з капшука золотий, глянув підозріло на свого вірного слугу, давно нікому не вірив, клацнула щілина і ковтнула подаяння.

Мить мовчало все в ній, а тоді зазвучала в печері кришталева музика небесних сфер, заспівали неземні жіночі голоси, залунав срібний дзвін, і виповз із скриньки сувій коштовного пергаменту.

Пожадливо вхопив його Владика у тремтячі руки, вп’явся очима у каліграфічні літери. Чудовим класичним гекзаметром розпочиналася там ціла поема:

Солодкоголосої ліри торкаючи струни дзвінкії,

Хочемо славить Владику — Поета з поетів,

Муз та наук покровителя, рівного сонцю,

Квітнучих буйно під впливом його керівництва…

Це була просто блискуча імпровізація, натхненний потік данини його заслугам перед народом, де ненав’язливо проводилася думка, що нинішній розквіт усіх талантів, що зібралися тут з усіх усюд, є результат його організаторського генія, котрий кожному вказав на своє місце.

Звісно, машина трохи перестаралась, тут попахувало особистою нескромністю. Однак яка божествена лексика, метафори! Епічність, гідна Гомера! І ніяких творчих мук, вкинув золотий — і маєш безсмертну поему, яка навіки уславить твоє ім’я. А як тонко відчуває те, чого він сам невиразно бажав. Геніальна машина. Нічого, він знайде з нею спільну мову. Вона мусить писати його вірші!

Страшна гора спала з пліч. Він вже ласкавіше глянув на свого єлейного угодника. Найпотаємніше вгадував, із шкіри вилазив, але саме це й насторожувало — чого так старається? Із євнухів купив його на невільничому ринку, щоб жінок йому добирав, а він, бач, яку кар’єру зробив.

Замислено погладив Владика несподіваний подарунок долі, зняв з руки перстень з карбункулом, який не раз йому вірою і правдою служив, холодно підморгнув каплуну, для якого був царем і богом:

— Треба б пригостити тих купців за такий дорогий дар. Хай все це залишиться тільки між нами. Я не люблю… люблю залишатися в боргу.

І навіть вірний його слуга позадкував, втупивши очі в кривавий камінь. Збагнув його далекоглядний задум. А тоді захихотів нечутно, мов кажан:

- І-хі-хі-хі-хі…

— Тепер кажи, що лихого приніс? Речи вже, бо луснеш, бачу — мовив Владика, передчуваючи, що недарма так задобрював його сьогодні всевідчий, беріг насамкінець ложку дьогтю. Хлібом не годуй, а дай помиї під ноги вихлюпнути — Хто що про мене казав поганого?

— Не смію, Владико, й передати — аж зарожевів шпигун, наперед п’ючи втіху.

— Кажи, бо Гервасія гукну, нудиться без роботи, катюга, на дощ виє, чуєш?

— Волів би ліпше за вас всіма хворобами перехворіти, аніж потривожити дорогоцінні вуха. Знаєте ж, тінь я ваша. Мене тільки ваш біль болить, ваша радість радує, бо своїх немає.

— Знаю, знаю, охочий чужим життям пожити. Доповідай, поки Гервасій рота не розірвав.

- І-і, таке коїться, що язик правцем стає. З’явивсь у ремісничім слободі на Подолі зухвалий ковальчук, Іван якийсь, єретик, гірший од сатани. Одірвавсь, кричить, наш Владика од народу. Сам вірші бездарні пише, а таланти на поріг не пуска.

— Так і сказав? — скинувся, ніби батогом стьобнули, Владика.

- Істинно так, уся ковальська слобода про те гуде. Сам, мовляв, гінців розіслав по всіх усюдах, щоб винаходи йому несли, а як до діла — нікому воно не треба, хоч лобом об монастирські мури бийся. А мій винахід, кричить, людину до бога піднесе, таких ще світ не бачив.

Жовчно всміхнувся Владика:

— Що ж це за винахід такий?

— Нахвалявся, що на самім повітрі вище хмар злетіти може. А як досить нього буде матеріалу, то до зірок і місяця здійметься. Шовку китайського хотів у вас добитися, бо в самого грошей нема. Сидів на прийомі в канцелярії, запевняв, що державної ваги винахід.

- І що?

- І-і, самі знаєте. Не люблять у нас в канцелярії дуже бистрих, попереду ж вічність. А він затявся, почав служилому люду про справедливість доводить, по державних столах кулаком грюкати. Щури, мовляв, церковні, отак ви про благодать народу дбаєте. Нема щоб самим придумать, готове на поріг не пускаєте.

— Гарячий.

- І-і, хіба це все?! Як попросили його ввічливо з приймальні, щоб не вносив нервозності у роботу, то зовсім розум втратив — тінь дрібно перехрестилася — Вийшов за монастирський мур, обернувся на золоті хрести і мовив, страшно сказать: «Нема бога на світі».

Еге ж, вийшов Іван із скрученими за спину руками з печери, семеро його виштовхували, і білий світ видався чорним. Сліпуче сонце стояло над монастирською горою. Скулилися під муром у короткій тіні нові прочани, ждучи запису на прийом. Штовхнули Івана в спину — і мало не впав він на артіль калік, яка старцювала тут, оголивши рожеві культі, підставляючи сонцю незагойні виразки, над якими кружляли мухи. Зареготіли убогі, мовляв, нашого полку прибуло, і ми колись такі хоробрі були. Встав Іван, обтрусив порох, обернувся назад — хіба він чого поганого хотів?

Тільки сонце встало, рушив він зі своїм винаходом до монастиря. Та ще з ночі народу тут товпилася сила-силенна. Немов торжище зібралося під ворітьми. І кожен перед сусідом нахваляється. Дідок похилий про свою глину розказує, якою можна найкріпші фортеці мурувать. Циганчук якийсь мило вигадав із бродячих собак варити. Скловар усім бажаючим трубу зі скельцями показував, навів на краплю води, а в ній, як виявилося, чорти водяться. Зате у свяченій їх не було. Худого білого, поки він човна для підводного ходу робив, дружина кинула, із купцем-ефіопом у Африку втекла. Бородатий коваль паровика змайстрував і без коней сюди за сотню верств приїхав. Зарослий шерстю самітник десять літ у пущі прожив і на вовчу мову перейшов, розказували, що як завиє уночі, то волосся дибки стає.

Але знав Іван, що такого винаходу, як він приніс, ще не було на землі. Зовні й подивитися нінащо, здоровенний бичачий міхур, зшитий з клаптів та просмолений, але міг він піднести людину вище монастиря, до неба… А міг би й до зірок, аби лиш зрозумів його Владика, допоміг придбати легкого й тонкого шовку китайського, з якого б можна втричі більшу повітряну кулю зробити.

Стояв до приймальні в живій черзі і уявляв, як випливає він на білосніжному повітряному кораблі над містом, як радісно дзвони його вітають, як святешно вбрані люди дивляться йому вслід, як пливе під ним земля, ширяють поруч птахи, захоплено зорять за ним хлопчаки, бо вируша він на пошук кращого життя для простих людей, в казкову країну, де груші на вербі родять і течуть молочні ріки в кисільних берегах.

Вже ген пополудні надійшла і його черга.

Спустився він східцями до підземної канцелярії. І так після свіжого повітря баранячим лоєм вдарило, пліснявою, немитим людським тілом, що мало не задихнувся.

Сидять у приймальні двоє писарчуків. Праворуч — товстий, пикатий, ряса на нім мало не репає, гусяче стегно наминає, тільки хрумтить. Іван до нього — так і так. Втер той масні пальці об рясу, чхнув і дивиться олов’яними очима:

— Треба ждати.

І пальцем об палець потер. Іван йому про політ, місяць і зорі, інші землі, де щастя є, а нас нема, а він кинув кістку через плече й на порожню Іванову калиту дивиться:

— А що воно дасть нам практичеськи? От якби сало на свині тричі на рік виростало, тоді — да, тоді я понімаю. Оце государству польза.

Одступився Іван, та до другого. Сидить синій, наче мрець, дивиться на стелю, а очі такі святі, ніби напряму з богом бесідує. Куди там до земних справ. Іван до нього. Так і так. Не заради слави, а токмо на користь державі. Вийняв той табакерку, ще більш замислився, ось-ось одкровення йому явиться:

— Апчхи на тебе, таку думку злякав. Ходите тут, працювати заважаєте.

Знітився Іван, видно, нічого не почув замислений про летючий корабель, який зможе вище хмар здійняти. Все дуже просто — саме повітря піднесе людину в повітря.

Аж помертвів синій, одхрещуючись од Івана:

— Сатанинська єресь! Святі теологи забороняють навіть помислити про це, а отож теоретично воно неможливе. Як можна думать, коли не можна думать? Щоб простий смертний — і до бога дорівнявся? Quod licet Jovi, non licet bovi[7]

Червона кров бухнула Іванові в очі. Він до них з дорогою душею, самі ж у свій монастир кликали, а тепер ганяють з кутка в куток, ще й у всіх смертних гріхах звинувачують. Як вгатить він кулаком по столу — каламар на сажень підстрибнув:

— Ах ви, щури церковні, отак ви про благо народу дбаєте? Зовсім посліпли в своїй печері. До самого Владики дійду, все розповім, гнать вас зі служби треба!

Як заверещить тоді синій:

— Бунтівник! Язик твій поганський треба в колоду защемить! Негайно б посадив у поруб, та все підземелля вами забито, ступить нікуди. І всі, мов мухи, на свічку лізуть. Дурні! Владика вірші пише, йому не до вас. Чув псалом на заутрені? Його слова.

Не повірив Іван — такі фальшиві й школярські, що до розуму ледь доходять, а душі не будять. Невже сам Владика їх сотворив? Так от хто, виходить, народ нерозумний на путь істинний наставля, от хто вчить жити.

— Останнім часом він тільки піїтів прийма, збира в себе слова народні, хоче свою книжку скласти. А ти паняй собі з богом, поки живий. Не до тебе йому.

Що ж це таке: одне кажуть, а інше роблять? Іменем Владики винахідників з усіх земель скликають, а слуги його двері закривають перед носом. Кому вірити?

— А може, не так ви тії пани, як підпанки? — ухопив його за груди Іван — Без хабаря на ясні очі не хочете пускати? Чув я од людей про ваші побори. Без поросяти й не підходь. Не богу ви, а сатані служите!

Запищав синій у його руках, тричі плеснув у долоні, загупотіла чобітьми білоряса братія в проході, ввірвалася до келії, накинулася ззаду й заходилася буцати куди втрапить. Ще й мішка на голову одягли, щоб не бачив, як здачі дати.

А тоді вивели за монастирські ворота, штовхнули у плечі, впав Іван між жебрацьку артіль, яка червів собі на ранах вигодовувала, а тоді звівся і виплюнув двоє зубів:

— Немає бога на світі.

Наче впійманий на гарячому, здригнувся Владика, бо хоч сам і не вірив, та в глибині душі, а цей осмілився перед божою обителлю крамолу сказати, відкрито.

- Єретик?

— Гірше… «Ні в бога — каже — не вірю, ні в чорта, ні у Владику нашого. Нікому віри немає. Все брехня. Ішов у храм, а вийшов із свинарника, де кожен рилом у своїй калюжі риє, а зірок бачити не хоче».

Звузив очі Владика:

— Це про орден наш так, який скоро увесь світ обійме?

Хоч сам карався Владика од безвір’я, та об такім помислити не міг. Є бог чи нема його, але богом даної влади над собою не визнавати, Владики — намісника божого на землі — те було страшно.

Як це — вільна людина?

Дотлівали дрова в каміні, нахилився Владика й підкинув кілька полінець, бо страшна була звістка. Знав він єресі, що вимагали од чорного та білого духовенства відмовитися од мирських привілеїв, стати найбіднішими серед бідних. Знав він єресі, які й церков та монастирів не визнавали, мав бути бог лише в душі. Знав він єресь, що всі люди за народженням рівні, брати й сестри, над якими тільки господь. Але щоб нікого людина над собою не визнавала — такого ще не було.

— Казав же, треба обережніше з тими винахідниками. Тепер почнеться. Випустили з рук, а він все місто вільнодумством заразить. Мало вам того, що винаходи самі приносять, крашанками та салом подавай. Розказуй, що далі було.

— Подався він на Подол і заходився на ярмарку народ підбурювать. Добро, аби своя сірома, а то ж іноземців понаїхало, роти пороззявляли, слухають, як він нашу владу лає…

Горобці купалися в гарячому поросі, собаки язики висолопили, саме полудень був, коли прибіг Іван на ринковий майдан і вискочив на лобне місце.

— Люди! — гукнув до натовпу — Вигадав я летючий корабель, але хочу ще більший зробить, щоб до зірок здійнятися. Був оце у монастирі, хтів у Владики милості попросити — шовку китайського триста аршинів, та не допустили мене до нього. Одірвався паш Владика од народу, зусібіч дурнями обставився, щоб розумну справу не пропустили. Сам нездарні віршики пописує, а людям не дає крила розгорнути. Скиньтеся, шановне товариство, хоч ви на благеє діло.

— Мовчи, каплуне, у поташ закопаю!

— Мовчу, мовчу…

— Ні, говори, все хочу знати!

— Зняв шапку і пішов між купців. Іноземці між собою переморгуються та копійки в неї кидають, мовляв, бачте, які в них кепські порядки, у нас давно б цілий флот повітряних кораблів спорудили.

— А наші що?

— А наші послухали трохи та й почали розходиться, од гріха подалі.

— Вірнопідданий у нас народ, се правда.

— Це на ринкові такі. А як подався він до ковальської слободи, то тут інакше повернулося.

— Кажи!

— Діло вже заходило на вечір, підмайстри саме вугілля в горнах присипали попелом…

Діло заходило на вечір, підмайстри саме вугілля в горнах присипали попелом, щоб не вичахло до рання, коли з’явився на вуличці Іван. Сорочка подерта, сукровиця з ран сочиться. Дійшов до майдану, вдарив билом об мідну литавру, скликаючи всіх на віче.

— Хтів я, братове, корабель до зірок спорядити, щоб Руська держава найпершою серед інших народів була, але не повірили мені. На поріг до Владики не пустили. Допоможіть всім показати, на що простий люд здатен. Піднімусь я до хмар, гляну, де країна майбутнього, і вам вкажу…

— Месією вирішив бути?

— Еге ж. Обіцяв потім, як свій шовковий повітряний флот збудує, усіх у райські краї перенести, туди, куди птахи у вирій літають.

— А десятину ж хто тоді монастиреві платитиме?

— Хай самі, кажет трутні церковні, на себе працюють.

— Він що, зовсім божевільний? — насупив брови Владика, бо це вперше за тисячу літ знову надумали раби повстати.

— В тім-то й річ. Як злетів перший раз до хмар у своєму селі, то одразу себе став рівним богові вважати. З крильми плигав із дзвіниці, то мало не вбився, а як кулю вигадав, гординя його взяла: такого у природі й творець не втнув…

Усілякі крила робив Іван — шиті з шкір, дерев’яні, та скільки не пробував злетіти, не виходило. Троє ребер собі зламав, кров’ю рік плювався.

А тоді раз надумав бичачий пухир на віконце добре висушити. Розіп’яв над вогнем, щоб теплий дух у нього заходив, коли як зірветься той з рогачика — і нумо в небо утікати. Вже мало до хмари не долетів і лиш тоді впав.

Кріпка дума обсіла Івана. А що, як більший пухир зробити, щоб і людину зміг за собою у небо піднести?

— Виходить, зовсім без царя в голові?

— А так, Владико. Наче з ланця зірвався. Народ у слободі геть скаламутив. Полетить чи ні, а десятину вже зараз порішили не платить.

Звівся на рівні Владика, гнівно блиснув очима:

— Догралися. Треба негайно схопить і свинцю в горлянку, щоб заціпило навіки! Як зараз чернь пробудиться, вовік потім не заспокоїш.

— Уже сидить, перепрошую, Владико, я височайшим іменем розпорядився.

— Слава богу!

— Але боюся, біда буде, Владико.

— Яка біда, коли сидить?

— Як сірома взнає, що посадили, заколот вчинить, може монастиря спалить. Поділ увесь гуде. Чекають, що полетить.

— Що ж діяти, нещасний? Навіщо схопив?

— Не схопив, а запросив. Оголошено чутку, що, як дізналася ваша мость про неподобство, яке підлеглі ваші до Івана вчинили, то страшенно розгнівалася. Підлих писарчуків, які винахідника на поріг не пустили, звелено батогами бити, а ви особисто дуже зацікавилися долею винаходу. Обіцяли всіляку підтримку.

— Я — підтримку? Та ти з глузду з’їхав.

- І-і, Владико, хай летить. Просив ковальську слободу допомогти йому повітряну кулю запустити, наповнити повітрям гарячим, то ми і влаштуємо йому завтра вогнище. Хай летить з богом!

— Отак і дозволити?

— Нам головне батьківську турботу про таланти продемонструвать, чи не так? Боятися нічого. Ще ніхто в світі, ні в греків, ні в римлян не злетів. Один було спробував, то обгоріли крильця на сонці, шубовснув у море.

— Ох і змій же ти. Навіщо ж садовив, чернь тривожив?

— Пиху треба з нього збити. Сам же й злякається, коли настане час у вогонь лізти. Хай народу бреше, а сам же знає, що не злетить. То тільки птахам та янголам дано. А як злякається, то зречеться привселюдно своєї єресі. І такий поголос піде, що довго іншого дурного на це не знайдеться.

— Гарно придумав, іродова душа! — потер руки Владика, а тоді прискалив око — Одного не можу зрозуміть, за що мені так ревно служиш? Невже любиш? Хочеш чого?

— Чого може хотіти бідний слуга від щедрого пана? Крихту зі столу. Кажаном притулюся під стелею, аби розмову вашу з тим бунтівником почути. Знаю, який Владика майстер на такі бесіди. Подивлюся, послухаю. Оце мені єдина втіха лишилася в житті.

— От у це вірю, отут ти увесь. Знаю, як ногами дріботиш, коли за мною у першу шлюбну ніч підглядаєш… Що ж, давай того Івана сюди. Ох, не спиться Гервасію, роботу чує. Позаминулої ночі од нудьги лоша на стайні загриз, пити схотів.

Вже сидів Іван там, куди так рвався.

Прикутий був на товстих ланцюгах до стіни, наче ведмідь. Закрилися грати, і став чекать дальшої своєї черги на прийом до Самого серед інших таких «щасливчиків», котрі куняли попід стіною.

Щось не дуже схоже на вчені диспути велося в цьому похмурому лабіринті, де бачив по печерах вранішніх товаришів, котрі мали чим писарчукам заплатить.

Зовсім поруч чулися нелюдські крики, хрипи та стогони, ніби з живих шкіру здирали, тягли туди дужі монахи легковірних ентузіастів, а виносили криваве м’ясо, яке вже більш нічого не хотіло.

«Єресь» — висіло в повітрі страшне слово.

Невже саме для цього було кращі уми з усіх земель монахами скликано? Так от для чого сюди цей орден прибув — вищі голови скосити, зробити увесь народ середнім.

А якби ще годину тому хто сказав про це Івану, не повірив би. Не стерпів би брудного наклепу на благородну місію, яку добровільно взяв на себе монастир.

Такі високі ідеали — і така дійсність. Не поміщалося це в голові, дві треба було мати.

Але нахилилася до замка чорна тінь, клацнув ключ, поприлипала до стін наївна винахідницька братія — чия черга? Поманив коричневий палець саме його. Той ласкавий, котрий з Подолу сюди заманив, обіцяючи всіляку увагу, далі кликав:

— Хто тут рветься на прийом? Владика жде.

Солодко тхнуло в печері горілим.

Кінчились дрова, і байдуже кинув Владика у камін товсту книгу в палітурках з телячої шкіри, розкрив її коцюбою, гортав сторінки, чекаючи, доки вогнем візьмуться. Мерз він у своїй підземній бібліотеці, де купи таких книг попід стінами лежали, щулив плечі, не в змозі зігрітися.

Лежали довкола столу рвані аркуші та гусячі пера. Певно, нові вірші писав. Чув Іван на Подолі, що перше хотів у святі великомученики податися, вже й печерку йому видовбали, але посидів там три дні і передумав, ще, каже, рано мені од справ, мушу віддати свій талант народу.

Нарешті обернувся Владика, суворо глянув на чорну тінь позаду Івана, звів брови:

— Неподобство, такий дорогий гість — і в кайданах. Ану, одімкнуть!

Метнулася в ноги тінь, і лишив Іван пута на ведмежій шкірі. Тупнув Владика — залопотіла тінь крильми й щезла в печерних нетрях.

— Радий бачити, Іване. Не дивуйся, справжній пастир про кожну свою вівцю знає — Вів його Владика до крісла, садовив на почесне місце — Дійшла до нас слава, що талант маєш неабиякий, повітряний корабель вигадав, щоб до зірок у нім злітати. Самого господа, творця нашого, намірився перевершити. Хіба мало того, що він створив?

Ворухнув Іван пошерхлими вустами:

— Боюся, що нема бога на світі. І не він людей, а люди його сотворили. Тож самі мають і далі все творити.

Розлилася жовч у Владики на обличчі:

— Страшний ти єретик, Іване. Не хочу тебе слухать, а мушу. Хай сам божевільний, а нащо людей баламутити? Та чи віриш ти сам, зухвальцю, що твій корабель у небо злетить?

— Не вірю, а знаю. Уже літав. Та поганенька в мене куля, риб’ячим клеєм з бичачих міхурів зліплена. Гадав у вас на шовк китайський розжитися, а воно он як повернуло.

— А згоріть не боїшся у тому вогнищі, перше ніж злетиш?

— Не боюсь, бо злечу!

Задумався тут Владика. Цікаво, чи надовго уславиться людина, яка першою в небо здійметься? Чи не перевершить її слава шану першого поета свого часу?

Плеснув він тричі в долоні, і занесли слуги на стіл вишукані наїдки, вина заморські. Запросив Владика:

— Прошу пригощатися. То ти, може, Іване, у вічне життя віриш? У безсмертя?

Глянув Іван на Владику спідлоба:

— Жити вічно — то просто жити довго.

— Тоді нащо тобі були ці творчі муки? Для кого старався?

— Людям хочу віддати. Щоб злетіли і країну майбутнього побачили. Усе тлінне, тільки те безсмертне, що народу залишається.

Озирнувся Владика:

— Виходить, не заради… заради власної слави це робив, а тільки про благо народу дбав? Так?

Кивнув Іван, бо виходило, що саме так. Ніжно-ніжно погладив Івана по плечу Владика.

Аж запищав од найвищої втіхи темний кажан під стелею, ловлячи зміїний рух слизької логічної думки.

— Хух — налив у срібні чарки вина Владика, підніс Іванові, запрошуючи випити — Гарна у нас бесіда виходить.

Пригубив Іван чарку, бо спрага мучила, але враз відчув, що не вино, а теплу кров скуштував. Приязно всміхнувся Владика:

— Що, не до вподоби мій трунок? А я звик, навіть подобається. Гервасій мене привчив, кат наш.

Ще одну книжку підкинув у камін Владика, з насолодою дивився, як скручується, страждає на вогні пергамент, летять з димом у комин чужі думки. Підморгнув тоді черепу на столі:

— Давай, Іване, з тобою по-людськи домовимся. Бач, усе в мене є. І книжок гори, і вірші я буду скоро писать світового рівня, але нічого мені не хочеться, крім одного — безсмертя.

Корчилися книжки на вогні, пищали на різні голоси сторінки, кожна своїм, нюхав Владика дим і мружився.

— От, Іване, ні в бога, ні в рай небесний ти не віриш. А в земний? Хоч — я тебе поставлю старшим у монастирську кузню? Робота проста, але вигідна. Кайдани робитимеш. Терем тобі збудуємо, жінку-красуню виділю, вона тобі дітей народить. Одержиш рай на землі. Маєш тільки народу сказати, що сам Владика божим керівним перстом подвиг тебе цю кулю замислити.

— Кайдани на свого брата робить? — одступив Іван.

— Ну, не хоч на салі спати й салом укриватися, як покірні слуги божі, ніхто не буде… буде неволити. Так оголосиш, хто є джерелом твого натхнення, згода?

Усе дужче обпліталася всевладна змія довкола Івана. Запинався крильми, вищав нечутним голосом кажан під стелею, насолоджуючись ієзуїтською аргументацією. Випив ще з келиха теплої людської крові Владика, зарожевіли в нього щоки, закинув ногу за ногу:

— Погодься, Іване, що перед лицем історії народ твій нічого не значить. Скажи, хто колесо вигадав? Невідомо. Хто млин придумав? Невідомо. Хто піраміду в Єгипті воздвиг? Невідомо. А чиїм ім’ям вона освячена? Владики землі тієї — Хеопса. Проста людина — піщинка в історії, лише влада може зцементувати той пісок, щоб лишити по собі слід на землі. Зрозумів, до чого я веду?

Мотнув Іван головою:

— Але ж хтось вигадав і колесо, і млин.

— Про державну користь я не сперечаюся. Але тобі особисто який хосен? От полетиш ти до місяця, коли монастир зволить твою експедицію спорядити, зорі руками помацаєш, стукнешся лобом об твердь небесну і згориш на сонці, мов той метелик. Безвісти пропадеш. Гадаєш, смерди тобі за це вдячні будуть? Ім’я твоє холопське пам’ятатимуть? Скажуть, Іван якийсь дурний ні за цапову душу пропав. А на салі б спав і салом укривався. Тоді забудуть і який саме Іван. Через одного у нас Івани. Ти вже будеш зовсім не ти, а символ.

Морозом дихнуло од тих слів на Івана. І справді — ніхто він перед лицем вічності. Не вірив він у бога. Знав, що вдруге не житиме. Але не міг чинити так, ніби раз живе. Бо що було б, якби всі люди отак чинили?

— От у нас пісні співають — погладив лискучу мідну скриньку Владика — Все про якогось Івана. Гарні пісні, кожному б поету честь склали. А про якого Івана? І того, хто пісні ці склав, ніхто не пам’ятає. Кажуть, слова народні. Яка кому різниця, чи ти сам свій летючий корабель зробив, чи мій державний замисел реалізував? Головне, щоб він якнайхутчіш став на службу державі. Було б непатріотично, якби чиясь авторська амбітність та гординя не дозволила нам створити летючий флот. Чи не так, Іване?

Заплескав крильми чорний кажан під стелею, вловивши новий нюанс у долі державного злочинця, яким ставав Іван, бо хіба могла геніальна думка належати простому смертному?

Мало не задихнувся од пекучої образи Іван. Так от у чому його звинувачують. Непатріотично, виявляється, бути живим автором при своїй ідеї. Народив — і віддавай во славу божу.

— Буду відвертим, Іване — став Владика у державну позу, схрестивши руки на грудях — Не так мені це треба, як монастиреві нашому, віддяченому за вірну службу благодаттю божою. Во ім’я вищих інтересів мушу я стати автором твого корабля.

— А чи повірить народ? — засумнівався Іван, враз збагнувши хитрий задум одділяти думки од людей, коли люди ставали думкам непотрібні — З історії також відомо, що один себе уже кращим поетом Риму оголосив.

Затанцював кажан у кутку, тепер уже торкнули кігтиком недоторканого. Побілів череп у Владики. Плеснув він у долоні, і, наче за дверима чекав, виріс на порозі печерний чоловік — плечиська подряпані, в шрамах, не нігті, а пазурі, увесь шерстю обріс.

— Знов з ведмедем боровся, дурисвіте? Гляди, Гервасію, задушиш брата — біда буде.

Напівлюдина-напівзвір то був. Заспаний, ніби з барлогу виліз.

— Кат наш, Іване. Матір його ведмідь собі за дружину в ліс взяв. Готуй, Гервасію, інструменти, розвагу матимеш.

— Ги-ги-ги-ги — аж підскочив, задріботів п’ятами недолюдок, метнувся назад і хутко притяг щипці, чобіт чавун ний, ошийник з шипами, лещата, все наче ковальське, але не зовсім.

— Отож смерті не боїшся, Іване? А смертних мук за життя? — Геть сп’янів Владика од кривавого вина. Не сила логіки корчила м’язи — сила влади. Міг зім’яти в кулаці людину, одпустити калікою на волю, знаючи, що славитиме вона його потім великим гуманістом, щоб вдруге не попастись.

І знову зашкряботів кігтиками об скелю кажан, відчувши ще один перехід, бо потрапив Іван уже у владу державного кулака, який взагалі од жодної людини не залежав.

Розпікалися на вогні голки, закручував Іванову руку в лещата Гервасій, гладив її, цілував, мов жіноче джерело насолоди, котре зараз мав уятрити. Взяв уже щипці до рук, облизнувся, цілячись Івану під ніготь, у малюсіньку щілинку, але спинив його Владика.

— Стривай. Виходить, Іване, однакові ми з тобою. І ти про безсмертя думаєш, теж хочеш в історію потрапити. А дурнем прикидався. Не хочеш… хочеш, виходить, моїм співавтором буть?

Але на власні очі бачив Іван, що не на життя, а на смерть було спрямоване те співавторство. Підкинув знову Владика книгу у камін, щоб ніхто не перевершив його славою у цих землях. Навмисне збирав цвіт розуму, щоб згноїти в печері. Тільки так середній міг стати вищим од усіх. Знав — міг і сам до себе приревнувати Владика.

— Нікому я свій корабель не віддам.

— То ти такий? Заради власної слави готовий занапастити дитя своє. А казав, не собі, народу треба. Подумай, народ тобі не простить.

Мовчав Іван. Давила його в кулаці немилосердна сила, витискувала з нього користь для всього народу, наче був він із глини, але відчував — не можна погоджуватися, бо перетвориться ідея на безбатченка, сироту, що нікому не потрібна в казенному світі, де всі про своїх дітей дбають.

Гарний був софіст Владика, так знав казуїстику, що й свій розум переміг у безкінечних суперечках, тільки з’явиться одна думка, то іншою її побивав, а від цього — не мав своєї жодної.

Над світом, а не у світі жив, над творчістю, а не у творчості. Сила його була в силі ордену. Мав умерти, але й ожити у іншому Владиці.

Погладив він одшліфований череп:

— Знай, Іване, шлях до безсмертя лежить через смерть. Вибирай — або, як не зречешся… зречешся завтра своєї єресі, то заживо згориш, бо міцно прив’яжемо тебе до стовпа, або вознесешся во славу монастиря нашого з моїм іменем на вустах. Або нікому, або всім! Ніч подумай, а на ранок скажеш. Ступай з богом, тільки кайдани свої не забудь… забудь.

Дотлівала в каміні книжка, морок облягав Владику. Зашелестіло, і виринув з темряви його вірний слуга, обтріпуючи порох з рукавів.

— Нечувану втіху дістав я од вашої теологічної бесіди. Живцем ви його вбили. Треба пильнувати, щоб на себе руки не наклав. Це ж треба, простий смерд — і теж у бога не вірить.

Пильно-пильно подивився Владика на безбороде бабійкувате лице з очима, з яких сама ніч виглядала. Чи яе занадто багато той почав брати на себе останнім часом?

Невже здогадався?

— Хіба у секретної служби є відомості, що у нас, може, й монастирські ієрархи в бога не вірять?

- І-хі-хі-хі-хі — по-блазенськи, мов своєму, підморгнув йому всевідчий — Магістру Домініку головне, аби монастир процвітав. Чернь мусить вірити. Хто з нас не розуміє, що не ми богу служимо, а бог нам служить…

Ятрили сіллю рани, вивертали повіки жебраки, що з самісінького ранку зайняли вигідні місця при дорозі, тихцем штовхали один одного милицями, тягли руки Христа ради до шановних міщан, котрі звідусіль сходилися на майдан перед ратушею.

Буяв тут святковий недільний ярмарок.

Іржали коні, торохкотіли вози, різноязикий гомін висів у повітрі. Вихваляли свої дзвінкі глеки гончарі, виплутуючи їх із соломи, мідноликі тунгуси трусили перед очима соболині шкурки, показували іскру в хутрі, чинбарі незворушно стояли біля телячих шкір, що важко тхнули на полудневому сонці, простилали в порох перед покупцями яскраві східні килими чорнобороді перси, чемні китайці вихваляли свої шовки, протягаючи сувої через тонкі золоті кільця, сиділи в рундуках терті міняйли, що добре зналися на грошах усього світу, блукали в натовпі злодії, пильнуючи за повними калитками, гули й вирували зграї чорних нахабних мух у їстівних рядах, падали в борщі та каші, лізли просто з ложкою в рот, вважаючи себе найповноправнішими учасницями цього вселенського торжища.

Та вже врізалися в натовп білорясі вершники, немов струм пробіг майданом, ще більше збуджуючи святешну юрбу, ніби перед прибуттям високого іноземного гостя. Але чорною сокирою вже прорубувало собі хід зловісне:

- Єретика ведуть.

Наче гусінь, на майдан процесія ступає.

Попереду Гервасій викобенюється, перекупкам підморгує, хизується новим червоним каптуром, слину пускає, мов павук восени.

За ним семеро молодців Івана на мотузці тягнуть. Сорочка рвана, пропалена, у дірки синці світять — одвів душу Гервасій, боявся лиш, щоб клієнт дух не спустив. За ніч друге життя прожив Іван, ніби на тисячу літ попереду всіх опинився, не страшно йому, тільки шкода, що так далеко ще до справжнього світанку. А очі такі стали: на кого гляне, той погляд одводить, бо ніби з іншого світу дивиться.

Далі три хури хмиз та солому везуть, рублями приважені.

Аж ось із своїм почтом і Владика виступає. Одежі на нім білосніжні, хрест золотий несе, ніби по хмарі ступа, такий далекий від земних справ, тільки очі від безсоння червоні, мов у кроля, ось-ось кров з них бризне.

Спинилася процесія перед лобним місцем.

Заходилися монахи стовп збивати, добровільні помічники зразу знайшлися, пособляють порадами, куди і як буде зручніше, істерички з натовпу повискакували, пазухи на собі рвуть, сині цицьки показують, тицяють в Івана пальцями:

— Сатана! Ворог народу! Живцем спалить!

Аж всміхнувся Владика. Правду йому сказали — вірнопідданий у нас народ, тільки дай чужої крові понюхать, одразу звіріє, ще більшої вимагає.

Ставали в перших рядах найповажніші громадяни міста, члени княжих родів, за ними — духовенство, купецтво бородате, а вже позаду чорне море простолюду вирувало.

Нарешті обклали стовп хмизом, немов вороняче гніздо, од’їхали хури геть, натовп присунувся ближче, випірнув з почту чорний, мов тінь, всевідчий, приліпився до Івана і зашепотів на вухо:

— То як, не передумав? Стривай же, ніхто з людей не літав, і ти не злетиш! Ми вже про це потурбуємось…

Побіг він до Владики, схилився в поклоні, шепнув двоє слів, на які скривився вашмость, ніби печінку в нього схопило, а тоді махнув рукою.

І одразу потягли семеро Івана на ту купу, з любов’ю та ніжністю заходився прив’язувати його до товстого стовпа Гервасій заморським джутовим канатом так, ніби первістка в пелюшки закутував, а по всьому нап’яв Іванові на голову ще й саморобний з бичачих міхурів зшитий капшук — його повітряну кулю.

Виступив всевідчий перед чесний народ із сувоєм в руках, прокректався і дзвінким баб’ячим голосом почав читати височайший указ:

— «Сим гуманним актом всемилостивий Владика наш дає на розсуд божий долю мерзенного єретика Івана, сина Іванового, коваля з ремісничої слободи, який у своїй гордині здумав на бісівській кулі до господа нашого дорівнятись. Віддаємо його життя чистому вогню, як і просив нас знахабнілий слуга сатани — Іван, тільки щоб показати безмірну доброту нашу. Всі мусять бачити: як прийме небо, то простив його господь, а як згорить у вогні, то взяв його до себе у слуги сам антихрист!»

— Смерть найманцю нечистої сили! Хай у смолі кипить! — знову забіснувалися в натовпі розпатлані істерички, рвучись на очах височайшого Владики затаврувати єретика.

Підійшов тоді до Йвана сам Владика, підніс хрест до вуст:

— Цілуй і кайся. Бач, кому ти збирався добро робить?! Живцем з’їдять.

Але одвернувся Іван, звів голову до неба. Сонце в нім сяяло. Мов горобці, сиділи хлопчаки на дахах. З близької пекарні смачно війнуло свіжим хлібом. Немовля десь плакало. Солодко яшна солома пахла, ніби спочивав на полукіпку, і так жить захотілось Іванові, як води з лісової криниці. Напитися, впасти в траву і жити, як трава, тільки жити. Але ж тоді ніколи не повірять люди, що можна в небо піднестися. Хай він згорить, але ж не згасне те полум’я потім і в найтемніші ночі, вічно стоятиме в очах нині безмовного люду.

Одступився Владика, чорно всміхнувся, ніби ворону з рота випустив:

— Кланяйся янголам!

І одразу тихо стало на майдані. Невидимим полум’ям загорівся смолоскип в руках у Гервасія, побіг він довкола купи, припалюючи хмиз, ставав навколішки, роздмухував, щоб швидше взялося, запищало вже паліччя, обхопило Івана вогняним, веселим колом, ніби діти Перунові танцювали, вилетів з купи ласий на яшне зерно горобець, тріпочучи підпаленими крильцями, і впав у порох, почав одступатися натовп, бо припікало.

Закрили жінки дітям очі.

Кусав уже скажений вогонь за п’яти, тріпнувся Іван на стовпі, бо знав, що іншого життя не буде, але зворушився на його плечах капшук, що звільг у підземеллі, почав розсуватися, наповнюючись леготом, загойдався вже над Іваном, рвучись у небо, ще поточився натовп од цього невідомого страховидла, заспівало од напруги мотуззя, здвигтів стовб, й ураз відчув Іван, що пливе.

Плив він над ярмарковим майданом, кидаючи тінь на переляканий натовп, впав люд ницьма, хрестячись на чудо. Підносився над маленькою церківцею, де замолювали свої гріхи торгівці, злітав над усім зеленим та веселим недільним містом, задирали на вуличках голови роззявляки, бігли за тінню діти, хапаючи її за поли, але не могли зловити.

Засміявся Іван, п’яніючи од волі, синіла на тім боці Дніпра невідома країна майбутнього, куди він вирушив, радість рвалася з грудей, і хрипко, здивовано гукнув він валці чумаків на перевозі:

— Лечу, люди добрі, лечу!

Чорніше чорної ночі сидів Владика у підземеллі. Дер руки до неба — дай! Міг же й сам полетіти, але ж до кінця не повірив, як ні в що не вірив.

Тепер про Івана легенди ходитимуть, а він, Владика, у небуття щезне. Не було йому сенсу жити далі. Витяг він з кутка вузькошию амфору, де один іноземний винахідник йому смертоносний газ підніс, щоб у монастирських коморах ненажерливих щурів труїти, одкрив сургучеву пробку і кинув посуд у камін:

— Мені нема життя й вам не буде, лакузи. Не доведеться вам наді мною посміятися. Усіх за собою в могилу заберу.

Поплив з шийки жовто-зелений туман, застеляючи печеру, закашлявсь Владика, тримаючи себе за груди, бо роздирало їх щось страшне, озирнувся, шукаючи свого вірного ласкавого порадника, але не було його поруч, закривав він за собою важкі двері, притьмом вибігаючи з тієї братської могили надвір.

Розділ двадцять третій

Кигикали чайки під ногами, торкала куля білосніжні хмарки, і впливав Іван у незнайоме казкове місто — височіли там багатоповерхові будинки з невідомого сірого матеріалу, бігли вулицями кольорові жучки, пирхаючи димками на перехрестях, висів через Дніпро небаченої краси міст на струнах, пливли без гребців проти течії велетенські додії, куріли на берегах гігантські труби домниць, вовтузилися біля дивних механізмів крихітні люди у червоних та синіх шоломах, нахиляли голови одноногі металеві журавлі, несучи в дзьобах стоси випаленої цегли, вгризалися в землю страхітливі металеві потвори, лишаючи по собі канави та вирви.

Здіймався Іван над містом, де виростали із зелені на княжих горах нові світлі палаци, в яких, певно, жили тепер слуги народу, і геть загубилися між них низькорослі храми божі.

Тенькали мотузки, свіжий вітер забивав подих, тисячі майже голих людей на жовтому піщаному березі річки тицяли на нього пальцями, крутили біля скронь, вигукували вітальні слова, а через це не помітив Іван, як проти сонця виринув, ідучи на посадку, сріблястий металевий птах. Та враз відчув він, як грізно гуде у вухах, забовтало його кулю, ніби на морських хвилях, затріщало мотуззя. З ревом і гуркотом продвигтіло над ним крилате тіло, гаряче повітря вдарило в груди, одділяючи його від невагомої кулі, і полетів Іван донизу осліплим і оглухлим каменем.

Вдарився він об землю, задзвеніло у вухах, спалахнув вогонь, перетворюючи його на звугліле дерево.

Туркотіли горлиці, пробивався крізь сердечко у віконниці сонячний промінь, падаючи на воскові груші, червонобокі яблука, сизий виноград у кришталевій вазі, напіврозкладений букет квітів у жовтій воді, дивне скляне око на чотирьох ніжках, що сліпим більмом стежило за ним із кутка; ошатні перські килими на стінах гасили заморський жіночий голос, що долинав із чорної коробки, у рамцях, мов живі, висіли голі дівчата, випнувши гріховні місця і заклично підморгуючи.

Де це він — невже в раю?

Іван спробував звестися, але потопав він у таких глибоких та м’яких перинах, що без сторонньої допомоги вибратися не вистачало сил. Тільки біль шарпнув обгорілі повіки й піт зросив чоло.

Химерні речі оточували його — у кубі з водою плавали заморські рибки, грівся на підвіконні неживий глиняний кіт із щілиною в голові, меблі були тонконогі, на полицях замість книжок навіщось стояли порожні пляшки з-під заморських вин, у прочиненій шафі висів жіночий одяг — безплечі сукні, шкіряні штанці, прозорі сорочки з повітряним мереживом, інше різноколірне барахло в прозорих мішечках з іноземними написами.

Прикрита мереживною серветкою, на почесному місці біля старої ікони в кутку стояла трохи облуплена загадкова чорна скринька.

Задзвеніло у вухах, закорчилось тіло в бинтах, хтось інший лежав на його місці, повернувшись з того світу в цей.

Все, все бачив новими очима.

Повертався він в страшну ніч з цією скринькою, де плигало безсоромне чортяче кодло на відьомському шабаші. пливла збуджена Марія верхи на жеребці з діамантовими ріжками, висунулася між її білих сідниць здоровенна червона дуля йому, на, мовляв, тобі правду про любов. Одразу й Змій дихнув вогнем у обличчя, спалюючи вії та волосся, шарпнувся Іван на ліжку, щоб здерти марлевий сповиток, але міцно був прикутий до заліза чиєюсь хазяйською рукою.

Нікому не був він потрібен ні в тому давньому світі, ні в нинішньому. Не хотів він жити далі. Видихнув востаннє, випускаючи на волю душу, що білим голубом заметалася по тісній кімнаті, розбила кришталеву вазу з фруктами, не знаходячи виходу.

Бачив, як задихається замотане в бинти його тіло, як здуваються на чолі сині жили, рветься з рота німий крик, але байдуже йому було до цього тіла, яке зрадила Марія.

Клацнув англійський замок, зацокотіли підборці, заплющив Іван очі, бо нікого не хотів бачити, але вже нахилилася над ним легка біла тінь, здушено охнула і заходилася втирати йому спалені вуста вогкою шматинкою, гамуючи ароматним нектаром страшну спрагу, бо геть вигорів він, немов дуплаве дерево, з якого й душа втекла.

— Бідний мій, коханий, тобі погано було? — Ласкаві жіночі руки дарували прохолоду розпеченому чолу, ложка за ложкою вливали в нього цілющу вологу, повертаючи до життя — Пий, любий, тобі треба. Лікар сказав, пити скільки зможеш.

Жіночі руки тягли його назад, у життя, і Йван покірно ковтав усе, що йому дають, навіть теплий курячий бульйон, хоч з огидою думав про голі курячі стегна.

- Їж, сил набирайся, лікар сказав, що ніякої такої хвороби в тебе нема, тільки жити ти чогось не хочеш. А опіки швидко зійдуть, знову будеш хоч воду з лиця пий.

Кволо одіпхнув ложку язиком Іван, бо всі ці вмовляння були марні, але затисла владно жіноча ручка йому ніс, рот відкрився сам собою, і туди одразу потрапила нова ложка з бульйоном.

Іван ледь розплющив очі — хто знущається з нього?

Наче на своє нерозумне дитя дивилася на Івана його нова знайома. Очі мала сповнені собачої відданості, якби можна, дихала б за нього, аби лиш не щез від неї навіки.

— Де я? — неслухняними вустами спитав Іван.

— Ой! — здригнулася Сонька, мало не впустивши лож ку з рук — Ти прокинувся? А я вже боялася, що в тебе мікроб смерті вселився, як лікар сказав.

— Чому я тут?

— Не знаю, як доповз ти до готелю, лиця на тобі не було. Викликала я тобі швидку, три дні був у реанімації, насилу тебе одкачали, а як полегшало тобі трохи, то випросила до себе, щоб доглянути краще, бо знаю я цих санітарок, вже в коридор тебе виставили. От поправишся трохи — і до дружини поїдеш…

— Нема в мене дружини — глухо, байдуже сказав Іван.

— Так ти мене обманював? — радісно стрепенулася Сонька, намазуючи бутерброд ікрою — Ану їж тоді, щоб до весілля зажило.

— До якого весілля? — мляво запитав Іван.

— До нашого — вистраждано глянула йому в очі Сонька — Я тебе нікому-нікому не віддам. Тільки побачила тебе і одразу відчула — ти мій. Я таких… я взагалі справжніх чоловіків не знала. Ще нікого в житті не кохала так, як тебе. Мене ніхто не впізнає — У Соньки на очах проступили ясні сльози, бо відчула вона, що мати одне своє кохання цінніше, ніж знати тисячі закоханих у тебе. Тоді гріли її, тепер тепло було в ній.

Іван тільки кліпав, такий він взагалі був далекий нині од жінок.

— Ти про весільний костюм не переживай, в мене кравчиня знайома є, за ніч пошиє. У загсі теж своя кадра працює — хоч завтра розпишуть. І з рестораном мороки не буде. Тільки треба, щоб ти вибрав, який бенкетний зал — рожевий чи блакитний.

Очі її горіли зорями, перед коханням не було ніяких перешкод, вся вона цвіла од ділових шлюбних клопотів — вчасно отоваритися в салоні для молодят, купити зі скидкою обручки, кого запрошувати. Сонька торохкотіла не вгаваючи, щоки її розрум’янилися, і ця убога метушня на шлюбній кухні вже витісняла романтичні почуття. Але саме цієї миті вона була неперевершена.

На диван полетіли сукні, які негайно треба було міняти, тут же визріла мрія про штатівське плаття, від якого всі готельні вмруть, притому Сонька змусила Івана ковтнути якісь імпортні ліки, що швидко поставлять його на ноги.

Наче райська птаха пурхала вона перед Івановими очима, райдужні кола пливли од неї, струмок слів дзюркотів заколисливо, волохатий і кудлатий сонний туман облягав Івана. Наче ведмідь на зиму вмощувався він у пуховиках, ховаючись від майбутнього, теперішнього і минулого часу, ціпеніючи в тупому забутті, лиш чув, як вимогливий голос примушував його:

— Ану одкрий рот, твоє завдання — їсти і спати, я тебе живо поставлю на ноги. А через тиждень — під вінець, нас без черги приймуть.

І зажив Іван у сні.

Дні злились з ночами, щебетала і пурхала біля нього райська птаха, годуючи з рота в рот, усе з’являлося і зникало без зв’язку, мов перед очима немовляти. Тяглися години самотності, заповнені дзижчанням мух, полудневою спекою, цоканням годинника, який засинав на ходу, ласкаво вуркотів ситий холодильник на кухні, дзеленькотіли порожні пляшки і чулося старече човгання під вікном. Отак і йшло життя в дрімотному напівзабутті, коли люди поволі пускають коріння, дерев’яніють, перетворюючись на вазони-калачики, що виглядають з вікон старих будиночків.

Та одного задушливого надвечір’я прокинувся Іван. Хтось покликав його, але він не міг зрозуміти хто.

У квартирі було порожньо.

Гладкий гіпсовий кіт-копилка, що розсівся на підвіконні, вигріваючи боки, ліниво повернув голову, потягнувся, забряжчавши мідяками, і раптом підморгнув ситим оком:

— Живемо, брате, м-м-а…

Але голос був не його. Іван ворухнувся і вперше відчув, що зобов’язаний встати. Він стромив ноги у домашні пантофлі, накинув японський халат з драконом і почвалав до вікна.

Воно не відчинялося, мабуть, літ сто. Лежала між рам брудно-сіра вата зі старовинними ялинковими іграшками — самоварчиками та балеринами, райськими яблучками та млинками.

Іван напружився, репнули зжовклі паперові стрічки, і в кімнату зі свистом увійшло свіже повітря, од якого стрепенулися паперові квіти за іконою.

Тиха, сонна вуличка відкрилася йому. Дощі розмили бруківку, і в промоїнах зеленіла щириця. Одноповерхові, напівзруйновані будиночки де-не-де оголили рожеві і блакитні нутрощі, схожі на жіночі панталони. Старі липи, зв’язані в розвилках дротом, скапували воскове листя. Туркотіли голуби в похилених голуб’ятнях, дичавіючи на горлиць. Вивіски пооблущувалися, і знову виступили дореволюційні написи з ятями. Сідало сонце, і згасало тут усе, доживало віку, складало на грудях руки, лиш буйна кропива дерлася на забутих людьми подвір’ях, повертаючії їх у своє володіння.

Спер голову на руки Іван, і так йому стало, ніби він столітній дід, збирався вже вмирати, але не вмер, і виліз на осоння кості погріти.

Коли це бачить — у будиночку навпроти сім’я чай п’є. Стоїть на столі мідний самовар з чоботом на трубі, у мисках кренделі, бублички, пироги, у блюдцях — варення. Праворуч старий кнур сидить — зарослий щетиною, у вилинялій майці, ніби лікований алкоголік, кривиться і дмуха на той чай з огидою. Зате льоха в рожевій комбінації благоденствує — губи злипаються од варення, піт градом котиться, тілеса колихають. Побачили Івана, головами закивали, вітають, ніби давнього знайомого:

— Ми теж оце хро-хро-хропака давили!

Струснув він головою — хіба можна, щоб люди як свині жили? Ні, не вони його кликали.

Обернувся він до дзеркала і сахнувся. Такий само пикатий кабан зирив на нього: очі запливли, шия товстенна, щоки поросли білою щетиною, ніс законірдився, ось-ось зарохкає. Свиня свинею. А ти ще дивувався сусідам, коли сам такий. Скільки часу пролежав він у пуховиках, скільки ковбас, сала та холодцю згодувала йому добра господиня, щоб довести його до кондиції. Так ось що трапляється з людиною, коли вона перестає страждати.

Чуже було тіло, чужа в нім душа.

І знову покликав його голос, але цього разу гучніше і вимогливіше, ніби розбуджена совість:

— Так від чого загинув Розум?

На скриньці лежав під мереживною серветкою трохи обгорілий журнал, який він мусив прочитати.

«…18.6. Досліди над ростовою водою дають феноменальні результати. Врожайність пшениці зросла у тисячу разів, стебла кукурудзи сягли десятиметрового зросту, а кожен качан важить пуд. Кавуни доводиться закочувати на машину по дошках. Якщо розроблена нами радіоактивна стимуляція звичайної води буде застосовуватися у всесвітньому масштабі, то це означає, що проблема продовольства на планеті вирішена раз і назавжди. Будуть нагодовані цілі континенти, де гинуть діти від білкового голодання.

19.6. Лабораторний аналіз на спектографах свідчить, що клітковина у плодах-гігантах заміщується мінеральними речовинами, органіка перетворюється на неорганіку. Хтосьіз співробітників назвав воду «мертвою». Отож радіти поки рано. Все це дуже тривожна ознака. Чи не вирощуємо ми колосів на глиняних ногах?

21.7. Вирішено провести серію дослідів на тваринах. За відсутністю білих мишей співробітники впіймали десятеро сірих щурів у монастирських катакомбах. Дев’ятеро демонструють блискавичну реакцію на подразники, з другого разу вирішують будь-яке логічне завдання вибору, відмінно орієнтуються в лабіринті, кожен має навіть свої «таланти». Вусатий, Голохвостий і Щербатий стають у піраміду, щоб дістати корм. Круть і Верть танцюють перед прибиральницею, щоб випросити цукор. Четверо братів-близнюків Безпритульних майстерно влаштовують цілі спектаклі, співаючи жебрацьких пісень. Так між собою жартують співробітники. Ростову воду вирішили давати десятому, найнезугарнішому і примітивному — Сірому.

24.7. Сірий почав інтенсивно рости, маса збільшилася удвічі, пришвидшилися обмінні процеси. Якщо раніше він сидів у кутку, забитий товаришами, то тепер почав виявляти ознаки сміливості, до годівниці підходить першим.

28.7. Сірий жере все за всіх, виріс ще удвічі, а оскільки йому все одно не вистачає, то вдався до незвичайних для щура дій. Як свідчать лаборантки, він примушує Вусатого, Голохвостого і Щербатого ставати у піраміду, тільки-но хто підходить до клітки. Добутий таким чином корм вони передають йому.

1.8. Сірий пішов ще далі. У вольєрі він влаштував цілу самодіяльність. Під його суворим наглядом та керівництвом Вусатий, Голохвостий та Щербатий демонструють уже циркові перевороти та кульбіти, Круть і Верть танцюють народні танці, а коли по радіо лунає сучасна музика, то й рок-н-роли, брати Безпритульні викликають своїми арештантськими піснями навіть сльози у сердобольних жінок. Добровільні подаяння Сірий збирає од учасників самодіяльності і стягує в свій куток, бо не подужає згризти все за раз сам.

3.8. Сірому вже мало харчів. Після концерту, коли лунають оплески, він підбігає до гратів, починає кланятися, сприймаючи все на свою адресу, і хоче, щоб його погладили. Комедія та й годі.

5.8. Приходив Сам. Відзначив успіхи нашої лабораторії у збільшенні врожайності, що, на його думку, хможе призвести до цілої «зеленої революції» в світі. Сказав, що ООН обіцяло поставити такій людині пам’ятник за життя. Цікавився, чи веі умови створено мені для роботи. Від іменіспівробітників я подякував за батьківські клопоти. Організаторський хист у шефа просто геніальний. З нічого може дістати все. Насамкінець затримався біля клітки із щурами. Хід експерименту справив на нього неабияке враження. Сказав, що це торжество соціальної справедливості.

9.8. Маса Сірого зросла у шість разів проти початкової. Свій звіринець утримує на цікавих психологічних засадах. Наблизив до себе братів Безпритульних, які замість нього примушують решту вилазити з шкіри, щоб догодити публіці, збирають данину, тримаючи колишніх товаришів у страху. Круть і Верть навперебій бігають до Сірого, нашіптують йому на вухо, через день пробиваючись у фаворити. Вусатий, Голохвостий і Щербатий тягнуть за всіх, але від заробленого їм потрапляють крихти. Під час наукових дослідів цих пролетарів посилають до електродів, щоб вони встановили електрошокові, а до стимулюючих тоді підходять сам Сірий, до знемоги подразнюючи в мозку центр задоволення, а коли втомиться, то його заступають брати Безпритульні.

13.8. Вусатий здумав протестувати, з’їв зароблене сам, але вранці лаборантки знайшли його з перегризеним горлом.

14.8. Завітав Сам. Йому розповіли про щурячу самодіяльність, виконавців та антрепренера, несподівані здібності Сірого, проявлені нашою ростовою водою. Од почутого Сам прийшов у захоплення, довго сміявся: «От сатрап». Я попросив коштів на нове обладнання. Сам був у чудовому настрої, і тому підмахнув усі заявки.

16.8. Вночі загинули Голохвостий і Щербатий.

17.8. Сам розповів про наш передовий досвід у вирощуванні рекордних врожаїв у міській вечірній газеті. Вирізку почепили на дошці оголошень. Виявляється, ми взяли підвищені соціалістичні зобов’язання налагодити випуск промислової установки по виробництву ростової води для широкого впровадження у народне господарство до чергової річниці Жовтня! У статті зовсім не враховані дані, що клітковина пізніх кормових культур мінералізована більш як на половину і непридатна на корм худобі.

20.8. Сірий наблизив до себе одного з братів Безпритульних, а решта заробляють хліб у поті чола свого. Трійця виміщає своє падіння на ще нижчих. Круть і Верть шепнуться між собою.

21.8. Вранці знайдено Крутя і Вертя без ознак життя.

22.8. Заходив Сам. Провів зі мною бесіду. Натякав, що промислове впровадження ростової води в народне господарство мені не під силу, бо я чистий науковець і це не моя справа. Кожен талант треба використовувати на своєму місці. Важко не погодитись. Скільки у нас гине талантів, які взялися штурмувати бюрократичні перепони.

25.8. Вранці знайдено трупи трьох нещасних братів Безпритульних.

26.8. Сірий досяг критичних розмірів. Перестав приймати звичайну їжу, чекає тільки оплесків та похвал на свою адресу. Лаборанта, який спробував вживити йому електрод у депресивний центр, укусив за палець. Спектральний аналіз шерсті дає підвищений вміст кремнієвих сполук.

29.8. Шеф вирішив підключитися до наших досліджень. Під його керівництвом лаборанти розпочали вивчення впливу ростової води на різноманітні флори мікробів. Особисто окропив викопану мумію та скам’яніле яйце, щоб дослідити можливість перетворення мертвої матерії на живу. Мої попередження не розширювати експериментів одмів як наукове боягузтво.

30.8. Останній Безпритульний безслідно зник із клітки.

1.9. Сам підганяє мене з публікацією про відкриття феноменальної ростової води в наукових журналах. Обережно натякав, що у співавторстві статтю буде надрукувати легше. Мої застереження про передчасність афішування результатів його дратують.

3.9. Сірий вирвався на волю. Перелякана лаборантка розповіла, що вранці він примусив її декламувати вірші та співати йому пісень, а по всьому, страшно сказать, роздягтися догола. Оскільки хисту в неї не виявилося, Сірий залишив лабораторію і подався в місто. Чи не задумав він і людей перетворити на своїх артистів, щоб експлуатувати нові таланти?

4.9. Сам прямо запропонував мені передати лабораторію під його особисте керівництво. Про негативні аналізи рослин-гігантів не хоче слухать. Всупереч власній інструкції узяв додому цілу колбу експериментальної ростової води. Навіщо вона йому?

7.9. Містом розлетілися панічні чутки, що в одну державну установу призначено за родинною протекцією справжнього здоровенного щура. Невже це робить кар’єру Сірий? Страшно навіть уявити, що відкриту нами воду зможуть використовувати у індустріальному масштабі. Сірі прийдуть до влади…

9.9. Жахливий день. Сам видав наказ про організаційні заходи щодо посилення керівництва лабораторією. У перекладі з канцеляриту це означає, що він перебирає на себемої обов’язки. Розпорядився віддати йому всю документацію на виробництво води. Заради власної слави він готовий привести людство до катастрофи. Я відкрив ростову воду, мені її і закривати. Документацію спалив уранці. Всі оброблені препарати заморожую. Не можна дозволити, щоб відкрита нами «мертва» вода потрапила Самому у безконтрольне розпорядження. Це кінець».

Останні літери були написані похапливо, ніби хтось стояв у того нещасного Розума за спиною. Лише тепер Іван збагнув уповні, звідки в інституті з’явилися ті гігантські кулі та палички, всіляка нечисть, чорний монах та Змій Горинич. Все це були результати божевільної хвороби — манії величі, яку стимулювала відкрита Розумом вода. Однак бідолаха ніде не пише, хто цей таємничий Сам? Невже…

Але тут під вікнами почулися щебетливі дівочі голоси, сміх, повернувся у дверях ключ, Іван сховав щоденник під подушку, бо чув уже застережливий Соньчин голос.

— Ц-с-с, він спить, сил набирається, до нашого весілля готується — Сонька увійшла в кімнату і сплеснула в долоні — Ой, а ти вже і встав?

Спалахнуло світло, Сонька кинулася Іванові на шию, забовтала ніжками, заверещала од радощів:

— Нарешті! Весілля призначаємо на понеділок. Знайомтеся, дівчата, Іван, славний представник багатомільйонної армії раціоналізаторів та винахідників, провідник науково-технічного прогресу, натхнений історичними рішеннями, тьху ти… — Сонька прикусила собі язик, але не могла спинитися, бо цілий день слухала на роботі радіоточку.

Ступила в кімнату молочна білявка, руки в перетяжечках, на щоках — рум’янці, шаркнула ніжкою, аж задзвенів посуд в серванті:

— Тіна.

— Тіна у нас в загсі працює. Сім’я — це чарунка суспільства. Міцна сім’я — міцна держава — видихнула Сонька, кленучи нав’язливе радіо — Розпише без всяких.

Затим до кімнати просунулася ще огрядніша козир-дівка. Смаглява, мов яблуко-циганка, з чорним пушком на губі.

— Діла — вона простягла руку, і Йван од незвички аж присів.

— Діна у нас касир. Літайте літаками аерофлоту- це зручно і вигідно — Сонька рипнула зубами — Обіцяла дістати квитки для нашої шлюбної подорожі.

Нарешті протислася в двері третя подружка. Руда, в ластовинні, така огрядна, що на грудях хоч сам сядь.

— Зіна — простягла вона руку, але Іван, атрофований від довгого лежання, вирішив за краще кивнути здалеку.

— Зіна у нас в ресторані заввиробництвом працює. Стоїть на варті здоров’я трудящих. Стіл накриє такий, що ахнеш. Іноземці такого не їдять.

Подружки з повагою зазирали їй до рота. Видно, Сонька почала в них користуватися заслуженим авторитетом.

— Стільки я вже понарозказувала їм про тебе, що за поли хапають — покажи та покажи. В твоїй особі вони, безперечно, зустрінуть високу чуйність, що поєднується з вимогливістю. Задовбало це радіо! Усе розпитують, як я схудла. Так вже страждають. Тіна на французькій дієті сидить, Діна на молочній, а Зіна — на духовній.

Всі троє сумно кивнули і подивилися на Івана як на рятівника людства, мовчки, покірно волаючи: «Поможи!»

Гмикнув Іван, вже розуміючи, до чого тут йдеться. А Сонька тим часом по-хазяйськи виставляла на стіл його скриньку, здмухувала з неї невидимі порошинки і захоплено казала:

— Оце, дівчата, вона і є.

І так вимагали від Івана маленького дива очі нещасних, так вірили в його всемогутність, що тьохнуло вперше після страшної ночі з Марією його серце, почало битися, хоч і з перебоями, бо відчув ураз, що хоч комусь, та потрібен. Пошкріб потилицю і махнув рукою:

— Давайте, хто буде перший.

Стала білява Тіна в куток, тремтить, мов заячий хвіст. Увімкнув Іван апарат, вдарив фіолетовий промінь, почало здуватися її ніжне тіло, немов опара сідала, шелеснула з пліч комбінашка, пискнула Тіна, затуляючи мармурові, білесенькі груденята, хоч соромитися їй було нічого. Стала мов сервізна статуетка.

— Хто далі?

Ступила в куток Діна. І таке хвилювання на обличчі, наче доля світу зараз вирішиться, сльози в очах.

Вдарив фіолетовий промінь, захихотіла вона, ніби лоскотали її, закрутилася, мов дзига, а коли розвиднілося, стояла в кутку така пікантна тоненька смаглявка, що хоч зараз у стюардеси на міжнародні лінії.

— Ану, красуні, не соромтеся.

Ледь влізла в куток Зіна. Та така ж негарна, що очі самі затуляються. Торкни пальцем, і все тіло хвилину тремтітиме та переливатиметься. Стала — і сльози бризнули:

— Заміж хочу, дитя народити, а мене ніхто й даром у такім готелі не бере. Дівчинкою я вже тридцять літ хожу.

Цитькнув на неї Іван, завібрував фіолетовий промінь, затремтіла скринька, а не здужа. Посунув важілець уперед, загув від натуги апарат, наче трактор по болоту навесні, щось тріснуло у благенькому будиночку, але довів Іван операцію до кінця.

Лежали на підлозі дві рожеві торби, мішок з дірками для ніг, і тупцювало на них руде кістляве дівча — іще поганіше, ніж було. Поморщився Іван, бо, як кожен справжній майстер, любив, щоб річ з його рук виходила не тільки корисна, а й красива.

Знову спалахнув фіолетовий промінь, почала наливатися рожевістю пласка, мов пральна дошка, Зінчина конструкція, округлювалася в потрібних місцях, і спинив він апарат саме тоді, коли засвітилася в кутку, наче з картини зійшла, зеленоока руда богиня.

— Проси що хочеш, усе для тебе зробимо — перезирнулися тоді всі троє.

— Хочу, щоб весілля у нас було незгірш, ніж у Блохіна з Дерюгіною — тупнула ногою Сонька.

Навіть сам втомився і схуд Іван після цієї терапії. Спав чи не спав, коли серед ночі чує — лащиться хтось до нього, вогнем диха:

- Іване…

Його рятівниця сиділа на постелі, муркотіла над вухом, а очі жовтим світилися:

— Ти знаєш, що я зараз придумала. Ми з тобою свою фірму відкриємо.

— Яку? — не збагнув Іван.

— Фірму «Соні». Я буду клієнтуру шукать, а ти їм зайву вагу скидатимеш. Гроші рікою потечуть. Дачу збудуємо, машину купимо. Ти уявляєш, скільки жінка ладна заплатити, щоб схуднути? Черга до нас писатиметься, все місто біля ніг повзатиме.

Одсунувся Іван од збудженої ділової Соньки, що аж шию по-лебединому витягла, уявивши себе в центрі уваги.

— А тоді поселюся у себе в готелі, займу люкс, усіх наших шлюх до себе викличу і тицятиму носом: чому унітаз не стерілізовано. Я їм покажу «туалетну утірку»!

Місяць світив у прочинене вікно, нявчали здичавілі коти в бур’яні; запрошували його в міщанський рай — сало топити із свиней, нерви їм лоскотати своїм апаратом.

Поманила Сонька пальцем, і невидима сила звела його з постелі, взяла вона голову за чуб, схиляючи додолу, занесла голу ніжку на плече, всілася по-домашньому, немов на унітаз, вдарила п’ятами в боки:

— Ану покатай мене, Іванку. Віднині я твоя хазяйка. Мов зачарований, ступив Іван з вершницею на спині до

вікна, щоб обвезти її по всьому нічному місту; гадала, навіки заснув він, що захоче — те і зробить. Але пролунав за спиною таємничий голос:

— Стій, Іване.

Здригнувся він, скинув нахабну амазонку з пліч, струшуючись од сонної мани, нявкнула Сонька в кутку, бо таки перемогла в ній вічна кров цієї місячної ночі.

Ураз збагнула вона, що все втрачено. Де й поділася доброта. Не став він глиняним котом-копилкою, куди кидала вона мідяки. Ожив. Бридкі жаби полізли з рота:

— Жлоб вонючий. Прописки київської захотів? Дуже ти мені треба. Та у мене іноземців повен готель. Катай звідсіля зі своїм ящиком!..

Зовсім прокинувся Іван. Хай він був Марії не потрібен, але ж скринька людям таки необхідна! Може б, уже не одне скалічене хімією дитя вилікував, тисячам винахідників допоміг би їхні геніальні машини у металі втілити, а він зачаїв тут свою образу, сховався у барліг і спав як ведмідь.

Ні, він ще побореться.

Обернувся він на порозі, зойкнула, ніби вдова, Сонька, заплазувала на нього навколішках, цілуючи черевики:

— Пробач, сама не розумію, що зі мною. Вернись, дитину тобі народжу, не треба мені нічого, тільки ти.

Але нікому з жінок не вірив вже Іван, бо знав, що всі відьми, а хорошими тільки прикидаються, поки сил вистачає, а тоді — знову за своє.

Струснув Соньку, мов стару зміїну шкіру, і подався у ніч. Треба було таки влаштовуватися в готелі «Колгоспник».

Розділ двадцять четвертий

Все йшло до свого кінця.

Уранці наснився йому давній дитячий сон. Ніби викупала його мати в стареньких бляшаних ночвах на кухні, витерла м’яким китайським рушником, дмухнула на руді кучерики, засміялася, золотий ти мій, янголятко моє, підкинула на руках, і враз відчув він, як виростають за спиною білі крильця; як летить він залитою сонцем кухнею, де причаїлися за шпалерами рудовусі таргани, внуки колишніх дворових… Випурхує він у двір, безстрашно сміється на тлі сірого будинку, де багато вікон прикрито газетами, здіймається вище, над містом, де кружляють вільні птахи, внизу бачить він свій маленький флігельок, батька й матір, які вибігли у двір, махають йому руками, але відчуває він, що не рівня їм, бо належить до богообраних, і чує далекий здушений голос:

— Синку, синку…

Сонце заливало кімнату. Цвірінчали на відкритому балконі горобці. Американський клен на його прохання було спиляно, бо затінював апартаменти. І знову почув він стогін:

— Синку, синку…

Інокентій Вольфович неквапно одяг халат і подався на той голос. У сутінній материній келії задушливо тхнуло свічковими недогарками та єлеєм. Видно, всю ніч молилася. Била поклони за порятунок його душі. Останнім часом це стало в неї просто манією. Не раз заставав: дивиться сивими божевільними очима в спину і хрестить.

На ослоні перед вузеньким дівочим ліжком стояли ліки, його дитячі фотографії були розсипані віялом. Мати лежала у цьому склепі зовсім висохла. Хворим, аж ніби жовтим голосом вона попрохала:

— Сядь коло мене, синку.

Він одчинив кватирку, пустивши струмінь свіжого повітря, і сів на краєчок ліжка в головах. Зараз знову почне скаржитися. Всі вони на старість живуть хворобами.

— Тобі чого?

— Ти знаєш, мені знову батько сьогодні снився. Удруге до себе кликав. Мабуть, скоро піду я до нього. Одне хочу тебе просити. Не погордуй матір’ю, поховай мене за церковним обрядом. Я вже з батюшкою домовилася і завдаток дала…

— Що?! — Інокентій Вольфович зіскочив з ліжка, наче опечений — Знову за своє? Скільки живу, стільки світом нудиш. Правду кажуть, рипливе дерево довго живе. Щоб я більш цих провокаційних розмов не чув!

— Та ні, слаба я стала. Хотіла тобі вівсянки зварить, а не змогла встати.

— Поклони треба менше бить, більше свіжим повітрям дихати — Інокентій Вольфович бридливо згорнув свічки з-перед ікони на стару газету. Цього ще йому не вистачало — Ти знаєш, тут днями одне місце з’явилося. У Пуща-Водиці. Будиночок гарний, четвертого управління, доглянуть там за тобою, та й веселіше буде.

— То я вже тобі не треба, синку?

— Ти б спасибі сказала — Інокентій Вольфович обурено заходив кімнатою — Туди міністри своїх матерів не можуть влаштувати, а я добився.

Мати жалібно кліпнула:

— Спасибі, синку, але мені вже нічого не треба.

Він сам мусив зварити собі кашу, і, стоячи біля плити, знову подумав про одруження. Його талант вимагав жіночого самозречення, бо належав не тільки йому, а всій державі.

Він капнув у склянку ростової води і цокнувся із дзеркалом. Хоч і не був у відпустці, але груди стали атлетичними, бронзовими. У всій поставі з’явилася державна велич. Навіть думки народжувалися небуденні, масштабні.

Машина стояла біля під’їзду. Замість білявого шофера біля дверцят витягся справді відданий новобранець, який не спізнювався й на секунду. Інокентій Вольфович важко, ніби статуя, опустився в крісло і скомандував:

— На комбінат.

Товариш Дяченко змусив і цю справу довести до кінця — не вам, то народу треба. І хоч його вчений секретар інколи перебирав міру, але сердитися на нього було неможливо. Спершу ти працюєш на авторитет, а потім — авторитет на тебе.

Молодик смикнув за шворку, біле покривало хвилями осіло на підлогу, і в кутку Інокентій Вольфович побачив себе.

Він був у вигляді потужньої бронзової спіралі, що угвинчувалася ракетою під самісіньку стелю, сяючи нестерпним блиском.

— То як? — з гордістю милувався своїм дітищем молодик.

Приголомшений Інокентій Вольфович пожував губами. За брудним склом майстерні видно було, як двоє вантажників носять зі складу на автомашину цукрові голови новообраного державного діяча. Керівництво комбінату вже встигло зорієнтуватися і налагодити на потоковій лінії їх масовий випуск.

Інокентій Вольфович ступив до спіралі і обережно торкнув себе рукою. Він був холодний, слизький, монументальний. На лискучій бронзі лишилися туманні плямки.

— Прошу руками не чіпати — застеріг молодик — Там швидше окислиться. А взагалі треба буде раз на три місяці чистити асідолом.

— Вражає — нарешті після довгих вагань обережно мовив Інокентій Вольфович, який уявляв себе трохи інакшим. Це мистецтво завжди викликало у нього роздратування своїм свавіллям — Правда, трохи несхоже… схоже.

— А я вас таким бачу — став у позу молодик — Ви — сам політ наукової думки. У вашому внутрішньому світі втілено вічний пошук людини, її прагнення до істини, вічну спіраль пізнання, кожен наступний виток якої заперечує попередній. Геть безкрилий фотографічний реалізм, для якого важливі лише ніс, вуха, очі, зрештою, все тіло. Скульптор — зовсім не м’ясник…

Інокентій Вольфович мружив очі від сліпучого сяяння спіралі. Вона нагадувала йому ніж гігантської м’ясорубки.

— Я зібрав у вашому скульптурному портреті найкращі риси багатьох поколінь радянських учених. Ви — типовий вчений, що спирається у своїй роботі на гранітний фундамент, чужий усякому суб’єктивізмові, діалектично поєднує традиції і новаторство. Ви — це ідеал, приклад для майбутніх поколінь. Ви не схожі на сьогочасну дійсність, але дійсність мусить стати схожою на свій ідеал.

— Ви хочете, щоб я в майбутньому став спіраллю? — засумнівався Інокентій Вольфович — Хіба я зможу, я ж людина.

- Ідеал може бути нездійсненним. Але ви повинні тягнутися до свого художнього втілення.

— А якщо я ніколи не дотягнусь? — трохи жалібно запитав Інокентій Вольфович, наляканий постійною титанічною роботою, яку доведеться виконувати над власною метаморфозою у бронзову спіраль.™ Коли б зробити навпаки, щоб дійсність стала ідеальною.

— Чи спробувати до вас метод критичного реалізму — насупився молодик — Я можу…

— Ні-ні — замахав руками Інокентій Вольфович, уявивши себе абстрактною купою металобрухту — Хай уже буде. Тільки як упізнати, що це саме я?

— Зробимо табличку. Ваше ім’я буде вписано в історію науки золотими літерами. Однак — тут молодик зам’явся — золото на це у нас відповідальні товариші теж дістають самі.

Сьома Бабченко лизнув язиком марку і приліпив на конверт. Гупнули від протягу двері, він здригнувся. Навіщо його понесло на те кладовище? Фюреру нічого не буде, волохата лапа виручить, а його захистити нікому, батьки — рядові інженери. Ідіот! Треба було тоді на ранок у райком комсомолу побігти, покаятися у всьому, гляди, ще й у активісти вибився б. А так — хана!

Приречений він клеїти ці марки до самої смерті. Вночі Сьома слухав голос, що відкрив йому тотальну змову всього світу проти нього:

— Совітська геронтократія… Тр-р-р… Досит сказати, що середній вік совітських науковців переважує сімдисєт… Тр-р-р… Молоді спеціялісти не мают жадної перспективи… Тр-р-р… Гет пенсійонерів з керівних посад — пише нам слухач із Києва Семен… Молодий геній має вимагати умов для реалізації своїх ідей…

Сьома лизнув марку, тулячи на чергову відписку провінційному винахідникові. Голос і досі звучав у ньому. Так, це його геній всі старі заздрісники затискують. Ніхто не знає, що він майбутній лауреат Нобелівської премії. Голова розрослася до розмірів земної кулі, і її важко було втримати на плечах. Він винайде нову суперзброю, стане володарем Всесвіту. Світ його не визнає, то чого він має визнавати світ. Він заплющить очі — і нікого довкола не стане. Всі в його руках. Їх чекає катастрофа!

Слина покотилася з рота, Сьома закрив очі, занурюючи невдячний світ у вічну темряву…

З комбінату Інокентій Вольфович повертався у душевному сум’ятті. При всій повазі до мистецтва такий пам’ятник його не влаштовував. Чистити асідолом, ніби солдатську бляху. Ні, все це не відображало його справжньої величі. Він скосив очі на свої могутні груди, і проста, але глибочезна думка осяяла його — пам’ятник повинен бути нерукотворним.

Комета щезла з небосхилу, нікому не сподіявши шкоди, всі підступи нечистої сили в інституті припинилися, наче й не було їх зовсім, геройський Іван пропав зі своєю скринькою, певно, чорти забрали. Колесо фортуни знову підносило його вгору, у незнані висоти, і він часом навіть задихався від порожнечі в грудях.

В інституті кипіли, останні приготування до введення в дію модернізованої скриньки, що останнім часом перебрала на себе майже всі його директорські обов’язки. Потай він навіть трохи ревнував, але заспокоював себе тим, що спрямовує її діяльність своїм мудрим керівництвом.

— Дир-р-ректор-ру ур-р-ра — дзвінкоголосо привітав його папуга, який після всіх пригод знову повірив у всемогутність хазяїна.

Інокентій Вольфович насипав підлабузнику конопляного сім’я. Якщо й цей знову ожив, значить його справи ідуть вгору.

Він взяв чистий аркуш і сів до столу, щоб накидати перспективи роботи підвладного інституту до двотисячного року і далі.

Керівник мусить думати про майбутнє. Треба йти вглиб і вшир, накреслювати нові стратегічні завдання згідно останніх політичних настанов партії та уряду, робити прориви на магістральних напрямах сучасної науки.

Він замислено дивився за горизонт, щоб побачити нові думки, але їх не було, натомість між віконних шиб набридливо дзижчали безпомічні осінні мухи. Та що ж це таке?

Інокентій Вольфович нервово відсунув порожній аркуш, голова була немов чужа, порожня й невагома, бо він звільнив її для геніальних думок, переклавши все на свою працелюбну помічницю. Але де ж вони, де? Він озирнувся — його творчих мук ніхто не бачив. Та й навіщо страждати, коли для цього є такий апарат?

Він дістав з піджака портмоне, але й там було порожньо. Скринька розвинула неабиякий апетит, вичерпавши всі інститутські ліміти до кінця року. Інокентій Вольфович потер скроню, а затим рішуче одкрив бар — там передбачливий товариш Дяченко сховав від петюньківців запас спирту.

Забачивши склянку прозорої іскристої рідини, скринька збуджено затремтіла, щілина широко роззявилася, дихнувши густим перегаром. До цієї валюти доводилося вдаватися все частіше.

Інокентій Вольфович стромив у щілину склянку, яку скринька випила одним духом, смачно крекнувши, а закусила чистою заявкою.

Одсапавшись і дійшовши до ясної тями, вона нарешті простягнула йому руку допомоги:

«Прожект всецелаго укрупнєнія, об’єдінєнія і централізації подвєдомственних учрежденій, організацій і міністерств до двотисячнага року от рождєства Христова. Во благо процвєтанія і преуспіянія ввєрєннаго нам научно-ісследоватєльскага інститута счітае необходімим провесті дальнєйшеє совєршенствованіє організаційной структури совдеповських комісаріатов под знамєнєм самодєржавія і монархіческого єдіноначалія…»

Звичайно, під впливом алкоголю скринька явно загнула, виявивши свої вірнопідданські симпатії, але в цілому проект був феноменальний.

Наступна модернізація все поставить на свої місця.

З інструкції на триста тридцять три параграфи випливало, що пропонована реформа до двотисячного року дозволить, об’єднавши зусилля колись розрізнених міністерств і відомств під науковим керівництвом інституту, створити організацію над організаціями, ліквідувавши всіляку самостійність та свободомисліє. На першому етапі для узгодження діяльності апаратів ліквідованих міністерств передбачалося утворювати тимчасові координаційні ради, улагоджувальні комісії, утрясальні комітети, ввести в штати тридцять тисяч самих кур’єрів для оперативнішої передачі інформації у такій величезній архіустанові (тут, звісно, на нинішньому етапі більше б підійшла пневмопочта або комп’ютери). Ясно, що для такого колективістського органу управління вимагалося нове приміщення, що зручно вмістило б досі розрізнені міністерства. Отож докладалися креслення монументального палацу з анфіладами кімнат, у яких новачок міг би блукати до самої смерті (сучасніше було б стоповерховий хмарочос). Це було б міністерство міністерств! Звісно, мозковим центром і координатором цього міністерства міністерств ставав головний інститут, а головним у цьому головному інституті — його директор, Інокентій Вольфович Унксов.

Він любовно погладив гербовий папір. На струнких принципах демократичного централізму він, як писала скринька, ставав «монархом і самодержавцем всія науки».

У Інокентія Вольфовича аж голова запаморочилася. Він враз відчув себе двоголовим орлом, що все бачить у своїй імперії, одним порухом карає і милує підлеглих.

І все це буде у двотисячному році. Але тут нова несподівана думка приголомшила його. А що трапиться, коли він все в науці об’єднає, централізує, підпорядкує?

Може статися, що його інститут тоді визнають просто зайвим. А разом з тим нікому не потрібним стане і його директор. І це саме в двотисячному році, коли за віком на пенсію йти. Та його ж негайно забудуть. Жах… Невже все має свій кінець?

Тремтячими руками він знову хлюпнув у склянку спирту, поморщився від технічного запаху і запобігливо схилився до своєї скриньки. Вона поважно плямкнула, цикнула зубом, виплюнула шматок жованого паперу:

— Треба ждати.

Чи це вона на закуску натякає — не зрозумів Інокентій Вольфович, але нічого під рукою не було. Він полапав у столі і знайшов завалящу ювілейну медальну, що зблиснула в руках фальшивим золотом. Скринька плямкнула.

Інокентій Вольфович підніс їй склянку, яку вона знову випила не скривившись, гидливо нюхнула медаль, але ковтнула і її, пирхнувши крізь зуби, а затим прийняла і заявку на подальшу перспективу. У нутрощах забурчало, а тоді вона подарувала йому нову жалувану грамоту:

«Прожект всєцелаго разукрупнєнія, раз’єдіненія і децентралізації подвєдомственних учреждєній, організацій і міністерств опосля двотисячного року от рождєства Христова.

Во благо процвєтанія і преуспіянія ввєрєннаго нам научно-ісслєдовательскага інститута счітаєм иеобходімим провєсті дальнейшеє совершенствованіє організаціонной структури совдеповських комісаріатів под знамєнєм разгула демократії і созива учредітельнаго собранія…»

Далі в триста тридцяти трьох параграфах скринька накреслювала гігантську за своїми масштабами програму — роз’єднати міністерство міністерств на окремі міністерства. Міністерства поділити на главки, трести, управління. Тимчасові улагоджувальні комісії, утрясальні комітети, координаційні ради здобували права самостійних і вічних для постійної кооперації розрізнених міністерств і відомств. Всі ці численні установи передбачалося розмістити по солідних особняках у центрі міста, щоб вони були подалі від підприємств і поближче до кави.

А найбільше втішило серце те, що палац (хмарочос) після виїзду міністерства міністерств не лишався безгоспним. По праву його мав зайняти міжгалузевий Інститут фундаментальних проблем як головний ініціатор цього вікопомного переселення народів. Роль інституту в цей переламний час зростала, бо тільки він мав досвід такої масштабної організаторської роботи. І, звісно, головним у головному інституті реорганізації реорганізацій був його директор. Майнула перед внутрішнім зором скромна табличка із золотими літерами, де було закарбовано на віки: «Інститут імені І. В. Унксова».

Божественна музика зазвучала у вухах. Білокрилим янголом він входив у сонм безсмертних. Далеко внизу лишалися всі земні проблеми, сам інститут з крихітними людьми, мідним оркестром, що проводжав його у небесну путь. Серце закраяла фальшива жалобна мелодія.

Чорт візьми, щоб стати безсмертним — треба померти. З одного боку, це було приємно, а з іншого — лізти в холодну осінню могилу, де падатиме на тебе холодний дощ, візьме мороз, у відлигу почнуть роздувати гази. Бр-р…

Був понеділок, небазарний день. Іван прокинувся у вузенькій кімнатці готелю «Колгоспник» на Сінному ринку.

Після вокзалу, де всю ніч його ганяли міліціонери, тут було просто розкішно.

У кутку гриз скам’янілий сухар базарний пацюк. Столом марширували прусаки. Замість ікони дивилася скляними очима людина з плакатика цивільної оборони. Три порожні ліжка були застелені такими вбогими ковдрами, що перейшли, певно, сюди у спадщину від церковних нічліжок.

Але це була воля!

Іван умився в кінці коридору, запив рогалик кранянкою, відчинив навстіж віконце, впустивши разом із свіжим повітрям та сонцем безпричинний, пролетарський, голий і босий оптимізм.

Зрештою, він пройшов усі три випробування, його апарат потрібен людям — лишилося його тільки зареєструвати і впровадити.

Іван бадьоро иадяг скриньку на плечі і рушив до інституту.

Видно, інститут готувався до величного звершення. Замість усохлих тополь вздовж алеї на бетонних стовбурах стриміли закличні плакати, обіцяючи комусь невідомому: введемо достроково! здамо з високою якістю! гідний дарунок! всі як один! віддамо останні сили!

Усюди кипіла бурхлива діяльність.

Двоє співробітників чіпляли на козирок перед входом нове сонцесяйне гасло: «Слава організатору і натхненнику всіх наших перемог над нечистю — товаришу Унксову!!!»

Іван сповільнив крок. Тут щось було не те. Адже подвиги здійснював він, а товариш Унксов тільки посилав його на них. Однак не можна й сказати, що це була брехня. Слова відповідали дійсності. Під цим величним гаслом Іван враз відчув свою мізерність.

У коридорах інституту торохкотіли відбійні молотки, животасті молодці довбали в стінах нові дірки, замазуючи поруч старі. Бліді інтелігенти встановлювали у кабінетах комп’ютерну техніку. Словом, готувалося щось небачене.

У ліфті співробітники захоплено говорили про колективізацію мислення, мозковий штурм, який з введенням у дію геніальної викопної машини під мудрим керівництвом товариша Унксова дозволить сягнути інститутові світових вершин у науці.

У цей час в кабінеті товариша Унксова істеричним жіночим голосом заходився телефон. Інокентій Вольфович слухав з кам’яним обличчям.

— Помер. За робочим столом помер. Наш бідний Сьомочка… — ридала завідуюча канцелярією Катерина Дмитрівна Богатир.

— Як? — гостро спитав Інокентій Вольфович, відчувши, що відмовляють йому побілілі руки.

Невже знову почалося? Тут такі плани на майбуття, а вони в ногах плутаються, не могли це вдома зробити.

— Таке вже було дитя. Сидить у куточку і марочки ліпить. Мухи не зобидить. А це кліпнув на всіх так страшно, похилився на стіл і вмер. Що робити? Швидку викликать?

Інокентій Вольфович завагався. Смерть старійшин ні в кого подиву не викликала. Але щоб молодий спеціаліст? Можуть завести розслідування — чому не створили умов? Для різних недоброзичливців такий факт буде як знахідка. Невже нічого не можна вдіяти?

У двері чемно постукали, і на порозі з’явився цілий-цілісінький Іван, щоправда, трохи попечений.

— Доброго ранку.

Інокентій Вольфович сахнувся, ніби побачив вихідця з того світу. Видіння? Але коли розлющив очі — Іван таки був.

— Своїм очам не вірю… вірю. Яка приємна… неприємна сподіванка. А ми чесно… нечесно кажучи, гадали, що вас немає з нами. А ви неживі-здорові… пробачте, живі-нездорові…

— Живий-здоровий — радо всміхнувся Іван. Інокентій Вольфович не міг здолати двоїстого почуття.

Іван був йому і потрібен, і непотрібен. Він кисло всміхнувся:

— Що у вас?

— Апарат, який може все — зняв Іван з пліч свою помічницю — Успішно пройшла три випробування. Як домовлялися, хочу віддати свій апарат народу. Лишилися самі формальності, дріб’язок.

— Не кажіть… кажіть — важко зітхнув Інокентій Вольфович, свято звівши очі горі — Розумієте, ваш апарат треба офіційно зареєструвати. А зробити нього не можна… можна, наш реєстратор тільки-но помер. Такий-от дріб’язок…

Оптимістична посмішка сповзла з Іванового обличчя. Він думав, що все вже скінчилося, а все тільки починалося. Гори виростали серед чистого поля. Він делікатно кашлянув.

— А я нічим не можу допомогти?

Інокентій Вольфович скептично глянув на обгорілу Іванову скриньку, що стояла в ногах:

— Ви ж запевняєте, що ваш апарат все може?

Сьома Бабченко лежав на столі, склавши на грудях руки, з таким вдоволенням та умиротворенням, ніби зробив головну справу в житті. Біля нього рвав на собі волосся, охав і ахав увесь жіночий колектив канцелярії.

Іван взяв воскову руку, що вже холола — пульс не промацувався. Він попросив люстерко. Дихання не затуманило його. Отже, незрима смерть вже стояла в галасливому жіночому натовпі.

— Прошу всіх вийти!

Жіноцтво неохоче подалося за двері. Іван розчохлив апарат, відчуваючи, як тремтять йому руки. Справа була абсолютно незнайома. Думка запрацювала гранично чітко і ясно.

Він натис кнопку, фіолетовий промінь обхопив Сьому у світляне яйце, поставив сторч. Мертвий Сьома невдоволено розкліпив здерев’янілі повіки — хто заважає спати? — але промені вже складали його заново, вдихаючи життя у кожну клітину, а тому за хвилину він стояв перед ними, ще застиглий, ніби в чужій шкірі.

— Ну як воно там? — бадьоро поцікавився Іван.

Сьома солодко позіхнув, тручи закислі очі, і невдоволено буркнув:

— Кайф. Нащо будили?

— Так ти ж помер!

— Ну? — здивувався Сьома — Суперкайф. Ніби в раю побував. Куди там різній травичці. Вічне блаженство. І не ламає після всього.

Забачивши за Івановою спиною директора, він втягнув голову в плечі:

— Я вам потрібен?

— Тут не завадило б… завадило зареєструвати оцей апарат, яким вас оживили.

Сьома сів за стіл, подивився на сонце, дзвінко чхнув і, вже зовсім прочумавшись, офіційно повернувся до виконання своїх службових обов’язків:

— А резолюції товаришів Дворковича та Петюнька про теоретичну та практичну необхідність апарату у вас є?

Іван безпомічно озирнувся на директора. Той розвів руками. Мовляв, нічого не можу вдіяти:

— Бачте, який невдячний… вдячний. Ви його оживили, а він… Але діє за всіма законами. Не підкопаєшся… підкопаєшся. Інструкція. Не ми над нею, а вона над нами.

Повернувся Іван до виходу, відчуваючи, що справжні його муки тільки починаються, хоч зовні зовсім буденні, не страшні, але від того не менш казкові, проте взяв його за ліктик такий само безпорадний проти свого інституту директор і запросив у кабінет:

— Можна вас для приватної розмови? Запарувала на столі кава, яку приніс товариш Дяченко, запропонував директор почуватися як удома, а сам сів навпроти.

— От скажіть — почав він здалеку, ніби з-за хмар — чи вірите ви в колективний геній свого народу?

— Вірю, звісно.

— Хотіли б, щоб наша радянська наука була на передових рубежах?

— Хотів би, звичайно.

— Скажіть, чи є з точки зору вічності для справжнього патріота своєї країни особлива різниця, хто автор того чи того епохального відкриття?

— Особливої немає.

Щось зашаруділо за дверима, Інокентій Вольфович бридливо скривився, крутнув ключ і увімкнув вентилятор.

— Правильно. Відкриття ж наше, рідне. Кому діло, як прізвище автора. Пріорітет же наш, радянський. Що ви чули, наприклад, про такого Кондратюка?

— Нічого не чув.

— От бачте, а людина після революції брошуру написала, як людину в космос запустить. І виходить, що не ім’я головне, а внесок кожного скромного трудівника в колективний геній народу. Той чи той, а ми все одно б перші проторували дорогу в космос, оскільки наш лад є найпрогресивпішим. Правильно я кажу?

— Правильно — непевно сказав Іван, згадуючи якийсь страшний недавній сон. Все це він ніби вже чув, але в іншій словесній оболонці.

— Тоді скажіть, Іване, чи є особлива різниця у тому, хто представлятиме ваш чорний ящик — саме ви чи хтось інший? Адже від цього виграє весь народ. Так чи не так?

Могутня логіка зміїними кільцями обкручувала Іванові ребра, зазирала в душу скляними очима, і задихався він у цих дружніх обіймах.

— От візьмемо ваш апарат. Безперечно, він потрібен усім. Але тут є одне «але». Кому зокрема? Яка галузь візьметься за його впровадження у виробництво? Він же універсальний. Усім потрібний, а кожній галузі зокрема — ні. Одна впровадить, витратить купу грошей, а всі інші в неї пастимуться. За те, що на всіх спрацювала, буде зазнавати збитків. Скажіть, кому це треба? Проявив ініціативу, то будеш покараний. Чи захоче з вами хто зв’язуватися? Хто сам собі ворог? На місці галузі ви б взялися за таке?

— Не знаю — знизав плечима спантеличений Іван.

— А чи подумали ви, ким назовуть мене, директора інституту, якщо я допоможу зареєструвати ваше унікальне дітище, але не зможу його впровадити і покладу на полицю?

— Бюрократом — бухнув Іван.

— Абсолютно правильно. Тепер станьте на моє місце і скажіть, чи хочеться мені виглядати в очах громадськості бюрократом?

— Не хочеться.

— От і виходить, що я мушу ризикувати своєю репутацією, авторитетом державного інституту, а в результаті виграє лише той, заради якого я ризикуватиму. Винахіднику в разі успіху слава, мені в разі провалу — догана. То хто ризикує більше — винахідник чи, як ви кажете, бюрократ?

— Бюрократ — геть розгубився Іван, наче в ньому вже сидів хтось чужий.

- І за що? За чужу славу? А особистий стимул повинен стояти на службі прогресу?

— Повинен.

— Тоді ви не можете… можете не погодитися… погодитися, що тут не все… все до кінця продумано. Хто, по-вашому, якщо справді любить країну, має стати вищим особистого, поступитися амбіціями заради справи — бюрократ чи винахідник?

— Винахідник — сказав Іван, бо виходило, що інакше й бути не може.

Завискотіло щось за дверима, Інокентій Вольфович збільшив потужність вентилятора:

— Тепер, сподіваюся, ви збагнули, чому в ім’я вищих інтересів держави справді благородна людина пожертвує своїм авторством на відкриття і передасть його іншій, не менш… менш благородній натурі, яка ризикує всім.

Самому собі не хотів зізнатися Іван, до чого його підштовхують. Не могло такого у нашій науці бути, однак було. Лиш спитав пошепки:

— Кому?

— Мені — так само тихо мовив Інокентій Вольфович, незмигно дивлячись на облуплений чорний ящик.

Ось воно — безсмертя! Ця скринька знімала страшну суперечність, яка так мучила його. Він не тільки уславиться на віки, а й сам житиме тисячоліття, п’ючи власну славу, бо який сенс мертвому від власного безсмертя?

— Ви ж розумна людина, самі знаєте, що наука зараз колективна, одному не пробитися, тому й хочу простягти вам руку допомоги. Усім буде краще, коли ми оформимо на ваш апарат моє авторство.

За горло брала його кістлява рука. Чи й справді відмовитися від свого імені, бо хіба є різниця країні, хто саме з її синів проклав дорогу до зірок, чи поховати своє відкриття навіки — для держави і для себе?

Товариш Унксов встав, склав руки на грудях і подивився згори вниз:

— Не маю… маю сумніву, що так вчинив би кожен патріот.

Бронзова державна монументальність була у його статурі. Мертвим холодом війнуло на Івана. Так от хто цей невідомий Сам, якого боявся Розум. Зовсім інша людина стояла перед ним.

Чому ж раніше не здогадався?

Страшно й було подумати про це. Невже все у нас так? З дитинства свято вірив Іван у високі світлі ідеали, кінечну державну мудрість, яку уособлював тут товариш Унксов, що ладний був осліпнути, аніж визнати, що і на сонці є плями. А тепер щез золотий німб.

Верховним богом виявився сатана.

Дурний, він сподівався, що правда там є, де нас нема. Усе враз побачив тверезими очима. Нікому не було віри.

Звівся він на ноги, одяг скриньку за спину, відчуваючи, що не має права віддати своє дітище в казенний притулок, де згасне вона навіки, так і не розкривши народні таланти. Сиротою буде при вітчимі.

Товариш Унксов судомно стиснув у руках порожнечу:

— Не поспішайте… поспішайте, подумайте. Я вас розумію. Але от що я мушу вам сказать. Ми установа державна, у нас є план. Отож ми закінчуємо модернізацію і свого апарату, який може все. Приходьте завтра, побачимо, чий кращий — професійний чи самодіяльний. Дуже шкода, що ви не патріот… патріот.

Інститутська ферма зяяла пусткою. Товариш Дяченко, лякливо озираючись, видерся драбиною на горище. У кутку чулося могутнє хропіння. Спить! Так і кінець світу проспить. Тут такі події відбулися, а він і вухом не пряде.

Розбуджений Гервасій довго позіхав, тер запухле око, намагався знову запорпатися в сіно, але товариш Дяченко потряс його за плече:

— Вставай, недолюдку, тобі робота є.

Розділ двадцять п’ятий

Шарудів пацюк у кутку, ледь жевріла спіраль у готельній лампочці, сидів Іван за щербатим столом, гадаючи нелегку свою думу.

Може, й справді — не патріот він, бо якби віддав свій апарат до інституту, то використали б його краще. Адже час одинаків у науці минув, успіхів домагається лиш колективний професійний розум.

Однак ясно поставав перед очима і зловісний «Музей народної творчості», де іржавіли на купах небачені відкриття, гинули думки народу на братському кладовищі, над яким кружляло гайвороння…

Та рипнули двері, і, зігнувши могутні плечі, до кімнати ступив новий пожилець, затупотів чобітьми, обтрушуючи сірий брезентовик від осінньої мжички. Зрадів Іван — хоч одна жива душа буде поруч:

— Добрий вечір.

Блимнуло єдине око серед низького чола, перевів той погляд з Івана на скриньку, зазирнув під порожні ліжка і сів до столу.

— Дощик накрапає? — спитав Іван.

Вийняв незнайомець з торби шмат сирого м’яса, добув з-за халяви ножа, одрізав добрячий кавалок, оглянув з усіх боків і кинув у рот.

— Іваном мене звуть, винахідник я. А вас?

— Гервасій я, м’ясник, ги-ги-ги…

Було ще рано, коли Інокентій Вольфович прибув до інституту. Цей день увійде в історію. Сьогодні — випробування! Всюди майоріли транспаранти. Товариш Дяченко дбав про ідеологічне забезпечення.

Справді, єдиний порятунок од усіх мук сумління — це робота.

Лиш у кабінеті Інокентій Вольфович дав волю почуттям. Назвати сина невдячним… Мати зовсім вижила з розуму. На всі клопотання — а вибив він окрему палату з туалетом, заплатив медсестрі за чуйність — вранці викинула фокус: відмовилася їхати. Лиш вперто стисла чернечі вуста і заплющила очі:

— Дай мені, сину, спокійно померти.

Зате скринька зустріла його оптимістичним мідним блиском. До урочистостей Яків Лукич начистив її асідолом.

На всіх активах діяльність інституту відзначалася як зразок виконавської дисципліни. Вона стала його другим «я», але в усіх газетах відзначався саме його організаторський талант. Правду казав товариш Дяченко: спершу ти працюєш на авторитет, а потім він працює на тебе.

Сьогодні у житті скриньки наставала нова ера.

Завершилася модернізація.

Лабораторія Дворковича учора пізно ввечері закінчила монтаж теоретичного блоку — робочі місця були обладнані персональними комп’ютерами з енцефалографами, японський лінгвізатор мав перекладати блискучі проекти усіма мовами світу, а на перспективу у комп’ютерну систему скриньки мала підключитися вся республіка, потім вся країна, а тоді — і весь світ. Якщо все це піде успішно — він керуватиме світом…

Петюньківці, які без кінця довбали і замуровували дірки, пояснюючи все тим, що йде небачений в історії експеримент, шляхи неторовані, нарешті підключили скриньку до електромережі та каналізації, обладнали блакитний фаянсовий утилізатор ідей.

Скінчили опівночі. В останній момент мало не дійшло до бійки — теоретичний чи практичний блок головніший. Довелося нагадати, що теорія новинка поєднуватися з практикою. Розлучилися майже друзями, довго тисли один одному руки. Ясна річ, тепер, коли лабораторії виконали завдання, вони більш не потрібні. Петюнька та Дворковича слід буде послати на підвищення.

Колесо фортуни летіло до зеніту.

Після модернізації він оволодіє колективною думкою, що у тисячу разів сильніша індивідуальної, і чхать тоді йому на всіх конкурентів, різних Іванів із саморобками. Під його рукою буде всемогутній професійний апарат, він поставить під контроль свідомість усього світу.

Розум ніщо проти сили. Інокентій Вольфович нервово потер руки і озирнувся. І як він раніше про це не здогадався?

Проти сонця зблиснула запітніла колба із синявою рідиною. Ось що зробить його скриньку непереможною. Заради такої справи — не шкода.

Забачивши чарівний еліксир, скринька збуджено затремтіла, з щілини покотилася чорнильна слина, ніби у кішки на валер’яну, і вона прохрипіла архієрейським басом:

— Требаждати…

— Зараз, моя люба — Інокентій Вольфович налляв у склянку третину, підніс до мідних вуст, зацокотіли сталеві зуби, і він ледь встиг вихопити пальці.

— Ще!

Інокентій Вольфович підніс до алчущого рота всю колбу, маючи намір споїти їй половину, але клацнули страшні зуби, вдарив його по руці шорсткий чорнильний язик, і колба щезла в нутрощах, немов муха.

Хвилину скринька мовчала, оддихуючись, переживала мить початку нової кар’єри, затим мідні боки її посоліднішали на очах, здавалося, вона виросла на цілий кубометр, у нутрощах прокректалося, і столоначальницький вельможний бас наказав:

— Чєловєк, ізволь подать нам водкі.

Інокентій Вольфович розгублено озирнувся. До такого тону він не звик. Однак хіба можна було псувати офіційні торжества через такий казус? Ковтнувши ложку дьогтю, він натис кнопку селектора, викликаючи Петюнька:

— Слухайте, там у вас не знайдеться… знайдеться чого випити?

— Завсігда, як для вас — відрапортував зраділий голос Петюнька — У нас практичеськи все єсть, щоб там про нас вороги не брехали.

Запас спирту скринька благополучно скінчила напередодні, видно, шланги горіли.

Небавом, важко дихаючи, поріг переступив спітнілий Петюнько, тримаючи, мов дитину, сулію із сивою рідиною:

— Осьо, справжня буряківка, не те що в того Дворковича — дихлоретанівка. Скоро ми нові фільтри поставим, то буде лучче за казьонку. Понюхайте.

Петюнько гостинно вийняв корок, простягуючи бутиль шефові. Той бридливо зморщив ніс:

— Та не мені, ви ж знаєте, я зовсім не п’ю.

— А що — їй? — сторопів Петюнько, який знав про високі професорські гонорари, що їх брала за консультацію скринька — Хіба вона теж того? — він дав собі щигля по горлу.

Інокентій Вольфович зам’явся, почувшись винним, бо сам привчив до хмільного зілля загальну улюбленицю.

Мідна поверхня скриньки взялася сизими плямами, наливаючись гнівом, і вельможна паща гаркнула на Петюнька:

— Критикувать? Уволю! Молчать, скотіна необразованная!

— Вибачте — Петюнько позадкував.

— У, хамло мужицьке… Ізволь виполнять приказ.

Од грізного гласу в Петюнька прокинулися давні лакейські звички, які сиділи в крові ще з тих часів, коли його батько тримав корчму при битій дорозі. Він гикнув, зігнувся в три погибелі, поставив склянку на лікоть і підніс до розгніваного повелителя. Там крекнуло, одним духом ковтнуло смердючу сивуху, товсті мідні губи здригнулись — «бр-р», і скринька ригнула своєму лакеєві в обличчя:

— Гидота. Ісходя із мого благородного званія, щоб в слєдующій раз було шампанське.

Петюнько схилив поперек, машинально втерши їй бризки коло вуст рукавом власного піджака.

— Молодця! Стараєшся. Ще наливай.

Петюнько догідливо налив, цілком увійшовши в роль. Коли сулія спорожніла на третину, скринька втягнула носом повітря, роздимаючись од власної величі, тричі плямкнула і скомандувала:

- Ізвольтє розпорядіться насчот закусить.

Інокентій Вольфович дерев’яно всміхнувся, все це виходило за рамки службової субординації, однак сьогодні були її іменини, і тому він стримався, глянувши на Петюнька:

— Ти чув?

Той кивнув і задки подрібцював до дверей, не зводячи з мідної господині захоплених очиць.

Натомість на порозі виріс товариш Дворкович, провівши колегу недовірливим поглядом. У руках він тримав яскравий бланк:

— Пардон, я ось тут підбиваю підсумки змагання, потрібні деякі уточнення. Кому, ви вважаєте, слід віддати перше місце?

Забачивши яскравий папірець, скринька облизнулася:

— Попрошу дать мне на рассмотрєніє!

Інокентій Вольфович здивовано глянув на неї — невже вона і справді обійдеться нікчемним папірцем? Він скомандував Дворковичу:

— Не заперечую… заперечую. Негайно підпишіть цю почесну грамоту нашій вірній помічниці.

Товариш Дворкович віддано звернувся до скриньки:

— Абсолютно правильно. Цілком з вами згоден. Моя теорія передбачає, що при комунізмі моральні стимули замінять матеріальні. Хіба можна надавати в ідеології превалюючу роль салу? Це формує споживацькі інтереси…

Інокентій Вольфович з сумнівом дивився на чистий бланк, яких бувало повно у всіх магазинах канцтоварів:

— Ви певні, що це її задовольнить?

— Слава — це другий хліб. Кожному приємно, коли відзначають його серед широких мас. Хіба ви не знаєте, що у нас все на ентузіазмі зведене!

Дворкович підсів до столу, висолопив язика і каліграфічним почерком заповнив бланк, слушно відзначивши у роботі скриньки сплав вікового досвіду та новаторства, вміння у найскладніших ситуаціях завжди йти правильним офіційним курсом.

Прокашлявшись, трохи ніяковіючи, Інокентій Вольфович виголосив звичну промову, по якій товариш Дворкович дружно заплескав у долоні, і диво дивнеє — перебірлива скринька скромно засопіла, закигимикала про «більш достойних», але заслужену відзнаку прийняла:

— Премного благодарствую.

Дворкович радісно потер руки, нахилившись до шефового вуха:

— Тепер вона наша.

Одсапуючись, у двері проліз мокрий Петюнько, тулячи до грудей товстий згорток.

— Що це у вас? — запитав Інокентій Вольфович.

Петюнько гордовито розгорнув білу шматину:

— Сало.

Дворкович підкопилив сині вуста:

— Гадаєте, що скринька такого благородного походження їстиме ваше сало?

Петюнько роздувся від образи:

— Од мого сала ще ніхто не відмовлявся. Хай сьогодні і в неї буде пролетарський празник.

Одбатував він добрячий шмат, понюхав сам, примружив очі, запобігливо витяг губи в дудочку — візьміть, ваше високородіє.

Клацнули сталеві зуби, й шмат зник, тільки Петюнько дмухнув на пальці. Одрізав ще — впіймала на льоту, мов голодний собака. Петюнько переможно глянув на Дворковича:

— Ти ба, теоретик. Сало — воно і в Африці сало. Приручив-таки. А яка була спершу горда та принципова, королівських кровей. Чуть шо — по руках. А ми потихеньку, помаленьку. Всі, всі єднакові.

Скринька, у якої сьогодні було попереду відповідальне випробування, знай собі набиралася сил. Боки їй роздувалися і лисніли на сонці. Петюнько не втримався і чоломкнув її в щічку:

— Проти такої кралі ніхто не встоїть.

Скринька невдоволено чмихнула, і бундючний голос мовив:

— Но-но, я цих фамільярностей не люблю. Ізвольтє продолжить подготовку к сраженію.

Інокентій Вольфович насупив брови на підлеглих, які його правильно зрозуміли і подалися за новим харчем.

Невзабарі до кабінету церемоніальною ходою ступив товариш Дворкович, несучи під пахвою червону сап’янову теку:

— Ювілейний адрес. Сам добре знаю, як подібні знаки уваги окрилюють ветеранів на подальшу масштабну роботу з останніх сил. До них приходить друга молодість, з дозволу мовити, ренесанс.

Товариш Унксов схвально кивнув, бо знав, що всі ці регалії адміністрації нічого не коштують, а діють безвідмовно.

Скринька ніяково покректала, віднікуючись для порядку. Але товариш Дворкович відзначив її тисячолітні заслуги, які слід вшанувати перед народом, і сап’ян зник у нутрощах:

— Служу царю і отєчеству!

Петюнько притарганив до кабінету старий сувій, який гухнув на підлогу, здійнявши хмару куряви. Це було потліле, трачене міллю сукно, як було пояснено, трофей Петюнька-старшого на війні. У поросі злякано бабралася столітня міль.

— А це нащо? — сполошилися Інокентій Вольфович та Дворкович.

- Із’їсть — по-мужичому викотив очі Петюнько — Їй тепер хоч лайно подавай, ковтне і не скривиться,

Інокентій Вольфович та Дворкович завмерли, чекаючи благородного гніву, але скринька змовчала, ніби й не про неї йшлося. Сукно тільки свиснуло, зникаючи в отворі.

— Человєк, водкі! І пошевелівайтєсь. Іначе — в Сібірь!

Щілина знову роззявилася.

Товариш Дворкович на витягнутих руках підніс на оксамитовій подушечці нову закуску — колекцію нагород, де були ордени та медалі від царських часів до ювілейних, які скринька ковтнула не розбираючись, лиш скапнули з її щік дві скупі чоловічі сльози, вочевидь, вона згадала героїчне минуле, бойових побратимів, з якими разом робила історію.

Щілина не закривалася.

Петюнько мотнувся і приніс подарунки від підшефних організацій — моделі автомашинок та літаків, книжки з автографами на пам’ять, різноколірні шахтарські та будівельні шоломи, шматки антрациту та калійної солі з монограмами. Піт котив з нього градом:

— Ох і зажерлива. Так скоро і нас з г… з’їсть.

З підвалу на вантажному ліфті прикотили кілька рулонів фінського паперу, які скринька втягнула в себе, мов італієць спагетті. Стіл під нею загрозливо тріщав. Коли Інокентій Вольфович спробував щось заперечити на її великодержавні вимоги, вона вказала йому на його місце:

— Папрашу нє вмєшиваться.

Словом, усе було готово до вирішальної зустрічі. Куди було братися сором’язливій сільській інтелігентці до державного монстра.

Важка була ніч.

Завели Івана в знайому печеру, де тлів камін, спитав у нього чорний монах — віддаєш мені свою душу? — і підкинув книжку до вогню. Вперто похитав Іван головою — ні!

— Тоді рубай голову з пліч.

По-заячи завищав здоровенний катюга, застрибав довкола Івана, пускаючи кольорові пухирі, розгорнув сіль на м’ясницькій колоді, притягнув за чупер буйну голову до мокрої деревини, солодко кров ударила в ніздрі, заніс катюга сокиру за плічми, тримаючи при ногах кварту, полетіло сріблясте лезо вниз, і тут збудив його тривожний голос:

— Вставай, Іване.

Розплющив вії — темна гора м’яса нависала над ним, світило проти місяця єдине скляне око, вилітала з-за спини сокира, заведений чужою волею Гервасій священнодіяв, виконуючи свій професійний обов’язок.

Але блиснув фіолетовий промінь, застигла сокира над головою, смикнув її Гервасій вниз, однак злетіла вона під стелю, цілячи вже у найманого вбивцю, увігнув він карк, завищав по-заячому, кинувся у вікно, загуркотівши по даху, і рушило за ним знаряддя помсти.

Бачив Іван, як сплигнув бурмило з даху, перевернувся мов кіт у повітрі, приземлився на чотири кінцівки, рвонув між рундуки, надибав темну діру каналізаційного отвору і пірнув туди, щезнувши з очей.

Довго не міг заснути Іван. Цікавий був у нього візитер. Недарма так на апарат його поглядав, що змушений був під голову покласти. Видно, дуже був потрібен, коли в наші дні на таке наважилися.

На майдані біля інституту вже готувалися до урочистого мітингу. Ставили на порожньому п’єдесталі мікрофон, тягли шнури. Духова команда пробувала труби, готуючись вдарити туш. На фронтоні співробітники чіпляли новий транспарант: «Достроково рапортуємо про завершення модернізації об’єкта віку!»

Усюди — нечуване пожвавлення, коридорами бігають співробітники з червоними бантами, чоломкаються, вітають один одного з ерою повного звільнення не тільки від фізичної, а й розумової праці.

Тихенько постукав Іван до приймальні, а коли ніхто не відповів, ледь прочинив двері. Біля директорських прилип вухом товариш Дяченко, потираючи ногами від збудження.

— Вибачте, до вас можна?

Товариш Дяченко обернувся, ним пересмикнуло, обличчя його стало з тих, які за домовиною простують, немов зустрів він вихідця з того світу:

— О, дуже раді. Ми якраз тут вас чекали, турбувалися, чи нічого не трапилося…

Увійшов Іван до сонячного директорського кабінету, де на полірованому столі розсілася здоровенна мідна скриня. Вели до неї броньовані кабелі, а з неї — чавунна каналізаційна труба.

Забачив Івана товариш Унксов, зверхньо глянув на його маленький ящичок, потерпілий у випробуваннях, представив колег:

— Знайомтеся, це професор Петюнько, як і ви, представник народу. А це — професор Дворкович, інтелігент, так би мовити. Мої права і ліва руки.

Завсміхалися вони, закивали, мовляв, дуже і дуже раді бачити молоду генерацію винахідників, неймовірно хочуть передати естафету знань у надійні руки. Товариш Унксов виступив наперед:

— Часу у нас обмаль. В обід — урочистий мітинг. Товариші вже запрошені. Пряма трансляція по системі інтербачення. Як ви зрозуміли, ми не проти… проти здорової конкуренції. Істина народжується в суперечці, чи не так? Іван кивнув, бо певен був, що здолає будь-кого у чесній боротьбі.

— Так от — товариш Унксов звів очі горі, шукаючи критеріїв, а тоді лагідно запропонував: — Якщо ваш апарат справді всесильний, то хай створить усе, підкреслюю, все, що потрібно людині для повного щастя.

Глибоко зітхнув Іван, прилаштував свій ящик на підвіконня, оглянув тіснувате приміщення, гадаючи, де це все поміститься.

Довкола залізобетон, не розгорнешся.

Та нічого не вдієш. Натис він кнопку, витнувся з вічка фіолетовий промінь, утворюючи зародкове, протоплазмове яйце, і запульсували там контури речей — ще безплотні тіні.

Звісно, мало цього було людині. Додав Іван потужності.

Сотворилися в тій блакитній мрії райські сади, де цвіли троянди без шипів, замість людей пурхали ангели, але й того було мало людині, не знаходила вона там собі місця, билася головою об твердь небесну.

Вивів апарат Іван на граничну потужність.

Увесь світ у зоряному безмежжі прагла обійняти людська душа, щоб зрозуміти себе в ньому.

Але й того було мало.

Людина була потрібна людині, перед якою вона відкрила б серце, з двох душ народила нову, більшу. Але не було такої душі в Івана, не вірив він у любов.

Вперлося протояйце в холодні бетонні стіни, не призначені для мрій, і луснуло, мов мильна бульбашка, видіння, згас апарат, не в спромозі створити неосяжне.

Зітхнули трохи налякані Петюнько з Дворковичем, полегшено засміялися:

— Багато галасу з нічого!

— Ну, а тепер наша черга — вибачливо розвів руками директор.

Натис він кнопку на селекторі, завила сирена, вістуючи усім зайняти робочі місця, приступити до мозкового штурму проблеми.

Увімкнув Петюнько рубильник, загув, п’ючи трифазне живлення, мідний монстр, заклекотіло в його глибинах, зазміївся синусоїдами дисплей теоретичного блоку, налаштовуючи на середньоарифметичну думку інститутського колективного інтелекту.

Нарешті одкрилася в мідній скриньці клоака утилізатора, і посипалися з неї новісінькі райдужні папірці — червінці.

Упали на коліна Петюнько з Дворковичем, ховали їх за пазухи, цілували продукцію, що могла ощасливити кожного негайно.

Вимкнув директор рубильник, спинилася машина, важко одсапуючись, і поставленим керівним голосом мовила:

— Слава товаришу Унксову — натхненнику і організатору нашої модернізації! Ура, товариші!

— Ура, ура, ура! — дружно гукнули Петюнько й Дворкович.

Злетів директор на охоплених ентузіазмом руках, мало не буцнувся об стелю, дивлячись на Івана згори вниз.

Невже це кінець?

Тихо-тихо зачохлив свій апарат Іван, чужий на цьому святі прикладної науки. Тепер його апарат і дарма не був тут потрібен. Обернувся і пішов геть.

Бронзовіючи у призахідному сонці, Інокентій Вольфович вийшов з машини.

Повний тріумф.

Модернізована скринька перевершувала сама себе. Стилістика її зробила б честь будь-якій доповіді. Тепер вона не просто виконувала завдання міністрів і відомств, а диктувала їм свою політику.

Дивно, що біля під’їзду немає меморіальної таблички. Старі бабці біля парадного зашепотіли, крадькома зиркаючи на нього. Мабуть, щось таке у ньому було.

Він ступив у квартиру, роздимаючись від стриманої мідної радості, яка жила в кожній клітині, і мимохіть, скидаючи краватку, кинув у затхлу материну келію:

— Маман, ти знаєш, нарешті я переміг…

Але в кімнаті стояла якась мертва нежила тиша. Мати лежала в ліжку, побожно склавши на грудях руки.

Розділ двадцять шостий

От і все.

Зняли із землі зелену шкіру, викопали яму, поклали в неї матір, яка нарешті лягла поруч батька.

Її мрія збулася.

Попа, ясна річ, він не запрошував. Мертвому це не допоможе, а живому може зашкодити.

Управилися всього за годину.

Схожий на могильного хробака бригадир копачів стромив у горбок табличку з інвентарним номером, непевно спробував перехреститися, але Інокентій Вольфович простяг йому за труди. Той витер об спецівку великі, мов лопати, руки і дихнув вермутом:

— О, ділова людина. Хто вона тобі — мати? О-хо-хо… А загадку відгадаєш? Ким став людожер, коли з’їв своїх татка та матір?

Інокентій Вольфович бридливо втер жмутком трави пальці. А гладкий, жовто-білий, якого він бачив тоді під ліхтарем, добродушно поплескав його по плечу і оглушливо, на все кладовище зареготав:

— Сиріткою, а-ха-ха-ха…

Мовчки, не озираючись, він подався геть з цієї юдолі печалі, морозно йому тут стало, нестерпно захотілося повернутись до життя.

Спустилася під землю, до батька, матір, і вже нікого не було перед ним у черзі до смерті.

Небесне світило низько стояло над містом. Ревли Хрещатиком машини. Під ногами плавився асфальт. Були ті перші вересневі дні, коли спека сягає тридцяти градусів. На липах стирчало бляшане, фарбоване паризькою зеленню листя.

Усе він мав.

Завершена була модернізація мідної диво-скриньки, що мала зробити його генієм усіх наук, видатним організатором талантів, що є найбільший у державі талант. І хай посміє хто сказати, що для процвітання держави це важить менше, аніж бути невизнаним генієм. Талантів у нас завжди вистачало, всі біди — від їх поганого використання.

Мав він тепер і повну свободу. Не дивилася вже в спину докірливим поглядом матір, не благала: спинися, синку. Руки були розв’язані, жоден моральний припис не стояв на заваді, ніхто не смів його засудити, але й нікому було порадіти успіхам.

Сам він лишився на світі, зовсім сам.

Людська веремія пливла назустріч по древньому річищу, тисячі облич дивилися на нього мов на порожнечу, і нікому він не був потрібен зі своєю славою, яку лишалося пити самому, мов горілку у холостяцькому барлозі, смертельно п’яніючи перед дзеркалом. Він ураз почувся інакшим серед людей, ніби зробленим з іншого, вічного, але неживого матеріалу.

Задихався він у синьому синтетичному повітрі, жадаючи повернутися у цей світ, з якого вже виходив. Он воно шо виявилося — просте людське щастя йому потрібне.

Щоб чекала його вдома дружина, до ніг якої він міг прихилити лисіючу голову, виповісти всі жахи світу, які чигають на самотнього, дістати розраду, тепло ласкавої руки, підійти до колиски, де спить у золотому сні твій крилатий хлопчик, який піде далі від тебе.

Але чекала його величезна, порожня, мов склеп, квартира, де лежали на підлозі водянисті розчавлені стебла жоржин, стояв морозний дух смерті, ненависно дивився з кутка невизнаний ним бог, чекала, приготувавши пантофлі й халат, заросла павутинням старість.

Годинник на поштамті показував шосту, небо нависало над містом скляне, ревли закуті в метал сотні кінських сил, пластиковими здавалися руді каштани в асфальтових чарунках, наступало на людей залізобетонне громаддя, двигтів сталевий мурашник, створений наукою — і зовсім чужим відчувся він серед цієї другої природи, яка виживала людину, розвиваючись уже сама по собі, народжуючи замість людей роботів.

Ноги самі спустили його в підземний перехід, куди загнали людину машини, в штучне світло люмінісценток, порожніх газетних автоматів, оманливий блиск вітрин, за яким нічого не було, до людського згущення, яке вишикувалося у вічній черзі до задушливої кав’ярні, куди він не ходив зі студентських літ.

Немов магнітом, його притягло до юрми. Він ніби заново бачив живих людей, закохані парочки, що мліли в обіймах після пляжу, теж стягнуті докупи невідомою енергією, з якої народилися не лише діти, а й все, що оточувало людей — увесь сучасний світ.

Тисячоліття минули, цілу індустрію щастя створила наука, але чи стала від цього кожна людина хоч на краплину щасливіша? Він думав, що наука йому служить, а виявилося, що зовсім ні — він служить науці, він її раб.

Моргала над ним люмінісцентна трубка, чекав його домашній склеп, у кожного було своє щастя, тільки він його не мав. Ясно-ясно бачив він, що життя проходить повз — спускалися в підземний перехід закохані, але всі вони байдуже проминали його, самотнього лисуватого чоловічка, який був їм чужий.

Тільки любов могла оживити його, розбудити клітини, що поволі засинали мідним неживим сном.

«Де ти, Олю? — безгучно, мов поранений звір, закричав він на все місто — Прийди до мене, не карай так жорстоко!»

Але волав він до пустелі. Ніхто не чув його. По-жебрацьки грівся він об чуже тепло, втягував жертовний дим сигарет, випив свою чашечку кави, от тиску задзвеніло у вухах, сльозилися очі, зараз він мав вибухнути, немов вакуумна бомба, втягуючи все у себе, очі самі собою почали заплющуватися, і зненацька у натовпі, що тьмянів, сірів, спускаючись у перехід з надвечірнього сонця, він побачив її.

Вона ступала східцями, єдина світячись невідомою енергією серед сірої юрби, очі мала здивовані і радісні, весело підстрибував кінський хвостик, зачіска безсмертних часів рок-н-ролу, коли вона бігала на перші побачення та вечірки, п’ючи радість життя.

Він натис пальцями на очні яблука, щоб прогнати це видіння, але вона ступала зовсім близько, можна було торкнути її шоколадні плечі рукою. Війнуло на нього верболозовим духом, річковою свіжістю, ніби вона поверталася з пляжу, вимахуючи своєю плетеною сумкою, де лежав мокрий купальник.

— Олю… — хрипко, змертвілими губами покликав він, ще не вірячи собі, боячись помилитися.

Але вона не чула його. Безтурботно простувала собі серед розімлілого людського натовпу, зупинилася, кинула монету в автомат, з насолодою випила холоднющої газировки, високо звела одну брівку, підморгнувши якомусь баскетболістові, що дурнувато застиг навпроти, підпираючи головою стелю, а затим рушила далі.

Боже, хіба уявляєте ви собі, як солодко йти серед людей вечоровим містом, коли пашить асфальт, заздрісно дивляться на тебе вітрини, манекени повертають за тобою голови, бо ти — жива! Яке блаженство отак повертатися з міського пляжу на Трухановім острові, здійматися вгору парковою алеєю, де тлінно пахне скошеною кропивою, одбиваючись від залицянь незнайомців, які ніде не дають проходу, просять телефончик, обіцяють розкішний вечір, а ти гордо і незалежно відмовляєшся. Хіба можна взагалі розказати чоловікові, як чудово бути жінкою, справжньою красунею, що несе своє мідне тіло у вечоровому сонці, ніби давньогрецьку амфору, витвір бога, який пустив тебе у світ, щоб кожен відчув смак життя, терпкий напій любові. І хай спідничка моя просвічується наскрізь, хай видно золотий трикутничок, вималюваний китайською тушшю, хай роздягають мене очима зустрічні бородаті художники — мені нічого соромитися. Я купую у ятці морозиво, кусаю його білосніжну плоть своїми міцними зубами, тану від насолоди й свідомості, то голодна, хочу їсти й пити, бо насправді жива. І я така щаслива цієї миті, мов футболіст, який забиває гол, живе у тисячах очей чоловічого стадіону своїм тріумфом. С тільки ця мить, вільна від минулого і майбутнього, колії хочеться відразу всього.

Але вона вже віддалялася, зникаючи в юрбі, а він вріс у колону, не в спромозі вирватися з її кам’яного брану. Однак коли світлий сонячний промінь блиснув уже в іншому кінці тунелю, він раптом зрозумів, що вона зараз знову пропаде навіки, і лише тоді кинувся слідом, розштовхуючи перехожих.

На розі біля поштамту вона зупинилася, глянула на годинник, розгублено озирнулася довкола, витягла із сумки довгу сигарету і клацнула запальничкою.

Він втер спітніле чоло. Зараз або ніколи.

Дерев’яніючи від напруги, мов школяр, він торкнув її лікоть. Він був шовковистий, прохолодний, живий.

— Ти? — зраділа вона — А я почула, що хтось мене кличе, от і прийшла.

На буденному парапеті стояла її дівоча сумочка, дим був ментоловий, сигарети імпортні. Вона прийшла па звичайне побачення, трохи заінтригована тим, що її згадали. Вона намагалася всміхатися, проте в очах стояла дивна неземна печаль.

— Ти звідки? — запитав він, ураз відчувши, що цього робити не слід.

Вона потерла скроню, намагаючись згадати, але не змогла чи не захотіла, тільки невіцшачено махнувши рукою. Це була таки вона, справжня, хвилька живої води на поверхні мертвої.

— Слухай, Золотий, а ти якийсь не такий — вона провела рукою по його лисині.

— Який же? — жалібно спитав він.

— Старий. Але це нічого, чоловік мусить мати досвід.

Хрещатиком побігли вогні, настала примарна мить між днем і ніччю, коли все здасться можливим, бо тільки розпочинається.

— Ти знаєш, я завжди любив тільки тебе.

— Знаю — просто кивнула вона — Тому й прийшла. Тобі було сьогодні дуже погано, я не могла не прийти.

— Давай прогуляємось — обережно, не вірячи в своє щастя, попросив він.

— Давай — кивнула вона, ніби воші вдвох втекли з офіційних зборів і опинилися на волі — Тільки…

— Що тільки? — злякався він.

— Я хочу їсти.

— Тоді ходімо до мене.

Міцно тримаючи її за руку, щоб не пропала, він потяг її вгору по рідній вулиці Енгельса, вона роззиралася навсібіч, ніби повернувшись з далекої мандрівки у райські краї, де вже колись жила.

Спалахнуло світло, на підлозі лежали розчавлені жоржини, у квартирі тхнуло єлеєм, коливом, тліном. Він рвонув із дзеркала чорну хустку, руйнуючи траур, розчахнув навстіж усі вікна, виганяючи звідусіль смертний дух.

У цю квартиру поверталося життя.

Вона вражено стояла на порозі, водячи рукою по знайомій шпалері, дивилася на старий антикварний дзиґар у прихожій, який лишився йому у спадок.

— Тепер ти живеш тут?

Мов сновида, вона пройшла через його кімнату на балкон, звідки відкривалося вечірнє місто, здивовано глянула вниз і запитала:

— А де ж клен?

— Спиляли — сказав він, несучи з кухні на старий горіховий стіл кришталь, який передали на вічне користування її батьки; вони все залишили в квартирі, щоб не забирати з собою горя.

— Жаль — вона смутно зітхнула.

Але впала з таці на паркет тарілка, розлетівшись на друзки, і вона вже забула, про що запитувала.

Він стрімголов носив із кухні усі запаси, що лишилися в холодильнику, батував свіжий хліб, у який вона негайно стромила свій носик, мружачись від нечуваної насолоди:

— Цур, цілушку мені.

Торохнула у ліплену стелю пробка од шампанського, закипіло у фужерах вино, воші цокнулись за зустріч, яскраво сяяла над ними люстра, що ніколи так не вмикалася, розпочиналося свято.

— Слухай, а в тебе музика є? — запитала вона з набитим ротом — У нас там, на жаль, не дозволяється.

Життя розпочинається пайово, і він, не вагаючись, увімкнув свій новенький японський апарат, який привіз із відрядження, запульсували зелені вогники, забринів у квартирі хрипкий рок-н-рольний голос Преслі, полохаючи застиглу тишу, рвучись із вікон на волю.

Як і того разу, коли вона запросила його у цю кімнату, задуха після нестерпно важкого дня розрядилася дружною, густою, щільною, мов стіна, зливою, од’єдяуючи од усіх па світі. Клекотіли ринви, всесвітній потоп заливав нічне місто. Кипіло шампанське у кришталі, сповнюючи їх вищим розумінням цього скороминущого світу, де щастя — це лише миттєве єднання душ, крихітка секунди за зоряним часом, миттєва блискавка, що лише раз у житті освітлює шлях чоловікові і жінці, які зустрілися на великій дорозі.

Якби дозволили, він усе б почав спочатку. Адже була та мить, коли вони стояли навпроти у дворі, дивлячись одне одному в очі, уночі він складав вірші, написав на даху до відома світові: «Я люблю тебе».

— Я люблю тебе — видихнув він, цілуючи їй руки.

Хто вона?

Невже той, якого нема, дарував йому любов — і от вона прийшла до нього, сидить у своєму кріслі, п’є вино, примружуючи вії, смакує маслини, все солоне і гостре, бо так їй остогидли нектар і амброзія — насолоджується життям, забувши про все на світі.

А тоді вона сама знайшла свічку, таємнича півтемрява зробила ніч тисячолітньою, біблійною. Вона через голову скидала невагому серпанкову сукню, звиваючись, мов хвилька життя, що випадково забігла в цю академічну квартиру, аби підхопити його і понести з собою далі.

Божеволіючи, він цілував шоколадне тільце, відчував, як рипить на зубах річковий пісок, як пахне її шкіра свіжим гіркавим верболозом, кипить кров, сповнена сонця, бубнявіють груди, які гриз він, мов райські яблука.

Вона задихалася і борсалась у стерильній його постелі, шкребла нігтиками мідні атлетичні біцепси, вимагала живої любові, по-материнськи допомагала йому, керуючись жіночим інстинктом, наближалася нестерпна гостра мить, коли проскакує іскра життя, єднаючи закоханих, він застогнав, передчуваючи, як зараз усе звершиться…

Та дивна метаморфоза застигла його цієї миті. До краю напружене живе тіло враз стало чужим, збронзовілим, вийшло з-під його влади.

Він одкинувся навзнак, заплющив очі, не бажаючи вже нічого. Вона прийшла до нього, але не любила його. Це була жалість, а не любов. Вона лишилася в якомусь іншому світі, хоч була тут, думала не про нього, хоч була з ним. Скляна стіна вічно стояла між них.

Вона так старалася, але нічим не могла йому допомогти. Межу між життям і смертю у напрямі безсмертя він уже перейшов. І сам гостро й пронизливо відчув це.

Гроза минула, лиш далекі сполохи освітлювали кімнату, де вітерець коливав штори, закінчувалася учта на тризні.

Свіча догорала. Вона співчутливо і безпомічно дивилася на нього:

— Ти вибач…

Не стало ніяких меж, якими люди самі поділили світ, що завжди був єдиним, чхать йому стало на умовності, і він глухо спитав у неї:

— Ти й досі любиш Розума?

Вона винувато схилила голівку:

— Я знаю, ти завжди ревнував мене до нього, але дарма. Він любив увесь світ. Так само він любив і тебе.

Він мусив розгадати цю прокляту загадку.

— Ти любила його, бо він талановитіший од мене?

— У тебе був більший талант. Ти міг знаходити і підтримувати таланти. А ти…

Невже вона знає? Ясними очима вона дивилася у найпотаємніший закапелок його душі, бо не було вже перед нею таємниць.

— Ти сам загубив себе. Знаєш, чому ти такий нещасний? Думаєш, ти вбив якогось Розума? Ти вбив свій розум…

Хрипко вдарив дзиґар, вона стрепенулася і почала збиратися. Зуби їй цокотіли від холоду:

— Пора мені.

Невже це кінець? Він похапливо схопився:

— Ти куди?

— Мене вже кличуть. У нас спізнюватися не можна.

Він нічого не зрозумів, але вона так благально подивилася на нього, що він заходився збиратися, щоб провести її, бо не уявляв, як лишиться сам.

— Чекай, я разом з тобою.

Вони вискочили на порожню нічну вулицю, розбризкуючи калюжі, пробігли три квартали до автобусної зупинки. Світячи фарами, до лави під навісом вже під’їздив жовто-чорний останній автобус із самотнім водієм. Салон був яскраво освітлений, прикрашений живими квітами. На табличі він прочитав номер «29». Маршрут кінчився на Байковому кладовищі.

Зашипіли двері, гостинно прочиняючись, вона ступила на східці і обернулася, все ще не випускаючи його руки, ніби трималася за життя:

— Хочеш, щоб ми були завжди разом?

— Хочу — видихнув він.

— Тоді сідай.

У прочинені двері було видно порожню домовину.

— Ні! — скрикнув він і позадкував, сам не розуміючи чому, адже щойно був готовий на все.

Вона сумно всміхнулася, двері одрізали його од неї, автобус рушив нічною вулицею, вихоплюючи фарами дощові порошинки.

Розділ двадцять сьомий

Заскреготіла в дворі корба — вантажили сміття.

Сонце заливало кімнату. Пора вставати, його чекають великі справи. Інокентій Вольфович потягнувся і відчув, як ноги уперлися в бильце ліжка. Невже в такому віці він іще росте? Але ж снилося, що літає.

Він став під холодний душ, вимиваючи хміль, а коли розтерся рушником, із дзеркала подивився на нього античний небожитель — рельєфні м’язи, могутній торс, бронзова шкіра. Справжній олімпієць.

Що ж, одне життя завершено, треба починати нове.

Затріщав халат на крицевих біцепсах, став замалий, і він подався прибирати рештки нічного бенкету — зчерствілий хліб, скручену ковбасу, недопите вино. Щоб поновити блиск кришталю, слід мити його в холодній воді з синькою. Алкоголь — ворог здоров’я. Треба ж, примарилось невідь-що. Хто завів його на автобусну зупинку? Хто тут був? Оля ж давно померла…

Чорна хустка на підлозі. У квартирі стояв запах ладану. Він зазирнув у материну келію. Од розчавлених жоржин ішов земляний дух. На іконі в кутку сиділа сива голубка. Очі мала сльозливі, зажурені, ніби запитувала — як тут тобі, сину. Влетіла в прочинену кватирку. Він здригнувся і гучно заплескав у долоні:

— Ану киш, киш. Розвела тут богадільню, скоро чорти привидяться.

Суворий лик незмигно дивився на нього, Інокентій Вольфович прикусив губу. Ага, з того світу за ним наглядає. Стривай!

Крутнувшись на одній нозі, він дістав у комірчині брудний мішок від картоплі, поставив стілець і поліз знімати ікону, виріб базарного богомаза. Хватить цих докорів. Півжиття потратив на неї як люблячий син, й зараз йому спокою не дає.

Обценьками він видер цвях, і в кутку лишилася порожня прямокутна пляма, обросла павутинням. Добре, що ніхто з колег цього ніколи не бачив. Запах ладану в’ївся у стіни. Тільки ремонт! А поки, щоб не так впадало у вічі, слід замовити через Дяченка на комбінаті щось злободенне.

Він уже стромляв ікону в мішок, коли на підлогу впав заткнутий за оклад пожовклий аркушик. Машинопис був блідий, літери стрибали, фіолетова печатка вигоріла, і він ледь прочитав, що цим документом подружжю Унксових, бездітних, передається на виховання хлопчик, батьки якого невідомі, знайдений на автобусній зупинці.

Он воно що! Ось чому між них завжди була стіна, ось чому вони його не розуміли.

Виявляється, сирота він, сирітка, а-ха-ха-ха.

От тобі й син пролетаря. Інокентій Вольфович озирнувся і зіжмакав трухлявий аркушик у кулаці. Голі стіни більмами дивилися на нього. Хто ж він?

Прикрі події забрали з його життя цілий день.

До інституту він прибув трохи раніше. Робота стала його шиттям, а життя — роботою.

На козирку двоє співробітників припасовували нове гасло. Його вказівка неухильно виконувалася. Після урочистого введення апарата в дію на мітингу товариш Дяченко заходився по системі інтербачення занадто підкреслювати видатний особистий внесок свого директора в світову науку, мало в ноги не кланявся… Вам, великому творцеві комунізму, зобов’язана вітчизняна наука тим, що своїми геніальними працями ви збагатили і вознесли її перед усім світом, оберігаєте її від небезпеки відриву од запитів народу, допомагаєте їй одержувати перемоги над реакційними, ворожими народу вченнями. Корифей передової науки, ви особисто, на дозвіллі, розкрили ряд найважливіших законів в усіх галузях і відомствах науки… Довелося поправити товариша, вказавши на роль особистої скромності.

І тепер з комбінату надійшло гасло, що цілком відповідало сучасним вимогам: «Хай живе нечувана особиста скромність товариша Унксова!»

У приймальні нікого не було — лиш стояли паки виготовленої документації, готові до відправлення. Товариш Дяченко, певне, вже збирав наукову інформацію в курилках, поки не обладнаних енцефалографами.

Торкнувшись дверей, Інокентій Вольфович відчув, як калатає серце. Солідний учений, а хвилюється, мов хлопчик перед побаченням. Ця унікальна скриня стала для нього усім.

Ступивши в кабінет, він позадкував. За час його відсутності скринька виросла майже під стелю, маючи вигляд п’ятитонної. Його робочий стіл було розчавлено, клітку з папугою сплюснуто. Скринька витіснила директора з його апартаментів, лишивши вузьку щілину при вході. Однак їй можна було пробачити. Коли трапилися ці печальні клопоти, він доручив їй замінити себе на відповідальному посту, і, судячи з документації, вона сумлінно виконала покладені на неї обов’язки. Звісно, росла над собою.

Зачувши його прихід, скринька радісно задвигтіла, втягнула повітря, роззявила мідну щілину г вірнопіддано привітала:

— Товаришу Унксову — ура, ура, ура!

На підлозі були сліди квашеної капусти, вінегрету, огризки інструкцій — на апетит вона, певно, не скаржилася. Щілина не закривалася. Його ревна помічниця вимагала подяки за вірну службу.

Інокентій Вольфович розгублено полапав себе по кишенях. Всі інститутські фонди та особисті запаси скринька давно вичерпала. Доводилося брати в борг у майбутнього. У потайному пістончику лежала загорнута в хусточку тонка, виношена материна обручка — передбачливо зняв у морзі.

Благородний метал збудив у скриньці незнані почуття. По мідних її боках пробігли замислені хмаринки, вона напружилася, замугикала собі під ніс щось речитативом, зашкребла пером, а затим урочисто виголосила:

— Товаришу Унксову — таланту над талантами присвячую!

З щілин урочисто виповз сувій на гербовому папері, писаний китайською тушшю. Струсивши пісок, він прикипів до нього очима. Це були вірші, викладені не індустріальним ямбом, а епічним гекзаметром:

Роль видатну слід відзначити Вашу в науці,

Стійкість ідейну, громадську активність, авторитет в колективі.

Ви меценатом для всіх є талантів з народу,

Що розквітають всебічно і гармонійно, тягнучись вгору,

Де Ви один стоїте над всіма — сонцесяйний…

Виявляється, в скриньці, окрім канцелярського, завжди жив поетичний дух! У ста тринадцяти рядках була складена ціла поема про нього, де оспівувалася його трудова біографія, відзначалися організаторські здібності, державка мудрість. Дві скупі чоловічі сльози навернулися на щоки, коли зайшлося про бойових побратимів, що не дійшли до цих світлих днів тернистим шляхом.

Хіба не варта вона була усіх жертв? Ось вона, любов, яка йому потрібна. Не особиста, а всенародна. Слава, яка переживе віки. Новими очима побачив він себе в бронзовому боці скриньки. Просто шедевр. Він не стримався і міцно поцілував її в кисленьку щоку.

У кабінет делікатно постукали, шлюб на небесах було зруйновано, Інокентій Вольфович невдоволено обернувся.

До кабінету просунувся стривожений товариш Дяченко:

— Дозволю вас потурбувати, але до моїх вух надійшла обурлива інформація.

— Яка ще? — буркнув Інокентій Вольфович.

— Людська невдячність не має меж. Наш молодий співробітник Петро Зозуля, якого ви великодушно пригріли під своїм крилом, замахується на святині. Сам чув, патякає в курилках казна-що. Єретик. Мовляв, ви весь інститут примушуєте працювать на себе, народні таланти не дістають в нас підтримки, а так далі тривати не може. До революції закликає, науково-технічної!

Інокентій Вольфович, якого спустили з сьомого неба на грішну землю, насупився:

— Так і каже? Ви не перебільшуєте… перебільшуєте?

— Слово в слово. Підриває ваш науковий авторитет.

— Не мій… мій, а державного інституту,

— Брали на роботу мовчуна, а він язик розпустив.

Інокентій Вольфович потер чоло:

— Варто було б його підкоротити. Тільки не зрозумійте… зрозумійте мене буквально. Зробіть це без пролиття крові.

Усю ніч важкі сумніви роздирали Івана надвоє, немов душа з тілом прощалися.

Чи правильно зробив, коли не погодився віддати свою скриньку до рук директора? Хіба має він право заради власних інтересів позбавляти державу державних цінностей?

Та чогось уявлялося, як нужденні батьки, щоб дитяті краще велося, його в найми до багатія віддають.

По хвилі знов думав — яка різниця, чиє ім’я добра справа носитиме? Без нього дадуть їй хід. Мовчи, серце! Не виведеш сам своє дитя в люди. Сконає на руках. Таки правду казав директор — не патріот він.

Не пускала гордість, та гнув шию обов’язок. Змарнілий, лиш очі світяться, знову стояв він перед інститутом на Лисій горі.

Треба даром віддати, щоб зовсім не пропало.

Отримавши нові замовлення від міністерств та відомств, Інокентій Вольфович звично дістав із скриньки перше готове рішення і був приємно вражений — проект також викладався віршами. Проте не гекзаметром, а дактилем. Другий — анапестом. Третій — хореєм…

Дехто писав дисертації іноземними мовами, але щоб віршами — такого він не чув. Цифри і дефініції читалися, мов шекспірівські сонети. Од блаженства він заплющив очі.

Чого ще бажати?

За дверима почулася суперечка, хтось когось не пускав, а тоді поріг переступив худий, оброслий, виснажений чоловік із фанатичними очима, тримаючи біля грудей чорний ящик:

— Знову я до вас. Кажуть, ви єдиний заклад у столиці, де цим займаються.

Інокентій Вольфович протер очі:

— Не впізнаю… впізнаю. Хто ви?

- Іван я, ну, там три подвиги… Згадали?

— А… Чого ще хочете?

— Прийшов свою скриньку віддати. Даром. Не треба мені авторства, тільки візьміть.

— Так вона нічого не може… може. Було ж офіційне випробування.

Жалібно, невміло підморрнув Іван, схилив голову:

— А ви неофіційно, самі спробуйте.

Байдуже глянув Інокентій Вольфович на миршаву саморобку. Безсмертям він уже був забезпечений.

— Натисніть на оцю кнопочку і зажадайте, чого хочете.

Ліниво тицьнув Інокентій Вольфович у дешевенький сенсор, в голові було, як у літньому небі, і не блиснув з вічка промінь, ніби навіки згас апарат. Шмат мертвого заліза. Шарлатан! А він ще побоювався конкуренції.

— От бачте? Таке нам і даром не треба.

— А можна, я до товаришів Петюнька й Дворковича схожу? Раптом їм знадобиться?

Інокентій Вольфович позіхнув:

- Ідіть з богом.

На зеленому моріжку біля бетонного погреба голі по пояс молодці, розпікши на вогнищі каміння, пропарювали бочки, шаткували капусту, перебирали огірки та помідори. Сам товариш Петюнько зустрів його по-пролетарськи:

— Якого хрена? Бач, у нас скіко роботи?

— Може, вам мій апарат знадобиться? Зважив його в руках Петюнько:

— А чого, давай. Покладу його на капусту і побачимо, що весною вийде.

У товариша Дворковича якраз йшло чергове засідання. Прорвавшись у перерві, Іван сумирно запропонував свій апарат для розвитку теорії. Товариш Дворкович дістав із столу порожню шухляду, підняв червоне запилюжене сукно і запропонував:

— Кладіть сюди. Всяка теорія мусить пройти випробування часом. Зайдете в наступному тисячолітті.

Вийшов Іван за ворота, обернувся. Хмара гайвороння кружляє над інститутом, глухий паркан одкидае чорну тінь, стирчить із зелені стара дзвіниця, світить хрест сусальним золотом — монастир та й годі. Навіть жебрак є!

Плюнув і сказав до неба, безсило стискуючи кулаки:

— Нема тут правди!

Рушив Іван на Виставку досягнень народного господарства. Може, тут хто зверне увагу.

Тільки ступив через тріумфальну арку, як ударив духовий оркестр, вітер розніс мікрофонний голос:

— Раді вітати дорогих гостей!

Здивувався Іван — невже це у зв’язку з його приходом. Але ні. Вітають учасників міжнародної ярмарки здобутків науково-технічного прогресу.

Народу та народу.

Зазирнув у японський павільйон. От дива так дива. Роботи-маніпулятори вітають кожного за руку, кажуть кілька ласкавих слів. Комп’ютер вгадує бажаючим долю по долоні. Пласка газова плита висить на демонстраційному стенді. Ліжко на магнітній подушці. Помідорне дерево, квадратні кавуни, щоб зручно було штабелювати.

Але найбільше роззявляк біля універсального комбайна. Все може! Кидаєш в отвір відро нашого сміття, а з протилежного боку виходять кінескопи для кольорових телевізорів, керамічні циліндри для автомашин, інтегральні схеми для комп’ютерів. Ахає народ, дивується.

Гірко і кривдно стало Іванові. Має ж за спиною ще універсальніший і компактніший комбайн. А головне — ніякої спеціальної енергії не споживає. Досить трохи подумати — і все буде.

Та й наші можуть, коли захочуть.

От Інститут надтвердих матеріалів які скарби виставив. Штучні алмази та ще твердіші матеріали — гексаніти й ешиніти. І змогли ж, розуму ні в кого не позичали.

Поруч — Інститут Патона. Іноземці до зварювального комплексу прицінюються — у мороз та пургу працює. Ось унікальні апарати — один у відкритому космосі побував, другий — на дні океану метали зварює.

Все може наша наука.

Не було в тому славному ряду лиш знайомого Іванові інституту, який цілу Лису гору займав. Не виставив він жодної розробки, тільки ударні зобов’язання до трьохтисячного року на яскраво оформленому панно.

Примостився Іван на тому місці.

Розіслав мішок на асфальті, сів на цеглину й покупця чекає, мов баба з відром картоплі при битій дорозі.

Уже й сонце хилилося до вечора, сім потів зійшло з Івана од переживань, сорочка на спині взялася корою, та обходять його мимо, позирають, мов на жебрака.

Може, думає, реклами не вистача? Прокашлявся та як заспіває Лазаря хрипким гнівним голосом:

— Диво-апарат, чудо-апарат, налітайте, не зівайте. Очі протри, побач параметри. Переконайся кожен, що все на світі може!

Став обходити його вчений натовп, крутять пальцями біля скронь, мовляв, ненормальний.

Ще нижче сонце сіло, обезлюдніла алея, коли простує до нього іноземець — у чорному костюмі, срібна борода, чорні східні очі, акредитаційна картка на грудях.

— Вас іст дас? Що це таке?

— Універсальний матеріалізатор мислительної енергії.

— Не понімайт.

Узяв Іван цеглину, навів апарат на неї, вихопився промінь, закрутилась цеглина у фіолетовому ядрі, перебудовуючи внутрішню структуру, і впала на асфальт важка жовта цеглина тієї ж форми, але іншого змісту. Спробував іноземець її підняти, та не зміг:

— Аурум? Золото?

— Я-я — зраділо Іван підморгує, знай, мовляв, наших.

Витяг з кишені іноземець пухке портмоне, а звідти — валюту.

— Ми укладайт з вами угоду. Будете працювайт на нашу організацію. Ми давно за вами пильновайт.

Кров кинула Іванові в обличчя. Невже для нашої великої науки ного апарат нічого не вартий, а іноземці готові за нього долари-франки викладать.

— Создавайт вам умови, давайт лабораторія, підписувайт контракт, переїзжайт у наш луччий світ.

Витяга він гербовий папір, ручку із золотим пером і простяга Іванові.

Спокуслива була пропозиція. Ніякої тяганини. Але взяв ручку і відчув, ніби вона розпечена. Невже й правду казав директор — не патріот він? Рішуче одхилив пропозицію:

— Не продається.

Клацнула у незнайомця щелепа, потекла з рота слина, просичав він; «О, дьяболо».

Враз упізнав Іван у буденному іноземці нічного вершителя зловісної антилюдської програми. Так от у який кращий світ його запрошували, от на кого він мав працювати.

Вхопив він апарат, але щез іноземець, загубившись у натовпі, котрий курсував між розважальних атракціонів, вигулькнула чорна спина ще раз і пропала.

Втер Іван холодний піт з обличчя. Сам він стояв на алеї, і наближалися до нього двоє міліціонерів з рацією.

Відправивши Івана, Інокентій Вольфович знову взявся до праці. Конкурентів відтепер не було. Дивно, як тільки він міг сприйняти ярмаркового шарлатана за самородок?

Врешті-решт восторжествував справжній професіоналізм. Любо-дорого було дивитися, як вирішує скринька складні завдання різних міністерств та відомств, об’єднані внутрішньою ідеєю — що робити, аби нічого не робити.

Під обід вона почала писати проекти білим віршем, витонченою технікою з алітераціями приголосних. Вживалися тут метафоричні верленівські порівняння з рівнем кращих зарубіжних зразків, блискучі гіперболи в дусі Лорки щодо майбутнього економічного ефекту. Вона вся горіла на сонці, переживаючи стан натхнення. Скінчивши останній верлібр, змилена трудівниця одсапалася і манірним бід пережитого піднесення голосом мовила:

— На сьогодні все. Музу зраджують сили… Чи не пора б… пора вгамувати голод та спрагу?

— Бенкет! — сплеснув у долоні щасливий Інокентій Вольфович — Бучний бенкет для нашої славної трудівниці! Нічого не шкода. По праці — і шана!

Двоє петюньківців на чолі з Петюньком з гуркотом вкотили до приймальні стемнілу діжку, вибили днище, і дихнуло звідти столітнім монастирським медом. Свято почалося. Петюнько набрав повний ківш, поклонився скриньці в пояс, ласкаво просимо, щілина роззявилася, і добре відро золотистої запахущої рідини щезло в темному горлі.

— Хух — скринька солодко примружилася, набрала повні груди повітря і виголосила: — Слава нашім отєчєствєнним практикам! Ура, товаріщі!

Дворкович на чолі молодих теоретиків дав зажувати їй перехідним прапором, попередньо знявши його з древка. Цю пікантну страву вона теж оцінила гідно:

— Слава нашім отєчєствєнним теоретикам! Ура!

Щілина одкрилась для нової порції. Скринька готова була служити кому завгодно. Цього разу, пам’ятаючи правило: «Хто годує, той і найрідніший», ківш узяв до рук сам Інокентій Вольфович, кинувши на закуску товстелезну оксамитову книгу для почесних гостей. Скринька облизнулася і вдячним, левітанівським басом віддала йому належне:

— Гм, як це буде по-вашому, по соврємьонному… Хай живе наш безсмертний вождь і учитель товариш Унксов, у особі якого геніально поєдналися теорія та практика! Ура, товаріщі, що переходить у бурхливі овації!

Інокентій Вольфович зверхньо глянув на підлеглих, випнув груди і зачерпнув нову порцію…

Сонце вже сідало за гору, у приймальні стояли порожні бочки — з-під меду, браги та пива, капусти й огірків, скрізь по мідних боках скриньки було поналіплювано знаків якості, тріумфальний обід, під час якого захмелілі молоді теоретики та петюньківці почали брататися, пити на брудергаафт, а тоді рушили до дівчат-лаборанток, ішов до свого завершення.

Вони лишилися наодинці, коли сита хмільна скринька раптом гикнула і зчужіло, не впізнаючи, дихнула перегаром у обличчя Інокентію Вольфовичу:

— Ти хто?

Інокентій Вольфович, який також дозволив собі похмелитися, хоч і без того був п’яний од пеанів на свою адресу, поплескав свою вірну помічницю по щічці:

— У-у, забула бідненька. Директор інституту, який тебе відкопав і модернізував. Твій вождь і учитель.

Скринька непевно плямкнула, зверхньо скривилася і переконано заявила:

— Ти — ніхто.

Інокентій Вольфович сторопів. Вона вже зовсім не знала міри. Цікаво, цікаво. Стримуючи себе, він чемно запитав:

— А ти хто?

Скринька надула мідні щоки, відкопилила губу і грізно, зовсім тверезо рикнула:

— Дурень! Я тут у вас цар і бог! Д-думаєш, я тобі служу, н-ні, ти мені служиш.

Інокентій Вольфович позадкував, відчувшись школярем перед старим всевладним учителем.

— Неуки! Папірця без мене написати не можете! Гнать вас усіх треба утришия! Пшол вон!

Вона наприндилася, геть випираючи його з кабінету, розростаючись на очах. Інокентій Вольфович відступив у приймальню, безпорадно озирнувшись. Треба було щось робити. Добре хоч ніхто не бачить. Вочевидь, на базі алкоголізму у неї почалася манія величі.

Але тут скринька знову гикнула і, забувши попередні погрози, почала підлабузнюватися, лизнула його крізь двері довгим чорнильним язиком, принизливо каючись:

— Хто я без вас — ніхто. Благодійнику, дозвольте вашу ручку поцілувать. Вірою і правдою… Бо озпамєновапіс больших заслуг провозглашу соціалістіческим царьом! Не дмися. Скажи краще, у тебе дружина с? А батько з матір’ю? Сирітка? І я сирітка…

Вона схлипнула, зі щік покотилися п’яні сльози, безсумнівно, перепила і дістала білу гарячку, знову налякала його службовою невідповідністю, тоді спробувала хором заспівати: «Боже, царя храпи», збилася і густо захропла.

Інокентій Вольфович, оговтавшись, вже презирливо стежив за цими хмільними вибриками. Всі ці генії однакові, у всіх характер — не дай бог. Але він мусить бути вищим од цього. Його геній — над геніями.

А все ж це гарна ідея — зробити його царем, не проклятим дореволюційним, а нашим — революційним!

Склавши руки на грудях, він замріяно подивився у перспективу. Враз загорілося над дзвіницею нове сонце, здійнялася вона в повітря, розпадаючись па валуни, у шибку вдарила туга хвиля, закладаючи ватою вуха, він одхилився, і скло брязнуло об протилежну стіну, розсипаючись на міріади скалок. Глухий грім пробіг під землею.

На поріг заскочив торжествуючий товариш Дяченко і підніс угору чорний палець:

— Ось, догрався цей Петро Зозуля. Попросив його бібліотеку рятувати…

Хіба міг він чекати завтрашнього дня, коли дізнався від товариша Дячекка, які скарби під землею тисячоліття пропадають.

Нарешті реальна справа. Не міг вій далі терпіти того гігантського переливання з пустого в порожне, яке йшло в інституті. Не па науку він працював, а на директора. Не можна було далі такого допускати — треба бити па сполох.

Але з ким не заговорить у курилці — ніхто його не розуміє. З того дня, коли не дав сина у жертву науці — довкола глуха стіна мовчання. Дивно, коли був німим, то па руках носили, а як заговорив — дивляться мов на ненормального.

Був на кого душі гріх, випустив віті па волю нечисть, то мав спокутувати його науковим сподвижництвом. Але цього разу він буде обережним і обачним, нічого не відкриватиме, не переконавшись у повній його безпеці для людства.

Хлипали від легких протягів обірвані шматки толю на вікнах дзвіниці, зовсім близько під землею лежала безсмертна бібліотека, яку неодмінно прочитав і поверне світові його крилатий хлопчик. Ріс він напрочуд. Прилине було ввечері, сяде на плече, зазира в книжки й питаються: «А що це слово, тату, означає?» За тиждень вивчився читати. Тітка Клава в нього книжки забирав, щоб очиць собі не зіпсував. Звісно, його син ніде далі від нього.

Щоправда, зовсім не схожий, але й не повинні діти буть подібними на своїх батьків. Важко уявити, що сталося б на землі, якби розмножилися клонувашіям з одного нігтя директора мільйони йому подібних. Цивілізація б зупинилася…

Петро сплигнув у яму, чиркнув сірником. У піші лежали смолоскипи. Глиняні приступки круто спускалися донизу. Справді — потаємна монастирська печера. Він ступив три кроки, у ніс вдарив зовсім чужорідний тут сучасний запах бензину, нога зіспорснула, смолоскип вилетів з руки, котячись хідником, і дихнув йому б обличчя страшний, вогняний змій.

Відторохкотіло по даху каміння, замість дзвіниці куріла свіжа воронка, на схилі гори провалилися вниз старі монастирські конюшні. Бібліотека була похована павіки.

— Згорів у геєні огненній — перехрестився товариш Дяченко — Сказано ж у писанії: «Мовчання — золото».

Ніде не знаходив собі місця Іван. Блукав містом між людей зовсім чужий і непотрібний. Гухнув десь далекий вибух, стрепенулося серце — чи не кличе хто на допомогу, та ніхто у велелюдді не звернув на це уваги. Певно, до всього звикли.

Стільки людей на світі, а кожному потрібна одна-єдина людина.

Отак вийшов він з вечора до нічного вже Дніпра, що багато чого бачив у своєму житті, сів на гранітну приступку і відчув, що нема його. Сидить замість нього хтось інший.

Нахилився він над темною дзеркальною водою, яка все приймала і прощала, мов та могла дати відповідь.

— Що ж ти накоїла, Маріє?

Місяць осявав темне плесо, завирували глибини, і побачив він перед собою змарніле Маріїне обличчя, що коливалося під сріблястою непроникною плівкою, зашепотіли її припухлі, покусані вуста нечутні, але зрозумілі слова:

— Я люблю тебе, Іване…

Розділ двадцять восьмий

У сні з небес до його апартаментів опустилося двоє ангелів, товстий і тонкий, стали навколішки, вручили золотий німб і сповістили про рішення небесної канцелярії перевести його у сонм безсмертних, присвоївши почесне звання «Святий Інокентій».

Підхопили вони його на руки, знялися над нічним містом, де працювали у третю зміну комбінати та заводи, виготовляючи невідомий продукт, якого не хотів ніхто зокрема, але всі робили разом, і понесли у рожеве вікно світання, назустріч сонцю. Однак пролунав над вухом дзвінок, ангели кинулися врозтіч, і полетів він з захмарної висоти на грішну землю…

Гойднулося, рипнуло ліжко — і він розплющив очі.

Сонце заливало кімнату, де тепер був музейний порядок. Майбутні екскурсанти побачать суворий аскетичний побут святого в науці. Золотий соп. Він возстав із ліжка, велично подався до ванної, згадуючи у подробицях знак про переведення його у богорівні.

Із дзеркала дивився на нього справді безсмертний геній усіх часів і народів — над рудими кучериками розливався осяйний німб, члени були нетлінні, важкі, бронзові, статура — гармонійно розвинута на основі комлексного підходу.

Син божий!

Для завершення образу не вистачало однієї дрібниці. На кухні він сплів вінок із супового лаврового листя, одяг на шию, вдихнув неземний аромат, од якого солодко запаморочилася голова.

Так от чий він син, можливо, внук. Він давно це відчував, безсмертне походження завше нуртувало в крові, розділяючи його з названими батьками-плебеями.

Перед ворітьми інституту машину зупинила стривожена, розпатлана жінка з дитиною на руках. Ніколи йому було говорити з нещасною, але вона стала посеред дороги:

— Скажіть, де Петро Зозуля, він у вас працює? Інокентій Вольфович вказав очима на небо, скорботно підкопи ливши вуста:

— Учора ввечері він віддав своє життя заради науки.

— А як же його син? Що буде з ним? Таке нещастя…

З ослаблих її рук випурхнув уже знайомий золотоголовий малюк, затріпотів білими крильцями, дзвінко засміявся, тикаючи пальчиком у Інокентія Вольфовича, підлетів і, пустуючи, вирвав з вінка лавровий листочок. Інокентій Вольфович закипів гнівом — як він сміє обривати його лаври!

— У дитбудинок його треба. Там з нього зроблять дисциплінованого громадянина.

Одчинивши вікно у готелі, Іван побачив, як просто перед ним на дах сіла голубка, схожа на ту, яку він у своїй хаті над вікном вирізьбив, тримаючи в червоному дзьобику лист трикутничком. Писала Марія:

«Коханий мій Іваночку!

День і ніч болить мені серце. Жду не діждуся хоч звісточки од тебе. Оголосили у нас амністію, і все тобі вже простили. Храпченко щодня бігає, запитує, де пропав. Коваль їм треба. З бабою Панихою біда случилася. Після Іллі три дні не виходила з хати, то зламали двері, а в ліжку замість неї знайшли здоровенну сліпу жабу при смерті…»

Наче блискавка ніч осяяла. Так от хто на майдані тоді стрибав, злі чари напустив. Бач, що, підла, хотіла зробити. Прикинулася Марією, щоб навіки його з нею розлучити.

«…Нині здається мені, Іваночку, що при надії я ходжу від тебе. Бачила якось лихий сон, що міська п’явка до тебе присмокталася, дитину обіцяє, але боюся, що то баба наворожила, щоб посварити нас. Повертайся, Іване, тільки ти мені потрібен.

Твоя навіки Марія».

Її були слова — ніби живі вуста з паперу проступили. Засміявся Іван, звільняючи душу від каменя, і випростав спішу. Ні, він ще побореться тепер, піде скаржитися вище. Повинна ж хоч вище бути правда.

Немов на святковому мітингу, усі співробітники інституту юрмилися на площі, стривожено задерши голови. Інокентій Вольфович вийшов з машини, і натовп розступився, даючи дорогу, перешіптуючись між собою.

Він самовдоволено відзначив, що явився народові у всім блиску. Інакше б чого такі у всіх були круглі очі, витягнуті щелепи, запала така глибока тиша?

Але тут він помітив певний негаразд. Дах на інститутові піднявся вище звичайного на три метри і сидів на велетенському мідному кубові, боки якого прозирали й крізь вікна. З щілини на рівні третього поверху, мов листівки, вилітали папери, встеляючи майдан, кружляючи на хвилях осіннього вітру. Всі у натовпі тримали ті листівки, набивши ними повні кишені.

Коридором побіг йому назустріч Яків Лукич, посмикуючи на ходу шиєю, спинився за три кроки, очі мав олов’яні, ніби не впізнавав свого директора, а тоді подав і йому листівку.

Інокентій Вольфович прикипів до неї очима. Там був уривок з якоїсь нескінченної поеми, у якій його підлегла скринька нині славила саму себе.

Епічним гекзаметром вона викладала свою божественну роль у історії людства, яким завжди керувала, будучи земною намісницею небесного владики, волю якого втілювала серед широких верств. Оспівувала вона власну мудрість та проникливість, що дозволила їй гідно пройти усі злами епох, суспільних формацій, вогонь найреволюційніших революцій, анітрохи не втративши своєї моці, навпаки — засвоїти все нове, розвивати і примножувати тисячолітні традиції…

У неї розпочалася очевидна манія величі, бо ніде жодним словом не було згадано про видатну роль генія всіх віків і народів, учителя людства Інокентія Вольфовича Унксова, який власноруч викопав її з багна, годував і поїв. Всі, всі ці таланти такі невдячні.

Зіжмакавши аркушики, він кинув їх собі під ноги:

— А де товариш Дяченко?

— Поїхав на комбінат за вашим пам’ятником.

Рушив Іван шукати правду вище. Блукав довго верхнім Печерськом поміж гранітних кам’яниць, напитував дорогу, доки не дійшов до солідної установи на сім поверхів.

Оббита вона була зовні дерматином, щоб звуки життя до вух працюючих не долітали, не заважали мислити.

Прискіпливо звіряв картку з Івановим обличчям черговий, але пустив, порадивши бути схожим на свою фотографію.

Тихо тут було, мов у склепі.

Постукав у перші-ліпші двері, зайшов, а за канцелярським столом — товариш Петюнько сидить, чай п’є, салом закусює, піт рукавом втирає. Копія того, що в інституті, тільки трохи товща і старша. Блимнув він на Івана:

— Ви, товаришу, з якого питання?

Так і так, Іван йому. Винайшов апарат, а йому ходу в усім відомому інституті на Лисій горі не дають. Скрізь бюрократи засіли, а один професор Петюнько взагалі запропонував його апаратом капусту приважувати.

Збагрянів тоді цей Петюнько та як гахне кулаком по столу:

— Як ти смієш увесь славний інститут чорнити! У людей фактичеськи видатна трудова перемога. Такий апарат створили, що практичеськи всі міністерства та відомства задовольня. А ти у людей під ногами плутаєшся, працювати заважаєш.

Встав Іван, розуміючи, що не чують його, помовчав і сказав:

— Я змушений буду скаржитися на вас вище. Зареготів тоді цей Петюнько:

— Ох і налякав. Чули вже прб твої подвиги. Якийсь там триголовий Змій. Що ти людям казочки розказуєш? Ти їм спершу те дай, що їм сьогодні для повного щастя потрібно.

Подався Іван на другий поверх. Зайшов у кабінет і очі протер. Знову сидить за столом Петюнько, тільки ще старший і грубший. Глянув вовком і поклав телефонну трубку. Запхав у вуха вату і каже:

— Слухаю вас.

Так і так, Іван йому. Збагрянів Петюнько, притулив долоню, щоб краще було чути:

— Що-що? Наклепи на нашого брата-демократа розпускаєш? Ми тут сліпнемо від паперів, а ти нас гряззю поливать?

Встав Іван:

— Я буду скаржитися на вас вище.

Зареготів Петюнько:

— Давай, давай. Ходить тобі не переходить.

Що не підніметься Іван вище, то ще дебеліші Петюньки в кабінетах біля телефонів сидять. І зрозумів тоді Іван: все це — одна сім’я.

На сьомому поверсі заходить у такий кабінет, що гукнеш — і луна сім разів одіб’еться. За столом головний сидить. У сірому костюмі, сам увесь сірий, під носом — вусики, схожий на гладкого пацюка. Обнюхав його апарат, Івана з голови до ніг, запропонував чаю, вислухав усі скарги і зняв золоті окуляри з червоних очиць:

— Не можу… можу з вами погодитися. Що б ви не казали… казали, а інститут на Лисій горі — це наша визнана кузня кадрів. Ось мене, наприклад, там також виростили. Останнім часом у них гігантське зростання. Розроблено унікальний апарат. От ви кажете — бюрократи засіли. А ось переді мною документи. І ви уявляєте — написані не канцеляритом, а справжніми віршами. Подумайте, чи здатен бюрократичний апарат складати поеми?

Розгубився Іван. Для таких речей потрібен був талант.

— Запевняєте нас, що ваш апарат все може. Припустимо. Але давайте відверто: навіщо нам два апарати, які все можуть? Непотрібний… потрібний паралелізм. Хіба бачили ви людину з двома головами?

Вийшов Іван на вулицю і лише тут побачив на установі скромну вивіску: «Академія демагогічних наук».

Затягали небо осінні хмари, збиралися птахи у вирій, блиснув останній сонячний промінь і згас.

— Нема тут правди! — гірко мовив Іван.

Озирнувся, а вже підходять до нього двоє міліціонерів з рацією.

Приголомшений Інокентій Вольфович стояв серед майдану, велично зберігаючи мовчання — ознаку державної розважливості та мудрості, бо не знав, що діяти. Все це означало двірцевий переворот, а його підлеглі роз’їхалися, і нікому було захистити керівну особу.

Нарешті загув двигун, на алеї з’явилася вантажна машина, на кузові якої бронзовіла спіраль.

З кабіни вигулькнув радісний товариш Дяченко, який з самого ранку, певно, займався цим питанням, вдоволено оглянув натовп і підбіг до товариша Унксова:

— Чудесно! Уже всі зібралися на мітинг? Який у нас свідомий народ. Зараз будемо відкривати.

Вантажівка під’їхала до порожнього п’єдесталу, шофер одкрив борт, товариш Дяченко заклично махнув, гукаючи добровольців, юрба дружно посунула вперед, бо скучила за твердою рукою.

— Знімайте, товариші.

Спіраль наполовину зіпхнули з кузова, вона хитнулася, перестрахувальники негайно метнулися вбік, спіраль брязнула об бетон і застрибала, наче пружина, скалічивши кількох роззявляк.

— Ну як, подобається вам?

Інокентій Вольфович мовчки замотав головою. Це було зовсім не те. Зараз він утре носа своїй роздутій мідній задаваці, яка збожеволіла на грунті власного культу. Він прокректався і твердо сказав:

— Я сам!

Ступаючи бронзовими ногами по бетонних плитах, він царствено підійшов до п’єдесталу, спробував вистрибнути, але був занадто вагомий для таких жестів, тому товариш Дяченко підставив йому свою спину:

— Так вам буде зручніше.

Випроставшись на п’єдесталі, бронзовіючи в останньому промені осіннього сонця, що визирнуло крізь хмари, холонучи од власного безсмертя, він скрутив дулю і впівоберта тицьнув її своїй знахабнілій суперниці. На ось!

Товариш Дяченко прокашлявся і дзвінким, наче сурма, голосом урочисто виголосив:

— Мітинг, присвячений відкриттю пам’ятника нашому геніальному директорові, вождю і вчителю товаришу Унксову, дозвольте вважати відкритим…

Ударив грім бурхливих оплесків, Інокентій Вольфович од насолоди заплющив очі і завмер на п’єдесталі, ставши пам’ятником самому собі.

Ішов Іван вулицею, здіймав руки до неба, говорив сам з собою. Нарешті спинився на роздоріжжі біля подзьобаного кулями Арсеналу, де колись робітники взяли владу у свої руки. Подивився він на долоні — порожньо там було, тільки зжовклі мозолі.

Кружляв осінній вітер жовте листя, бігли повз нього перехожі, нікому не було до нього діла. Кривдно, недобре всміхнувся.

Якщо нікому не треба, то чого він має страждати? Два шляхи у нього було. Один ясний — униз, на метро, додому, у глину, з якої вийшов, а другий — невідомо куди, у божевільню…

Хотів ступити на ескалатор, куди легше, але відчув, що тримає за спину остання надія — а раптом? Гайда, гайда додому, то, видно, тільки в казках Івани перемагають. Набичив шию, рвонувся, щоб ступити на східець, а душа трима. Скреготнув зубами, розлучаючись із душею, і поїхало вниз спорожніле тіло, відкриваючи на спині страшну криваву рану.

Гола, самітня, беззахисна лишилася душа його, тягла за тілом руки і волала:

— Куди ж ти?

Затріщали враз інститутські стіни, зареготала викопна скриня могутнім мідним басом:

— Га-га-га-га-га. Ану на коліна, смерди! Указом номер один оголошую себе богом над людьми. Ура, товаріщі!

Ще наприндилися мідні боки, загойдались, падаючи, стіни, сахнувся натовп, рвонув геть вільним проходом товариш Дяченко, прикусивши язик, гупнули старі стіни на площу, накриваючи тих, хто був менш прудконогий, і витнувся назовні мідний куб завбільшки з піраміду Хеопса.

Постояв він мить, почали вихилятися, моз криві дзеркала, його розтягнуті, благенькі мідні боки, не витримував власної монументальності та величі, тріснула, розсідаючись, обшивка, відкриваючи таємницю, яку сховав у собі.

Порожньо там було. Зміст перейшов у форму.

Розділ двадцять дев’ятий

Причвалало порожнє Іванове тіло на вокзал, тупо вистояло довжелезну чергу до каси, взяло на останні гроші квиток у загальний вагон і примостилося в тамбурі біля туалету.

Поринув поїзд у ніч, зацокотіли колеса, захлипали гармошки у тамбурі, ніби хто похоронний марш грав, курило тіло і кашляло, бралося зморшками, щохвилини старіючи.

Городами, ховаючись між конопель та соняшникового бадилля, пробрався Іван до рідної хати. Постукав у вікно, одсунулася фіранка, визирнула змучена Марія, не впізнала його, а тоді злякано прикрила рукою рот.

Сів він до столу, поставила перед ним Марія миску борщу, сама сіла навпроти і так дивиться, ніби він з того світу повернувся. Піднесе Іван ложку до рота і опустить. Сидить, наче вигоріле дупло. Потому звівся і сказав зчужіло:

— Пора мені на роботу.

Ступив він до кузні, а там чорно і порожньо, лиш вітер дверима рипить.

Горно вже давно вихололо, попіл дощ подзьобав, у комині виє, вода в шаплиці жабуринням поросла, жаба на нього скляні очі вибалушила, розтягла рота до вух. Здрастуйте, мовляв.

Оце й усе його зотліле щастя.

І все скринька наробила, випила його мозок, лишивши старе тіло доношувати. Здер, ніби живу, вже прирослу до спини, поклав на ковадло, узяв до рук найбільший молот.

Поплював на долоні, зітхнув важко, замахнувся, вкладаючи всю зневіру у м’язи, полетів молот донизу, набираючи ваги, торохнув об скриньку, смертельно зойкнула вона чистим дитячим голосом й розлетілася на шматки.

І лишився на ковадлі скривавлений, покраяний звивинами новонароджений живий мозок, на який перетворилася виплавлена ним за прадідовим секретом грудка неживого металу.

Задиркотів під кузнею мотоцикл, стара чорна тінь на порозі і показала всі тридцять два металеві зуби:

— О, явлєніє Христа народу! Ну що, ізобретатіль — добився в столиці правди? Щось ми твого портрета в газетах не бачили. А в мішку що — Нобелівську премію привіз?

Обернувся Іван:

— І чого б то я зуби шкірив?

— А щоб не був дуже вумний. Так, Іване, щоб до обіду новий шворінь був. Знов Кирик з Паримудом зчепилися.

Склав Іван шалашиком скіпок, черкнув сірником, підпаливши свою заявку, ухопилися дрівця полум’ям, дістав він з рундука деревного вугілля, обкладаючи з боків, і взявся до міхів — роздмухувати новий вогонь.

Кінець перший

Розділ тридцятий

Холодний осінній вітер пройняв наскрізь беззахисну Іванову душу, повернулася вона і рушила містом, куди очі бачать.

Спустилася вона на Хрещатик, не знаючи, до кого вже й волати, коли дивиться — уздовж вулиці народ юрмиться. Веселий та піднесений, прапорцями махає, транспаранти підносить над головами. Пробився він у перші лави, де міліціонери, утворивши живий ланцюг, натовп стримують. Ураз пішов гомін, вигуки «ура», захвилювалися усі, передають з вуст у вуста:

— Сам їде!

Одразу й сонце встало над вулицею, виринула з-за рогу золота машина із срібними прикрасами, заахав народ, почав кидати квіти на асфальт. Стояв у машині, в сонячному стовпі, Сам — наймудріший і найсправедливіший, скромно тримаючи увінчану серпом і молотом корону біля грудей.

Останньою божевільною надією спалахнули в Івана очі. Розірвав він ланцюг, вибіг на середину і впав навколішки перед золотосяйяим кортежем. Спинилася машина, одразу підлетіли до Івана мотоциклісти, беручи в кільце, але махнув Сам рукою, даруючи демократичну посмішку.

Підповз Іван ближче:

— Батьку, не звеліть бити, звеліть вислухати. Заїли бюрократи проклятущі. Не дають ходу новому. Маю таку скриньку, що все може.

Збрижив Сам державними сумнівами високе чоло, посилане старечою гречкою:

— Невже? А омолодити нас може?

— Може. Хоч зараз.

— Давай зараз. Хіба я не людина?

Сполошилися референти, закривають Іванові рот, але насупився Сам і наказав:

— Хай робить.

Поставив Іван скриньку на полірований капот, потер скроні, ледь втрапив пальцем од хвилювання у кнопку, огорнув фіолетовий німб слугу народу, позаплющували всі очі, такий був нестерпний блиск, а коли розплющили — стояв там зовсім молодий, енергійний, але вже досвідчений і мудрий керівник.

Заплескали одразу всі в долоні, кинулися знайомитись з Іваном, записуватися у чергу. Але підняв молодий і привітний обранець народу руку і ласкаво, по-батьківськи запитав:

— Чого ви хочете?

— Мені б хоч невеличку лабораторію.

Всміхнувся керівник:

— У такі моменти треба просити царство. Скромний у нас народ. Дати йому цілий інститут, щоб міг розвивати цей перспективний напрям.

Записав за ним золоті слова референт у чорному костюмі.

— А як у вас із житлом? Є прописка в столиці?

Розвів Іван руками:

— Нема.

— Держава не може дозволити, щоб такі таланти на периферії пропадали. Виділіть товаришу квартиру, і хай перевозить сім’ю.

Під’їхав лімузин до самого Іванового обійстя, несучи хмару куряви. Вигулькнув зі свого двору Храпченко, протер очі і закашлявся. Ступив на рідну землю Іван. На шиї в’язанка бубликів, у руках чотири «Київські» торти.

Одчинив Іван хвіртку, бачить — біля хати зачучверілі калачики вище даху виросли. Справжні дерева. І висіли на них пишні та рум’яні калачі, спечені на сонці.

Визирнула Марія у вікно, які гості в хату, а біля грудей немовля тримає. Розквітла вся, заметушилася і вибігла назустріч. Спинилася за крок і показує немовляті:

— Бач, Івасику, наш татко приїхав. А Храпченко брехав, що ти на північ од сорому завербувався.

Всміхнулося йому немовля беззубим ротом, видуло молочну бульку, до сонця руки тягне, дай, мовляв. Викапаний він, теж неможливого хоче.

Пригорнув він їх до себе й відчув — ось воно, повне щастя.

— Збирайся, Маріє, в столицю. Призначили мене директором інституту.

Під’їхали вони з референтом до знайомих воріт, повернули на алею, і побачив Іван, що нема там інституту, самі руїни, які бульдозери та екскаватори розбирають. Послав важіль уперед машиніст у запраній футболці з зайцем, скреготнули зубці об граніт, піднімаючи розчавлену бронзову скульптуру, де лиш дуля збереглася цілою.

— Доведеться вам починати все з нуля, будувати собі новий інститут — пояснив референт.

Ворухнув Іван м’язами. Роботи тут було та й роботи. Але цього він не боявся.

Випірнув поміж уламків, даючи на ходу вказівки будівельникам, кістлявий гнучкий чолов’яга, тримав курс до них. Зігнувся він перед машиною в пояс, показав проділ і солодко усміхнувся. Референт представив Іванові:

— Знайомтеся, товариш Дяченко, ваш учений секретар. Він уже, як бачте, розгорнув діяльність.

Товариш Дяченко виказав Іванові вже зовсім нектарну посмішку, показуючи руїни, де вцілів лиш п’єдестал.

— Катастрофа — він делікатно, але чіпко взяв Івана за лікоть — Повірте, усією душею вболівав за вас та ваш дивовижний апарат, але що я міг вдіяти у таких умовах. Дуже приємно буде працювати під вашою десницею. Це ж торжество соціальної справедливості, коли такі високі посади обіймають вихідці з народу. Попереднє керівництво зовсім скомпрометувало себе. Я це ще раніше бачив, писав — він витяг з-за пазухи два вирваних з літопису аркуші — Тут всі їхні гріхи. А бронзу, якщо ви дозволите, я прибережу в інституті. Хіба мало для чого знадобиться…

На моріжку сліпила очі новенька мідна спіраль.

Content

Валентин Тарнавський
Порожній п’єдестал

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шіснадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п’ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев’ятий

Розділ тридцятий