Володимир Аренєв

ЗАКЛЯТИЙ МЕЧ, або ГОЛОС КРОВІ

Легенда

Про цей курган різне казали. І що в ньому сховано освячені гайдамацькі ножі, і що це справжня могила Шевченка, і що на Купала туди злітаються відьми. Один місцевий краєзнавець взагалі божився, що в дев'яностих там була база інопланетян — дрібних, зелених, на летючій тарілці.

В інопланетян я не вірила, на могилу Шевченка нас возили всім класом ще дванадцятого року, а щодо відьом і так було ясно — брехня.

Інша річ — гайдамаки. Відомо ж бо, що у Львові їх, полонених, ставили лагодити мури, міняти бруківку, а людей із п'ятдесят тодішній військовий комендант відрядив будувати кам'яницю на Ринку. Враховуючи, що від Львова до бабусиного села не так далеко… всяке могло бути. Навіть тоді — дарма що гайдамаків жорстоко страчували — у бранців був шанс. Хтось міг утекти, добратися до наших країв, навіть сховати в кургані ті свої ножі.

Але що це міняло для мене особисто? Нічогісінько! Я й інфу про гайдамаків нагуглила лише з глухої, нестерпної нудьги. Все-таки відправляти людину проти її волі туди, де навіть інтернет бігає зі швидкістю равлика-пенсіонера, — пряме порушення основних прав і свобод. Та й просто нечесно!

Мама казала, що я потім усе зрозумію; вічна пісня дорослих, еге ж. Наче я й так не розуміла. Малу Юстинку треба було везти на море, щоб відпочила. Вона тепер підхоплювалася вночі хіба раз на тиждень — і навіть не завжди пам'ятала, що саме їй наснилося. І про відьму вже не кричала… про відьму, про казан і про братика Сашка.

Усі книжки про відьом з їхніми казанами батьки ще торік розпродали, одну тільки — старезну, з чорно-білими, дуже детальними малюнками, чомусь відправили до бабусі. Книжка лежала в шафі нагорі — темний корінець, вицвілі букви.

Я гортала її час від часу. Це було краще, ніж постійно перезавантажувати сторінку, щоб глянути, чи немає поганих новин.

Мама з татом телефонували щодня, а Юстинка надсилала фотки. На фотках вони всі були майже щасливі, і татові навіть вдалося кілька разів природно всміхнутися.

Я їм слала свої та бабусині. Бабуся потім обіймала мене, казала, що я молодчинка і добре тримаюся. Я раділа. Рік тому на такі слова я б розревілася, як шмаркате дитя. Тепер я тільки горнулася до неї, міцно-міцно, і казала якусь банальщину. Слова нічого не важили, важив смисл, що за ними стояв; бабуся це розуміла.

Бложик мій тим часом занепадав: матеріалу для нових репортажів не було, і відвідуваність просідала. Я сказала собі, що це не гідне майбутньої професійної журналістки. І взагалі, у профі нічого не пропадає марно, тому я взяла й записала відео про тих гайдамаків. І раптом виявилося, що народові це цікаво. Коментарі в дусі «ого! O_Yarchuk__ vblog, респектище! скільки разів був на Ринку й не знав!» недвозначно свідчили: я втрапила на гайпову тему!

Висновки я зробила. Від варіанту рвонути до Львова відмовилася — от саме тому, що він першим спав на думку. Натомість глянула на календар, побачила, що післязавтра Купала, і анонсувала нічний стрім з кургану.

Боялася? Чесно кажучи, навіть не замислювалася про це. Ані ведмедів, ані кабанів у цих краях давно не бачили. Бабуся, як фахова біологиня, мені пояснювала, що умови несприятливі, антропогенний фактор, оце й усе. Більше варто було стерегтися людей, бо всякі трашіяються, та я мала газовий балончик і курси самозахисту в анамнезі.

Звісно, я припускала, що на Купала там туситимуть якісь місцеві неформали, — але не бачила в цьому проблеми. Зроблю стихійне інтерв'ю, розширю цільову авдиторію.

З добре продуманими планами, на жаль, є лише одна проблема: рано чи пізно вони летять під три чорти. З дому я вшилася на раз-два, до кургану доїхала на ве́лику. Неформали справді тусили на схилі ближче до верхівки: розпалили вогнище, повідкривали бляшанки з енергетиками.

Щоправда, було це якийсь час тому. А потім вони кудись наче здиміли. Ну, чи їх таки забрали гайдамаки-інопланетяни на чолі з Шевченком.

Багаття собі потріскувало, дві бляшанки стояли біля колоди, ще одна впала, і навколо неї щедро розлилася калюжка енергетика. Але навіть його солодкавий хімічний запах не перебивав іншого.

На схилі пахло квітковим магазином. Ні, не орхідеями й не тюльпанами. Сирою землею.

Під стрімом народ уже коментив, мовляв, я сама все підстроїла, проте глядачів ставало дедалі більше — і це заспокоювало. Наче ті кілька сотень чимось зарадили б, якби я вляпалася у справжню біду.

Що найгірше — я вже не могла просто махнути рукою і вшитися з кургану. Глядачі не зрозуміли б. Я сказала собі, що зроблю коло, вивчу ситуацію і на тому завершу стрім.

Лопату я знайшла кроків за сім від багаття — і зраділа їй, наче старому приятелю. Що не кажи, а з міцною лопатою і газовим балончиком людина почувається впевненіше, ніж із самим балончиком.

Узяла її за держак, немов меча, і рушила далі.

Потім сталися одразу дві речі. По-перше, я дійшла до дальнього, південного схилу і побачила машину, що, підскакуючи на вибоїнах, мчала до ґрунтовки.

По-друге, мій смартфон вирубився, хоча кілька хвилин тому в ньому було ще 52 % заряду.

Ну, сказала я собі, принаймні власники лопати й енергетиків напевно звідси забралися. Отже, мені нічого не загрожує.

Люди бувають геть нелогічними, правда?

Я це зрозуміла, коли квітковим магазином, запахло ще дужче.

Навіть тоді в мене лишалося щонайменше два варіанти. Перший: рвонути вниз по схилу, сподіваючись, що не впаду й не зламаю собі ногу чи шию. Другий: озирнутися. (Третій варіант — голосно закричати — я не розглядала як неконструктивний і надто гендерно-стереотипний).

Звісно ж, я озирнулася. Сподівалася, чесно кажучи, побачити жартівників. Або — нічого. Нічого влаштувало б мене на всі сто.

А там стояв кінь. Звичайнісінький гнідий кінь, у збруї, під сідлом. І збруя, і сідло нагадали про малюнки з підручника історії, тож я полегшено зітхнула: тепер усе ясно! Певно, десь неподалік знімають кіно, і ось цей красень звідти втік, налякав місцевих нефорів, що вирішили погратися в «чорних археологів», і ледве не довів мене до божевілля. Елементарно, Ватсоне!

— Ну, привіт, — сказала я.

Знаю, дехто вважає, що розмовляти з тваринами немає сенсу, — а як на мене, так думають люди без серця. І взагалі, ця розмова потрібна була насамперед мені.

Кінь глянув на мене з підозрою. Форкнув, опустив голову, наче хотів принюхатись.

І тут у мене щось сталося з очима. Це як у китайських об'ємних листівках: повертаєш її під різними кутами, і тигр тобі підморгує або рибки махають хвостами.

Тільки кінь мені не підморгував і хвостом не махав. Я дивилася на нього, а бачила не живу тварину — лише скелет, причому навіть не з усіма кістками (йому точно бракувало трьох ребер і пари хребців).

Тут я вдалася до варіанту № 3 і закричала. Ну а хто б не закричав, от чесно?

Скелет коня сахнувся від мене, заіржав. Я раптом побачила, що за спиною в нього височить… ну, найкраще до цього пасувало слово «брама», хоча зроблена вона була точно не людськими руками. Власне, навіть «зроблена» не найвдаліше слово, радше — «росла» чи «формувалася». І взагалі, найголовнішою ознакою цієї штуки була проникність, дтвірність. Обрамлення не мало значення, воно й складалося з випадкових елементів: гілок, трави, простого тремтіння в повітрі, нічного метелика, навіть із зірки, що якимсь дивним чином сяяла точнісінько у найвищій точці арки й усе це фіксувала.

За аркою ж була порожнеча, і ще темінь — справжня, такої в місті не побачиш. І в таку ніколи й не подумаєш світити, наприклад, ліхтариком, — бо ж раптом хтось по той бік зверне на тебе увагу.

Гнідий тим часом знову прибрав подоби звичайнісінького коня (але з вінтажною збруєю). Судячи з погляду, він перелякався більше за мене, і тоді я сказала:

— Тихо, тихо… Вибач, це я здуру. Все добре, ходи сюди.

Чомусь мені здалося надважливим не дати коневі — живому чи ні — втекти. Я простягла до нього руку, він форкнув, мовляв, так я тобі й повірив, істеричко.

Але обережний крок до мене зробив.

Повід звисав у нього з шиї, хитався туди-сюди.

Я пригадала усі ті сумні історії, що час від часу траплялися в інтернеті: про те, як кінь, якого вигулювали, раптом лякався й кидався бігти — і що ставалося з тренером, котрий не встигав відпустити повід.

Пригадала я, звісно ж, після того, як тихенько підійшла до коня і взяла повід. Він був шорсткий, сухий і чомусь теплий.

Кінь смикнув вухом, прислухаючись до беззмістовної дурні, яку я говорила, просто щоб не мовчати. На мить він знову перетворився на скелет — точніше скелет проступив крізь м'ясо й шкіру, наче зображення на фотці, коли їх ще проявляли.

А потім голос у мене за спиною промовив:

— Молодчинка. Тепер просто стій, не смикайся й не обертайся.

Легко їй було казати. У першу мить я ледь не заволала ще гучніше, ніж тоді, коли побачила непоказну внутрішню сутність гнідого.

Але стояла; не оберталася і не смикалась. Лише промовила неголосно:

— А тебе сюди яким чином?.. Тільки не кажи, що ти відьма і ви тут тусите на Купала, а прилітаєте на лопатах!

Вона засміялася, тихо й по-дитячому, наче була моєю одноліткою.

— Ні, — сказала, — не відьма. Я радше зоотехнічка. Доглядаю за рідкісними видами істот. Ну й принагідно ще за дечим.

Я глянула в очі коневі. Він уже не нервувався, стояв сумирно. І навіть у своїй скелетній формі не здавався страшним.

Потім він смикнув вухами, скосив погляд кудись собі за спину. І тоді я почула цокання кігтів — таке негучне клац-клац-клац по кам'яній підлозі.

Я навіть не встигла здивуватися, звідки тут кам'яна підлога, аж з примарної брами вийшов собака. Такий, знаєте, породистий: худорлявий, із видовженим писком, кудлатий. «Бойовий», — чомусь подумала я.

— То оці двоє — твої опіканці?

— Майже. — Бабуся вийшла в мене з-за плеча, поклала долоні коневі на шию. — Ти як? Тримаєшся? — Вона обернулася і вперше за цю ніч поглянула на мене.

На ній був дивний робочий однострій: щось на зразок тих, які носять працівники всяких там «міськзеленбудів», ботсадів та зоопарків, але елегантніший. Вузькі штани, приталена куртка, що сильно нагадувала сюртук, широкий пояс із кишеньками під різні пляшечки, наплічник.

На сюртуку ще була емблемка, чи то роги, чи крила стилізовані, я толком не розгледіла. У темряві вони ледь помітно люмінесціювали.

— Та тримаюся, — сказала я. — Слухай, смішне питання, але… ці створіння — вони все-таки мертві чи живі?

— Істоти, — навіщось уточнила вона. І додала: — Боюся, двома словами не поясниш. Якщо не проти, почекай мене тут. Я відведу їх назад, поки двері не закрилися, а потім поговоримо.

Собака тим часом оминув нас і стояв на схилі, стежив поглядом за машиною, що саме вирулювала на ґрунтовку. Він гавкнув один раз, коротко, стиха, наче просто хотів привернути бабусину увагу.

— Так-так, — сказала вона. — Знаю. Але це вже не наш клопіт, тут ми нічого не вдіємо. Ходімо, милий, двері скоро закриються, тобі не можна тут лишатися.

Бачите, це в нас сімейне — розмови з тваринами. Тільки бабусю вони слухаються, завжди слухалися. Я дивилася, як вона йде разом з конем і собакою у ту примарну браму, і згадувала, як у дитинстві вірила, що тварини нас справді розуміють — не тільки тон, але й сенс сказаного.

А ще я любила дивитися на нічні зірки й мріяла, що звідти хтось так само дивиться на нас, от просто на мене. Часом я навіть була впевнена, що відчуваю той погляд. Дружній — звісно ж, він міг бути тільки дружній і братній, ну а який ще?!..

У дитинстві взагалі віриш у купу безглуздих речей. У те, що твій старший брат житиме вічно. Чи в те, що війна — штука далека й чужа, яка тебе жодним чином не стосується, — щось на кшталт казок про злих відьом і скарби під землею.

Я дивилася в браму, якої не існувало, — на зірку в небі, на нічного метелика, на мерехтіння повітря, — й бачила там, по той бік отвору, — вогні, і погляди, і мерехтіння тіней.

І те, про що потім жодного разу нікому не розповідала, навіть бабусі та батькам. Насамперед — бабусі та батькам.

Потім усе було так, як бабуся й обіцяла: вона повернулася, двері зачинилися, ми поговорили. Сіли собі біля багаття, в наплічнику виявився термос, у термосі — міцна кава з домішками спецій.

— Усе я тобі не розповім, — чесно сказала бабуся. — Принаймні не сьогодні й не у найближчі кілька років.

— От як виросту — тоді все зрозумію? — Насправді це мене не дуже й засмутило. Я більше переймалася простим питанням: чи побачене в брамі не було ілюзією. Зрештою, я ж торік, у вересні чотирнадцятого, постійно бачила Сашка у натовпі. І голос його чула, особливо в маршрутках і метро, ледь тоді не збожеволіла.

— Не в тім річ, — спокійно пояснила бабуся. — Я просто не маю права: секретна інфа. Тебе тут взагалі не повинно бути, але вже вийшло як вийшло.

— Невже у вашій секретній організації немає жоднісінького стирача пам'яті, з отих, що зблискують, — і цивільні тільки кліпають очима та перепитують «хто ви»?

Вона відмахнулася:

— Стирачі погано впливають на здоров'я та й спрацьовують через раз. Місцевих я відвадила — і то лише тому, що поспішала. А бачиш, усе одно не встигла. Доки я їх вела вниз, і з тобою розминулася, і з тими… шукачами пригод.

— Чекай, якими шукачами?! А, ясно: це вони були в машині. Лопата теж їхня?

Звісно, питати варто було про зовсім інше, я це одразу й збагнула.

— Вони… приходили по щось? Але слухай, ти казала, що у ваших краях сто років не було «чорних археологів»… типу місцевий фольклор віднаджує і всяке таке.

— Фольклор, — кивнула бабуся. — Аякже. Всі ті, хто лежить у курганах і береже цю землю. Але навіть і в них бувають кращі й гірші дні.

Я помовчала. Ми сиділи на колоді, і вогнище пашіло дай боже, але крізь підошви я відчувала зимну хвилю, що напливала знизу, з-під трави.

— А ти, виходить, доглядаєш за ними всіма — тими, хто береже, — уточнила я. — За кіньми, собаками… і за людьми теж?

Безглузда розмова, але тоді — вночі, на кургані — мені все здавалося логічним і доречним, кожне слово і кожна думка.

— Я доглядаю тільки за істотами. Дбаю про те, щоб у певні дні — коли завіса тоншає і вони виходять до нас — ніхто їх не налякав. Вони насправді дуже вразливі, більшість взагалі не усвідомлює, що з ними сталося. І беззахисні, коли доходить до зіткнення з людьми.

— А навіщо приїжджали ті, на машині?

Вона знизала плечима. Здається, вперше в житті я усвідомила, яка ж вона в мене стара. Стара й беззахисна, і дуже втомлена. Цей однострій на ній теж не справляв враження нового, скоріше — такого, про який роками старанно дбали.

— Певно, хтось із них знав про курган і про те, що у переддень… чи, радше, проти ночі на Купала, коли двері відкриваються, здолати тварин-охоронців найлегше. Там трохи далі по схилу лежать кістки — ти, мабуть, туди не дійшла, і добре. Багато кісток: три собаки, ще один кінь. Ці от, яких я завела назад, — останні, що лишилися.

— То вони щось таки викрали?! А чому ми тоді тут сидимо? Треба телефонувати, викликати охорону, треба!..

Бабуся мовчки налила ще одну порцію з термоса, простягла мені чашечку. Я затнулася, зітхнула, випила.

— Те, що вони забрали, — сказала вона нарешті, — не піде їм на користь. Нікому не йшло.

Тоді вона й розповіла мені цю історію — так, як їй самій переповідав колись її дідусь, а тому — його батько… І так століття навспак, віки й віки.

Коли вона говорила, часом мені здавалося, що я чую голоси усіх тих, хто був хранителем цієї історії, а часом — що це бринять голоси тих, хто цю історію створив, — у часи давні, нині призабуті…

Розділ перший,

у якому

Сноррі Каламар

їде на ярмарoк

Було це в часи прадавні, нині призабуті. Ходили тоді по землі герої й потвори, і перших не завжди вдавалося відрізнити від других. А слово в ті дні бувало гострішим за меч — хоч і мечі теж уміли ще мовити гостре слово.

Жив тоді в землі Вогняної Форелі чоловік на ім'я Сноррі, а прізвисько він мав Каламар. Не було для Сноррі милішого діла, ніж сліпати над старими книгами чи записувати давні історії. У дитинстві навчився він грамоти від мандрівного ченця, який на прощання подарував йому кілька своїх книжок.

Казали, що з того й почалися біди в цій сім'ї: грамота-бо і книжки самі нещастя притягують, це кожен знає.

Сноррі був середній син чоловіка на ймення Авдульв Пишний Хліб. Авдульв той успадкував свої землі від батька, Снерріра Ватри. Змолоду ходив Снеррір Ватра за море і привіз чимало здобичі. Стрімко й неспинно поширювалася влада Снеррірова: купував він наділ за наділом, хутір за хутором, — і так примножив свої багатства та подбав про спадок для нащадків.

Звісно, нажив він і недоброзичливців, та жоден не насмілювався відкрито піти проти нього, бо мав Ватра славу чоловіка рішучого й зухвалого. Роки, однак, і скелю кришать — от і полум'я Снерріра Ватри почало згасати. З власної волі полишив він хазяйство на сина, а сам більше переймався давніми байками, що їх тепер пам'ятали найстарші діди та скальди[1].

Авдульв Пишний Хліб ріс у затінку батькової слави, та попри це став добрим наступником Снерріра. Авдульвові орендарі, родичі та раби завжди були ситі, а худоба та зерно славилися на всю Північ. Молодший його син Ятґейр Меткий успадкував дідову вдачу: у п'ятнадцять років вирушив у першу виправу й привіз багацько здобичі. Старший син, Гаґбард Ратиця, господарював, як і батько, а ще вважався серед чоловіків найрозсудливішим, і часом слово його на тінґах мирило навіть кревних ворогів.

А от Сноррі Каламар тільки й знав, що гнути спину над книжками. У дитинстві він багато хворів, одного разу ледь не помер, та старий Снеррір сам склав пожертву богам (Міцним — так він їх називав) — і наступного ранку малий прийшов до тями.

Люди не раз дивувалися, чому саме середульшого онука дід любив найбільше. Гадали: може, тішиться, що назвали Сноррі на його честь? А може, до серця йому, що хлопчик охоче вислуховує усі ті балачки про Міцних, драконів та пряль долі?

Змалечку знав Сноррі назви дев'яти світів і дюжини засвітів, майстерно укладав нові кенінґи, що описували Одіна Стойменного, а справжні його імена, звісно ж, ніколи не згадував. Люди посміювалися: ну хто нині вірить, що справжнім іменем можна привернути небажану увагу богів?..

А від історій про світи та засвіти, про закляті мечі та скарби — ну яка з них користь? Та ніякої!

І не скажеш, щоб Сноррі був аж геть недотепний ні до чого — от тільки робив усе без поквапу й душі, для годиться. Видно було, що думкою він у інших часах і світах.

Коли до Авдульвового хутора приїхав Ейнар Буре Ікло, Сноррі був на ярмарку в Оселедцевій затоці, допомагав старшому братові, Гаґбарду. Звістки наздогнали їх вже на зворотному шляху.

Потім казали, що Ейнар приїхав свататися до Ейри, єдиної доньки Авдульва. Казали, що Авдульв на мить завагався, чи не погодитись, та підвелася Ейр і мовила: «Швидше вийду я заміж за найбридкішого з Дітей туману! Навіть куцан з носом до колін, банькатий і капловухий, буде мені миліший за Ейнара Гнилозубого».

Казали, начебто не втримав тоді Авдульв Пишний Хліб посмішки, і Ейнар Буре Ікло осміхнувся йому у відповідь. Казали, що тієї ж миті старий Снеррір Ватра усе зрозумів і встав, тримаючи в руці ніж, яким краяв хліб.

А ще казали, що сватання було тільки зачіпкою. Ейнар-бо давно заздрив Снерріровим статкам — і знав напевно, що жоден з онуків Ватри не помститься за батька, діда й сестру, за спалений хутір і розграбоване добро. Багатим був Снеррір, хазяйновитими вродилися його син та старший онук, однак Ейнар мав дуже вправних воїнів і лиху вдачу.

Після поховання знову увесь вечір просидів Сноррі над книжкою — єдиною, що вціліла. Завжди носив він її з собою і занотовував туди оповідки старого Снерріра Ватри.

Зранку ж упіймав він на подвір'ї єдине вціліле ягня, взяв міх із медом та й каже братові:

— Як не вернуся за два дні — не чекай на мене. Та до того часу не чини нічого супроти Бурого Ікла. Потім — роби як знаєш.

Сказав на це Гаґбард:

— Коли народжується чоловік, має він хист до зброї чи до хазяйства. Звуть його тоді чоловіком меча або чоловіком коней. Та, певно, норни-доленосиці переплутали нитки, і в нашого батька замість трьох синів народилося тільки двоє. А був би третій — хтозна, може, й не насмілився б Ейнар напасти на хутір.

А Сноррі на те:

— Хоч і мовлене спересердя, але правдиве слово твоє.

Сказав, сів на коня та й поїхав геть.

Чекали на нього день, чекали другий. Надвечір побачили: їде до хутора вершник з мечем за спиною, сивий та незграбний. Подумали: вирішив Буре Ікло висунути умови перемир'я та й послав когось зі старших воїнів, не так могутнього, як здібного до перемовин.

Та коли вершник підїхав ближче, побачили всі, що це Сноррі. Хоч і минала тоді його двадцять перша осінь, волосся в парубка стало сиве-сивезне, наче памороззю вкрите.

І погляд він мав такий, наче та паморозь торкнулася і його очей.

Звідки в тебе цей меч? — спитав Гаґбард, однак Сноррі сказав тільки:　Поклич сімох найхоробріших воїнів — і сідлайте коней. І накажи, щоб, як дійде до бою, трималися від мене якнайдалі.

Гаґбард мовчки кивнув. Подумав: либонь, попросив мій брат покровительства в Одіна Стойменного — і зглянувся над ним Батько битв, Господар Герцю.

Поїхали вони до Ейнара Бурого Ікла — двоє братів та семеро Гаґбардових людей. Побачивши їх, Ейнар наказав відкрити браму. Запросив до столу, сказав, сміючись:

— Радий я, що сини виявилися мудрішими за батька. Адже розумний чоловік знає, де пролягає межа його можливостей, а мудрий ніколи за цю межу не заступає.

Відповів на це Сноррі:

— Правду кажеш, Ейнаре: кожен має таку межу. І зазіхнувши на добро мого батька, ти за неї заступив.

Потім витягнув він меч і пішов до Бурого Ікла. Двоє синів Ейнара кинулися навперейми. Сноррі зарубав обох, а от їхні удари йому не зашкодили, наче мав він на собі не полотняну сорочку, а міцний панцир.

Тоді й Гаґбардові люди кинулися на людей Бурого Ікла. Билися відчайдушно, затято — та про настанову Сноррі не забув жоден. Усі трималися подалі від Каламаря, навіть коли вороги обступили того півколом.

Згадували потім, що бився Сноррі мовчки і скрикнув лише раз. А сталося це, коли здалось йому, що й за спиною в нього опинилися люди Ейнара.

Було так: відбивався він від ворогів, аж залунали звідусіль чужі голоси. Одні кричали: «Бий його, бий!», — а інші: «Ззаду, Сноррі, ззаду!»

Не обертаючись, відмахнувся він — і відчув, що влучив. А тоді зійшовся у двобої з Бурим Іклом і, хоч був на тринадцять зим молодший за нього й рідко брав до рук меча, одним махом розтяв Ейнара від плеча до пояса.

Лише тоді обернувся й побачив: увесь цей час Гаґбард Ратиця прикривав спину свого молодшого брата.

Прикривав, аж поки не загинув від братового ж меча.

Розділ другий,

у якому Сноррі Самітний

БАЧИТЬ ТЕ, ЧОГО СПОДІВАВСЯ

НІКОЛИ НЕ ПОБАЧИТИ

Отак став Сноррі старшим у сім'ї. Мусив він тепер дбати про свій рід, думати про його майбутнє.

Одразу після бою наказав Сноррі зібрати Ейнарових людей. Родичів у Бурого Ікла майже не лишилося: двох своїх братів він убив, двоє молодших втекли за море, п’ятеро дорослих синів померли у виправах, а ще троє — у битві зі Сноррі та Гаґбардом. Єдину ж свою доньку Ейнар вигнав сам, бо характером вона пішла в батька: була така ж люта й непримиренна. Лишалися ще нинішня Ейнарова дружина та малий хлопчик, що його народила Бурому Іклу одна з рабинь.

Розумів Сноррі, що повинен подбати про них. І хоч важко було йому на серці, знав він, що родова помста гірша за пожежу влітку: випалює усе навкруги до найглибших коренів. Не хотів він такої долі майбутнім нащадкам свого меншого брата, Ятґейра Меткого. Тож попросив в одного з воїнів Гаґбарда звичайний меч і зробив те, що мусив зробити.

Коли володар Півночі, Грольф Полум'яний, дізнався про те, що сталося, він розділив землі Ейнара між трьома своїми найвідданішими воїнами, а Сноррі Каламару звелів порядкувати батьковим і братовим спадком аж доки повернеться молодший брат, Ятґейр.

Коли той приплив, Сноррі сказав:

Тепер батькове майно — твоє майно. Проживу я на твоїх землях рік і один місяць, а потім піду, бо маю ще справи у світі.

Відповів Ятґейр Меткий:

Живи скільки хочеш. Ти — останній мій брат, нема в мене нікого ріднішого за тебе.

І так було: одружився Ятґейр і почав порядкувати землями батька й діда, Сноррі ж оселився на віддаленому хуторці в старого Раґнара Половинника.

Той Раґнар був побратим Снерріра Ватри. Замолоду ходили вони разом у виправи в далекі землі, билися плечем до плеча, чесно ділили здобич. Коли Снеррір відклав меч і сокиру, Раґнар ще довго плавав за море, аж до казкового острова Тафани і далі, й бачив на власні очі Йорсалаборг, і мов знав більше, ніж потрібно чоловікові, аби не загубити душу поміж чужих слів.

Чи загубив він душу, ніхто не знав, а от ліву руку втратив, а з нею — власні землі й дружину. Казали, буцімто Снеррір Ватра пропонував побратимові допомогу, але той відповів:

— Відрубану руку назад не пришиєш. З сім'єю те саме.

Тоді виділив йому Снеррір шмат землі, і Половинник доживав там віку. Коли попросився до нього Сноррі в учні, Рагнар тільки засміявся:

— Навіть зі своєю правицею я вправніший, ніж ти з обома руками.

— Про те й мова, — відповів Сноррі — й було в його голосі стільки непохитності та відчаю, що вдруге засміявся Раґнар і погодився вчити побратимового онука.

Минали дні й тижні, складалися в місяці. Люди почали звати Сноррі Самітником, а ще — Сивоволосим, та інколи, позаочі, йменували Братовбивцею. Однак Сноррі на прізвиська не зважав. З ранку до ночі вправлявся він із мечем під наглядом Рагнара Половинника, і дивувалися люди, кажучи: може, й буде з нього справжній чоловік.

Щоправда, користувався він одним із Рагнарових мечів, а свій — той, яким убив Ейнара Буре Ікло, — тримав у скрині міцно замотаним у шкури. Хлопчисько, що доглядав за кімнатою Каламара, колишній раб Ейнара, брехав, наче найтемнішими ночами чує зі скрині голоси. Та хто, зрештою, бере до уваги думку раба.

Так минуло чотири місяці. Навесні ж, у переддень Вальборга, Ятгейр Меткий запросив брата до своєї господи і повідомив, що брат незабаром матиме небожа. Сноррі привітав Ятгейра і дружину його, і жоден не дорікнув би, що чує в словах Самітника облуду чи заздрість.

Повертаючись від брата, проїжджав Сноррі повз курган, у якому спочивали батько з дідом, і побачив на могилі вершника, та наче дивного якогось. І потім, коли їхав через нічний ліс, здавалося йому, що хтось простує за ним назирці, однак як оглядався — нікого не бачив.

Так доїхав він до містка, перекинутого над Винним ручаєм, а тоді зупинився і сказав:

— Хоч би хто ти був — виходь із тіней. Якщо маєш справу до мене, так і скажи.

Почув він у відповідь:

— А якщо я хочу твоєї смерті? — і вперше за багато місяців Сноррі злякався по-справжньому.

Відповів:

— Якби хотіла — давно б уже спробувала вбити мене, так чи сяк.

Виїхала тоді вершниця з тіні, і побачив Сноррі те, чого побачити ніколи не сподівався. Те, чого сподівався ніколи не побачити.

Сестра його Ейр була тією вершницею. Якби не голос, не впізнав би він її. Заплела вона коси і склала на голові двома золотими зміями, тож рана на скроні лишилася майже непомітною. Та ніяка коса не приховала б темну пляму на правій щоці й шрам, що пролягав від лівої брови до носа.

Побачив він, що пальці в неї вологі. Побачив, що їде вона на вовкові — чорному, дебелому, мов теля.

Заговорив до неї Сноррі, як учив його дід — високою мовою, мовою Міцних:

— Радий зустріти рідну сестру я. Бачу, Батько Богів, віддав нашій сестрі належне, ушанувавши. Серед валькірій жити довіку, ткать гобелен в Залі частунків — доля предивна, шана велика. Кажуть, що він — як завіса між цими двома світами: світом живих і світом померлих. Кажуть, що діви списів прясти сідають щоночі. Кажуть, не можна й на мить працю їм цю полишати, щоб не змішалися ті два світи, щоб живий мертвих не видів. Батько Богів був до нас милосердний: брату дав змогу побачить сестру. Перекажи мою дяку Йому — Пану звитяжців.

Дивно поглянула на брата Ейр, валькірія. Сказала:

— Прядива брак працю обірве. З ночі у ніч тонша завіса: неміч мечів, влада сумирних, лад у серцях не нагодують круків Високого. Втішся, одначе: станеш ти плугатарем у Батька Богів. Отриманий меч твій хай ниву ізоре, викреше іскру, пломінь роздмуха. З дня на день кревні Ейнара повернуть з-за моря, прийдуть помститись. Станеш на герць, переможеш їх, славу здобудеш. Конунгом станеш, славних мужів поведеш ти у дальні виправи. Підеш на південь, вестимеш плуг з дому до дому, з хутора в хутір. Прядиво сестрам моїм круки знову нестимуть удень і вночі. Знову завіса стане міцною, знову звитяжці медом духмяним п'яні уп'ються в Залі частунків.

Тихо говорила вона й уважно дивилася своїм єдиним оком на брата. І Сноррі Самітник, хоч би якої ціни йому це не коштувало, витримав сестрин погляд.

Потім кивнув, попросив кланятися батькові й діду та переказати, що за їхнє вбивство він помстився сповна.

А ще додав, що радий був бачити сестру та вражений мудрістю й прозірливістю Батька Богів.

Ейр відповіла, що втішена це чути. Адже Господар герцю попереджав, мовляв, не дослухається Сноррі до поради, вчинить по-своєму; а це, додала вона, дуже б її засмутило.

Ейр була старша за Сноррі й завжди опікувалася ним — навіть тепер, коли мала й інший клопіт.

Усміхнувся до неї Сноррі, кивнув і поїхав геть. Обійняти її, однак, не зважився і жодного разу не обернувся.

Розділ третій,

в якому Сноррі Відступник

зустрічається з пращурами

Повернувшись на хутір, зібрав він речі й на світанку вирушив до Крукової затоки. Там сів на корабель, що йшов до Гольмґарда і покинув рідний край.

Потім казали, що бачили його в Альдейг'ї та у Палтеск'ї, у Великих Степах та на Олкозі. І ходили чутки про дивного чоловіка, який наймається охоронцем купецьких караванів: буцімто охоче вивчає він чужі мови, слухає місцеві легенди й оповідки — та й сам частіше вдається до мудрого слова, ніж до зброї. А ще розповідали, що возить він із собою дивний меч: оздоблений золотом-сріблом і самоцвітами, а в руків'я буцімто вживлено фалангу з десниці Одіна — і тому меч цей не зупинять ні метал, ні закляття. Казали, що жодного разу не виймав він його з піхов, тримав щільно замотаним у шкури — й лише вночі, коли ніхто не бачив, розгортав ті шкури й розмовляв із мечем. Коли — як із рідним братом, а коли — наче із заклятим ворогом.

І подейкували, буцімто часом меч відповідав йому, бувало — розраджував, бувало й кпинив. Це й не дивно: люди-бо марновірні та ласі до безглуздих вигадок.

Отак їхав собі Сноррі на південь, ловлячи крихти чуток про одного коваля — і лишаючи по собі інший поголос: так поранений олень лишає позаду червоний слід.

І знає кожен: рано чи пізно на такий слід виходять вовки.

Раз уночі прокинувся Сноррі, бо почув як стогне линва і зітхають дошки, як орють воду весла, а вітер дає вітрилу ляпас за ляпасом.

Вийшов він на причал і побачив корабель без команди. Тільки двоє чоловіків стояли на носі і вдивлялися в далечінь, а почувши кроки, обернулися.

Побачив Сноррі, що були це Снеррір Ватра й Авдульв Пишний Хліб.

Вклонився він їм, вони ж на те — ні слова, ні звуку. Стояли й дивились, очей не зводили. У руках в Авдульва були порожні піхви, розсічені навпіл, а Снеррір стискав у кулаці ніж, яким крають хліб.

І голос за спиною в Сноррі промовив:

— Вони просили за тебе.

Сноррі Сивоволосий обернувся і побачив високого старого чоловіка.

Не тримав той списа в десниці й не було поряд із ним ні круків, ні вовків, — та Сноррі впізнав його.

Шанобливо вклонився. Сказав:

— Слів не знайду, щоб передати вдячність свою, Батьку звитяжців. Меч мені дав ти, а в серці сміливість роздмухав. Варивом помсти щедро я батькових й братових вбивць пригостив. А як, бува, чимсь образив чи схибив — не гнівайсь. Мудрий мусить-бо знати межу власного «можу» — й довіку-віків не заступати за неї. Тож і я не заступлю.

Тоді засміявся Господар герцю, і вперше за багато місяців Сноррі Сивоволосий здригнувся.

Сплітати слова ти так-сяк навчився, та справжнім скальдом ніколи не станеш. Бо скальди знають, що ніяке плетиво слів не врятує від гніву богів. І долю свою теж плетивом слів не оманиш. Ти перепрошуєш мене, однак робиш це нещиро й без поваги. — Він зітхнув, змахнув рукою: — Та й не в мене ти мав би шукати вибачення. Знай, Сноррі Відступнику: твої пращури просили за тебе, і лише тому дам я тобі ще один, останній шанс. Вертайся в землі, над якими я паную. Виконай те, що я тобі призначив. Здобудь славу, якої не мав жоден зі смертних, і хай нарешті твої предки звеселяться в Залі частунків, видячи твої звитяги!

Знову поглянув Сноррі на корабель — і побачив, пто там, за спинами Снерріра Ватри й Авдульва Пишного Хліба проступають із темряви інші. Були там Орм Півдолоні, і Стурлауґ Бурлака, й Атлі Кнур, і навіть Ґуннар Зрадник. Стояли вони плече до плеча: хтось із лиця наче живий, інші — із запалими очима й щетинистими щоками, з кістлявими пальцями, що стискали мечі, списи, кинджали, щити. Комусь бракувало фаланги чи двох, а в когось і руки чи нижньої щелепи.

Стояли вони й дивились на свого нащадка, а він уважно дивився на пращурів своїх, розглядав обличчя кожного, навіть тих, древніших, що ледве видніли з імли.

І відповів Сноррі:

— Батьку частунків, кажеш, що ждуть предки мої в світлій Вальгаллі. То підкажи: є поміж ними старший мій брат, Гаґбард Розсудний? Може, зраджують очі мені? Може, брат мій надміру хильнув меду Гейдрун і спить під столом у Залі частунків? Ще запитаю: чом не прийшла Ейр Яснолиця? Може, не хоче бачити брата рідна сестра? Може, соромиться? Може, забула? Солодко мовиш, Меду Здобувачу, тільки слова ті, у горлі застигши, гірчать. Гірша за трунок Господаря Герцю мова глузлива.

Промовчав на це Одноокий, лише недбало осміхнувся. А Сноррі побачив раптом двох вовків — ішли вони вулицею повз двір, на якому спинився караван, і жоден пес не озвався, жоден кінь не заіржав у стійлах.

Спустились вовки на причал, стали обабіч старого. Лівий сягав по пояс Батькові Богів, а правий — лише до стегна, та плечі мав, як у тура. Очі в них ледь жевріли у темряві, а ікла блищали, наче спалахи блискавки.

Поглянули вони на Сноррі з байдужістю та й наче забули про нього.

Побачив Сноррі й двох великих круків, що сиділи на даху стайні, у якій ліг він спати того вечора.

— Буде прядиво! — крикнув один.

А другий відгукнувся:

— Побенкетуємо, брате!

Тоді почув Сноррі віддалений, притлумлений шурхіт сіна — і збагнув, що спить. А ще збагнув він, чому не наснилася йому сестра. Знає-бо кожен: служать валькірії Пану звитяг — кличуть до бою вони чоловіка, збурюють стати до герцю завзято, в бурі мечів славу здобути.

Отоді Сноррі й прокинувся по-справжньому — та було вже запізно.

Розділ четвертий,

в якому Сноррі Сивоволосий

пливе за течією

Прокинувся Сноррі, глянув із сінника вниз. Побачив він тіні схарапуджених коней у стійлах; тільки в одному кінь стояв спокійно — у найближчому. Був це сивий-сивезний громак з вісьмома ногами. Ті, що з лівого боку, — дві передні й дві задні — були з кісток, інші ж чотири — вкриті лискучою, шовковистою шкірою. І тулуб його зліва, шия, голова — теж були самі кістки, і на зубах черепа було викарбовано руни, а в порожній очниці палав вогник — такий самий, як і в очах вовків.

Скинув громак голову, поглянув на Сноррі. Форкнув зневажливо, стукнув копитом.

Тільки тоді почув Сноррі стишені кроки, побачив, як рухаються між стійлами тіні — двоногі, хижі. З мечами в руках.

Висмикнув він з сіна замотаний у шкури меч і засунув у дорожній мішок. Вислизнув назовні крізь дошки, які з вечора розхитав. Зістрибнув надвір.

— Прядиво! — гукнув над головою один крук.

— Не проґавте, воїни! — крикнув другий.

Вмить вибігли зі стаєнь четверо, а ще двоє вже йшли на Сноррі від брами — і всі зі зброєю. Знав він їх: були це подорожні, що прибилися до каравану два дні тому. Казали, що йдуть на той бік Славути, шукають свого брата. Та не скидалися вони на родичів, радше на найманців, які не вперше з наказу вистежують здобич.

Було в цих краях немало його співвітчизників, однак тії шестеро викликали в Сноррі сильний неспокій. Тож і подбав він про шлях для втечі — не врахував, однак, що опікуватиметься мисливцями сам Пан полеглих.

Почув тоді Сноррі крик з-за плеча:

— Ну ж бо, брате, час настав! Бийся.

Почув ще й інший голос, що, насміхаючись, промовив:

— От і заступив ти за власну межу, Каламарю. Той, хто двічі відмовляє Батькові битв, — приречений!

Бачив Сноррі, що з людьми, котрі підходили до нього жодні розмови не допоможуть. Були вони тут не для того, щоб домовлятися чи вмовляти. Тож висмикнув Сноррі Сивоволосий меч з мішка і одним рухом розмотав шкури. Та витягати меча не поспішав.

Стрибнув до тих двох, що стояли біля брами, відбив удар одного, влучив руків'ям в живіт другого. Бився він так не раз і не двічі: на користь пішла Раґнарова наука. Та дати відсіч шістьом нападникам непросто, навіть якщо вони недосвідчені чи перелякані. Тим паче — коли їм допомагають.

А Сноррі бачив: часом виступала з присмерку знайома біла постать, закривала лиходіїв, приймала удар на себе.

Знав він, що так і буде, та все одно стискалося серце: ніколи не думав Сноррі, що стане проти нього рідна сестра.

Б’ючись, гукнув він разів зо два: «На поміч!» — та жоден вогник не засвітився у вікнах заїжджого двору, жодна постать не ступила за поріг. Міцним сном оповив усіх Одін, подбав, щоб здійснився нарешті його задум.

А шестеро душогубів збагнули вже, що Сноррі б'ється, не виймаючи меча, і напосілися ще зухваліше. Обступили, завдавали удар за ударом.

І от — коли вже бачив він, як над головою злітає гостре лезо меча, і розумів: не вивернеться, не встигне, — почув посвист і побачив, як випадає меч з руки. Побачив і стрілу, що вп'ялася душогубові в шию, довга й чорна, із пістрявим пір'ям.

— Сюди! — гукнув голос у нього за спиною — і вперше за цю довгу ніч Сноррі здивувався по-справжньому. Цей голос — трохи захриплий, молодий, начебто знайомий, — належав-бо живій людині.

Сноррі озирнувся і побачив біля брами юнака — безвусого, безбородого, із дивною зачіскою, як у місцевих. Одяг на ньому теж був, як у місцевих, а от лук змайстрований за північним звичаєм. Згадав Сноррі: бачив він парубка в каравані, поміж охоронців одного з купців.

Випустив юнак ще три стріли — та тільки одна влучила в ціль. Потім крикнув:

— Мерщій до води!

Побігли вони порожньою вулицею, повз глухі будинки, ЩО поснули мертвецьким сном. Вискочили на причал, і встиг ще Сноррі здивуватися, що не бачить корабля із вовняним червоно-чорним вітрилом і своїми пращурами на облавку.

Потім застукотіли позаду підковані чоботи лиходіїв, затрусилися дошки помосту.

Мовив юнак:

— Стрибай! — і сам одразу й стрибнув.

Було літо, і теплою була вода. Попливли вони геть від берега. Сноррі тримав меча над головою, а от юнак свій лук зрештою кинув.

З причалу по них почали стріляти, та жодного разу невлучили.

Ріка тут була широка, навіть удень дальнього берега було не розгледіти. Зараз розтікався над нею сивий туман, і що далі, тим густішим він ставав.

Відчув Сноррі, як течія підхоплює їх, тягне невідь-куди.

Спитав, важко дихаючи:

— Ти хоч знаєш, куди пливемо?

Авжеж! — відповів юнак. — Якнайдалі від берега. Я цих покидьків знаю. Вони перерізали горлянок більше, ніж ти за увесь свій вік розгадав загадок. Якщо взяли слід, ітимуть до кінця, хоч би скільки їх не лишилося. Таких легко не подужаєш… а не виймаючи меча з піхов — і поготів.

— Ти потонеш! — одразу ж відгукнувся голос із меча, що його Сноррі тримав над головою. А другий сказав твердо: — Не здавайся, брате.

Течія затягувала на середину ріки, одяг і чоботи заважали триматися на плаву, Сноррі зрештою сяк-так скинув їх — і побачив, що юнак робить те саме.

Потім побачив, що це не юнак.

Деякий час пливли вони мовчки, щоб не витрачати сили, тільки голоси з меча не вщухали — та дівчина їх, звісно ж, не чула.

Раптом тихий, скрадливий плюскіт пролунав звіддаля — однак ближче, ніж Сноррі хотів би його почути.

— Про це я й казала, — хрипко прошепотіла дівчина. — Вони пливуть за нами.

— Сюди! — одразу ж гукнув Ейнар Буре Ікло. — Веслуйте сюди, нездари! Вони тут.

Ані дівчина, ні лиходії, звісно ж, не чули його, але за мить могутні крила залопотіли над водою — і залунали з туману крики: «Прядиво! Прядиво!»

Перезирнулися Сноррі з дівчиною, попливли швидше. І хоч не годиться чинити так зі зброєю, Сноррі вже не намагався тримати меча над поверхнею. Та й вода приглушувала голос Ейнара.

Ближче й ближче були круки Одноокого. І вже коли вони знизилися над самою водою, щоб з розгону вдарити плавців у тім'я, відчув Сноррі, наче торкнувся п'яткою чогось холодного й слизького. Не встиг і слова сказати, аж дівчина хрипко прошепотіла:

— Завмри! Не рухайся!

Послухався він, тільки не витримав — знов озирнувся.

Улюбленці Одноокого були вже поряд: мчали, торкаючись кінчиками крил води, і краплі падали з них униз, наче сльози.

Ще мить — і вдарять дзьоби, міцні та гострі.

Саме тоді туман завирував. Щось важке й темне здійнялося з глибин, міцно вхопило одного з круків за лапу. Не встиг Сноррі й моргнути — а вже пішли кола по воді.

Другий крук зойкнув майже по-людськи. Крикнув:

— Зрада! Зрада! — і шугонув угору.

Потім чули вони плюскіт десь удалині, і наче гукали спершу розгублені, а потім добряче налякані чоловічі голоси, — та Сноррі вже не обертався. Попереду проступав з туману острів, і вони удвох попливли туди.

Виявилося, що в зачісці, у провощеному мішечку, були в дівчини кресало і трут. Сноррі зібрав хмиз, вона розвела вогнище — у ярку, щоб здалека нелегко було помітити.

Запропонував був Сноррі лягти разом і зігрітися. А дівчина на те:

— Дякую красно, мене й вогонь добре гріє. Краще розкажи, звідки в тебе цей меч і чому не хочеш ти виймати його з піхов навіть ціною власного життя.

Відповів Сноррі:

— Два запитання поставила ти, та відповідь на них буде одна. Нікому не розповідав я цю історію, але я в боргу перед тобою, ти врятувала мені життя, — то слухай.

Розділ п'ятий,

в якому

Сноррі Каламар

стає боржником, а Сноррі

Сивоволосий повертає борг

Серед історій, що їх чув Сноррі Каламар від діда, була одна, яка запам'яталася йому найбільше. Буцімто легендарний король давніх часів, Гаральд Мудрий отримав від богів дар — меч на ім'я Крик. Мав меч дивну властивість: той, хто володів ним, не знав поразки. Та що частіше виймав він Крика із піхов, тим менше хотів це робити.

Казали, так сталося і з Гаральдом: підкоривши бунтівних можних бондів та об'єднавши землі їхні в єдину державу, повісив він меча на стіну у королівській скарбниці й уже ніколи не брав до рук.

Правив він краєм довго, пережив усіх своїх синів та кількох онуків, але зрештою настав і йому час іти в засвіти. Тоді покликав король до себе спадкоємця, старшого і єдиного живого онука на ймення Олаф Вертиязикий. Застеріг він Олафа щодо меча, розповів про ціну, яку доводиться платити за здобуті ним перемоги.

Одразу ж після смерті старого короля Олаф вийшов зі скарбниці з Криком у руках і відтоді тримав меча завжди при собі. Незабаром отримав він нове прізвисько — Олаф Месник, а ще — Олаф Різник.

Коли Олафів син Ґудмунд Тихий спалив Різника в лазні, його швидко виправдали й негайно визнали новим королем.

Поховали Олафа в кургані. Викликали з-за Оселедцевої протоки жерця, щоб провів усі належні ритуали, поклали в могилу улюбленого коня, найвідданішого собаку і сімох найкрасивіших рабинь, що їх привіз Олаф зі своїх походів. Поклали туди ж і Крика.

Могилу насипали на межі з Вовчим лісом і посадили на кургані три осики, щоб міцно тримали покійного в землі. Минули роки — і ліс поглинув той курган. Відтоді, коли й згадував хтось зі старших людей про Олафа, називали його Олафом Вкоріненим, а сам ліс — Олафовим.

Ніколи не рубали там дерев, та й росли вони посохлі, покручені. Якщо робили з них дошки для човнів, то такі човни йшли на дно. Якщо пускали дерево на розпал — горіло воно димом гірким, чадним, ядучим. Чоловік, що вдихнув такий дим, втрачав притомність і починав промовляти чорні пророцтва.

І от як сталася біда в його родині, згадав Сноррі Каламар дідову оповідку, узяв коня та й поїхав у Олафів ліс. Не одразу знайшов він курган Вкоріненого. Густо вкрили його дерева, міцно переплівшись гілками, і жодна пташка не мостила гнізда на тих гілках, жоден звір не насмілювався зайти під їхню густу тінь.

Заночував Каламар на могилі. Зробив так, як навчив його колись старий Снеррір Ватра: приніс у дар ягня, налив у кухоль меду. А і це — помолився Батькові круків, уперше за багато років попросив про допомогу, — хоч і не вірив, що з цього буде якась користь.

Збирався дочекатися півночі — та й не помітив, як задрімав. Прокинувся, а навколо — наче день ясний! Розчахнувся курган, і б'є звідти світло, червоне та пекуче. Дивиться Каламар: літають у тому світлі дрібні тіні, наче пташки чи кажани, а може — величезні метелики зі шкіряними крильми.

Налякався Сноррі. Думав навіть тікати з кургану, та зробив три кроки й зупинився. Допікав йому сором за те, що якби навіть він був тоді на хуторі, то теж не зміг би дати відсіч убивцям своїх рідних.

Змолоду був Сноррі Каламар вправніший із пером, ніж із мечем, і більше знався на давніх легендах, ніж на тому, як відправляти душі воїнів до Пана полеглих. Тепер настав час використати ті знання, якими він володів.

Тож обернувся Сноррі назад і промовив слова пісні-вальґальдра:

— Прокинься, Олафе!

Збудися, Вкорінений!

Тут, на кургані,

Тебе я кличу!

І почув він голос, хрипкий та сухий, — наче чорні кістки перекочувалися під чорним піском:

— Якщо вже розбудив мене, кажи прямо, хлопче. Зрештою, ні замовляння, ні дари тебе не врятують: вони варті хіба що розчавленої горіхової шкаралупки, не більше. Пів століття й ще один рік служив я Тому, Хто Пив Мед, — і чим він мені віддячив? Може, прислав по мене одну зі своїх валькірій? Чи посадив у Залі частунків, поруч із пращурами й побратимами? Ні! Батько брехливих обіцянок, Повелитель манівців, просто зрікся мене. Сказав: «Послужи мені ще раз — одпочинь і доглянь за моїм мечем». А тепер приходиш ти, тривожиш мій сон і, певно, проситимеш про допомогу. Та й добре: заради тих дарів, що ти мені приніс, я зглянуся над тобою. Дам я тобі можливість обрати, яким саме чином ти помреш тут і зараз, без зволікань і крутійства. А потім уже спатиму собі далі.

Знав Сноррі, якою буде відповідь Олафа. І знав, що саме слід у таких випадках казати.

Тож хоч як він боявся, але згадав про невідімщених діда, батька, сестру — і мовив:

— Прийшов я не просити тебе, Олафе. Прийшов, щоб запропонувати послугу. Наче цвях, вбитий в долоню, тримає твою душу в царстві Сурта-пекельника меч на ймення Крик. Знаю: кожен, хто захоче взяти його всупереч твоїй волі, загине. Тож віддай мені Крик добровільно, без примусу.

Засміявся Олаф Вкорінений — і заметушилися в червоному, пекучому світлі чи то метелики, чи пташки.

Сказав він:

— Добре підучив тебе хтось, хлопче. Чи — пожартував з тебе. Хочеш, щоб я віддав тобі меч добровільно, без примусу? Гаразд: спускайся й забери його.

Сноррі знав, що чекає на нього. Знав, що дозвіл Олафа — то лише пів діла.

Гукнув він:

— Герцю Господарю, зглянься, благаю. Суртову спеку, Олафа злість відверни від вірного. Батьком будь, щитом стань супроти помсти, супроти чарів. Тобі віддячу служінням відданим. Не дай збожеволіти, не дай загинути. Дозволь із Криком назад вернутися. Дозволь помститися за кров родини.

І побачив він тоді на стежині, що вела углиб лісу, високого подорожнього в крислатому капелюсі. Мав він в одній руці спис, а другу простягнув і вказав на верхівку кургану.

Десь у високості тричі прокаркали круки. Завив у хащі вовк.

Тоді Сноррі пішов у курган, спустився в червоне і пекуче світло. Узяв там меч і вийшов нагору, а зранку осідлав коня та й поїхав назад на батьків, а тепер — братів хутір.

От і вся історія.

Розділ шостий,

в якому Сноррі Чужоземець

сподівається відшукати те,

що вже знайшов

Потерла дівчина застарілий, кривий шрам на горлі. Спитала:

— І це вся історія? Ніхто не може просто взяти й спуститися в могилу, просто винести меч і вийти назад! Що сталося там із тобою? Чому ти посивів? Чому не хочеш виймати меча з піхов? І як це пов'язане з твоєю мандрівкою?

А Сноррі на те:

— Є речі, про які не варто розповідати посеред глупої ночі. Почекаємо до світанку — а поки розкажи й ти хоч щось про себе. Кому я завдячую своїм порятунком?

Розповіла вона, що родом з Півночі, як і Сноррі. Замолоду покинула дім, заробляла на життя, наймаючись в охорону до купців. Прихисток знайіпла собі на тому березі величного Славути, та й звалася тепер по-місцевому — Уляною Іржавогорлою. Колишнє ж своє ім’я згадувати не хотіла, а Сноррі й не наполягав. Спитав натомість, чому кинулася йому допомагати.

Сказала вона хрипко, знову торкнувшись шраму на горлі:

— Є в мене давні порахунки з тими шістьма. А ще окремий — до Пана тельбухів, Отця вдів, Повелителя мух. Ти ж, бачу, чимось дуже його розлютив. Не бійся, хоч би що казав, не має він влади на тому березі, в землях Пущі й далі, у Великому Степу. Інші сили там владарюють, іншим богам гам моляться. Якщо потрапимо туди, вважай, отримав ти передих. Нам аби Славуту перепливти…

— Перепливемо, — сказав Сноррі.

Решту ночі просиділи вони мовчки, вдивляючись у полум'я і дослухаючись до звуків з річки. А те, що Ейнар Буре Ікло, знай, лихословив — то й добре, не давав їм заснути. Знав-бо Сноррі, й Уляна теж знала: рано чи пізно четверо лиходіїв знайдуть їхній острів. Було би непогано до того часу забратися звідси, та в густому тумані, вночі, — куди пливтимеш?.. Тож лишалося одне: чекати й готуватися до бою.

Чули вони кілька разів над островом відчайдушне ляскання крил, чули й цокіт копит у порожньому небі, просто в себе над головою, — не бачили, однак, нікого.

Тільки вранці хлюпнула неподалік вода під веслом. Пригасили вони полум'я, зачаїлися.

Світало, й співали над берегом очеретянки. Зауважив Сноррі:

— Дивна прикмета. Пташка завжди чує чужого. Хто ж це пливе, що їх не лякає?

А Уляна на те:

— Гадати так можна до скону віків, краще ходімо та подивимось.

Підкралися тихцем, визирнули з прибережних кущів. Побачили човен біля берега, а в ньому — старого-старезного чоловіка. Був він низькорослий, худий, від засмаги аж бурий.

Хоч і скрадалися Сноррі з Уляною тихо, подивився він просто на них своїми блакитними очима, всміхнувся м'яко, незлостиво. Сказав:

— А я вже думав, чи дядько Сом не пожартував зі мною. Мало хто насмілюється йти проти волі Пана полеглих, а тих, хто спромігся втекти від нього, я й не згадаю.

Говорив він по-місцевому, та Сноррі встиг за ці місяці трохи вивчити тутешню мову — тож розумів старого. Хоч, звісно, не до кінця: не міг-бо збагнути, якого дядька Сома той мав на увазі.

Узяв старий їх до себе на човен, повіз до дальнього берега.

Коли спитав його Сноррі про ім'я, відповів:

— Імен я маю багато. Часом ловлю пташок чи рибу — тоді звуть мене Ловичем. Часом розповідаю давні історії — тоді я Байкар. А буває, перевожу таких-от подорожніх з берега на берег, і звуть вони мене Перевізником, — то й ви так звіть. А куди прямуєте, чого в світі шукаєте? Чи просто від Плетія пліток втікаєте?

Уляна на те промовчала, а Сноррі сказав, що йде до міста Кьонуґард, бо шукає коваля.

Засміявся Перевізник:

— Шукати тут коваля — все одно, що в Чорноліссі шукати оленя чи вепра. Містом, яке ви звете Кьонуґардом, аж від дня заснування опікується сам Небесний Коваль. Є в нас майстри на будь-який смак: і зброю тобі скують, і леміш, і прикрасу для нареченої. А дехто, кажуть, здатен навіть голос новий викувати взамін старого, варто тільки розпитати й щедро заплатити.

Мовивши це, глянув Перевізник на Уляну, та дівчина його наче й не чула. Дивилася вона на Славуту, немов бачила річку вперше. Та й сам Сноррі замилувався: предивний був Славута цієї тихої ранкової пори. Вільно й плавно ніс він крізь ліси й гори повні води свої. Ані поруху, ані грому; дивився Сноррі й не знав — плине чи ні велична ця широчінь, і здавалося, вся ріка була наче відлита зі скла: немов блакитний дзеркальний шлях плинув і звивався посеред зеленого світу. Густий чорний ліс підступав до води й, схиливши віття, вдивлявся у холод скляного плеса, а за лісом, на пагорбах, сяяло у сонячних променях білостінне місто.

Почув Сноррі крики мартинів, почув і пісні рибалок, що тягли неводи; а тутешній вітер був просяклий запашною юшкою, і свіжим хлібом, і коров'ячим молоком. На мить здалося Сноррі, що не існує в світі ані Одноокого, ані інших Міцних, не пливе десь по хвилях корабель з червоно-чорним вітрилом, і не сидять у Вальгаллі, у Залі частунків, доблесні воїни.

На мить… Та потім прошепотів з меча розлючений Ейнар:

— Всюди простягає десницю свою Пан полеглих! І знай, шмаркачу, завжди отримує він те, що належить йому за правом.

Уважно подивився тоді Перевізник на Сноррі — немов почув ці слова й чекав від північанина якоїсь відповіді.

Та, звісно ж, насправді нічого він не чув і почути не міг, адже до жодної живої людини не здатні були докричатися голоси бранців меча на ймення Крик, — лише до його власника, Сноррі Чужоземця.

Розділ сьомий,

У якому Сноррі Північанин

блукає містом

Висадив їх Перевізник на причалі. Позичив грошей, щоб купили новий одяг, побажав успіху та й поплив собі.

Пішли вони вулицями Кьонуґарда. Говорили тут різними мовами і гучно, щоб перекричати інших. За всім тим гамором ядучі вигуки Ейнара губилися краще, ніж під шкурами.

А може, Ейнар стишив свій голос, бо відчув присутність інших сил — тих, над якими не владен був навіть одноокий Батько воїнів.

Образ господаря міста стояв на одному з пагорбів Кьонуґарда. Ноги й руки в Небесного Коваля були залізні, тулуб — витесаний з величезного стовбура, голова відлита зі срібла, а вуса — зі щирого золота. Тримав Коваль у десниці молот — і грізно дивився в далеч, наче виглядав чи не надходять, бува, вороги.

Поглянув на нього Сноррі й відчув надію: може, й справді знайде він у цьому місці того, хто звільнить душі бранців меча?..

Справили вони собі з Уляною новий одяг. Сноррі хотів було попрощатися й рушати на пошуки коваля, почав дякувати за допомогу, а Уляна:

— І де твоя вдячність? Обіцяв розповісти всю історію, а розказав із заячий хвостик! Доки не розкажеш все до кінця, навіть не сподівайся позбутися мене, Північанине.

Відповів Сноррі:

— Хай так. Знай і ти: радий я, що підеш зі мною. Вперше я в Кьонуґарді, і хоч трохи й вивчив мову, та навряд чи спроможуся як слід пояснити, чого хочу і кого шукаю. Відведи мене до ковалів, а я по дорозі розповім тобі решту своєї історії.

І справді розповів:

— Коли отримав я Крик, пішли ми з братом та кількома відданими нам людьми й помстилися вбивці наших рідних. І хоч попереджав я Гагбарда, не послухався він, став у мене за спиною. Прикрив її від ворожих ударів, а сам загинув від мого меча. Тієї ж ночі почув я: промовляють до мене брат і вбивця моїх рідних, а ще — інші люди, яких убив я того вечора. Й усі вони горлали на різні голоси: хто погрожував, хто злостився, а хто й обурювався, чому після доблесної смерті він не потрапив у Вальгаллу.

Похитала головою Удяна Іржавогорла.

— Цей світ направду сповнений незбагненних див, якщо навіть серед померлих є ті, хто вірить у доблесну смерть! А що каже тобі твій мертвий брат?

— Просить, щоб я звільнив його душу. Тому я й приїхав до Кьонуґарда: тут, кажуть, живе один-єдиний на всьому світі коваль, який здатен, розбивши Крик на друзки, зруйнувати чари.

Сказала на те Уляна:

— Навіть не чула я про такого, однак як не почнемо шукати, то й не знайдемо.

Привела вона його до ковалів, що на Воловому ринку підковували коней. Дивилися вони на меч, хитали головами. Пише один — молодий — погодився розбити меч. Ухопив кліщами, ударив молотом. Меч вивернувся і відтяв йому палець. А голос Ейнара Бурого Ікла вдоволено вигукнув:

— Хай ще раз спробує! А раптом вдасться!

Почув Сноррі й інші голоси. Ставалося це не так часто: зазвичай говорили до нього тільки Ейнар та брат Сноррі, Гаґбард Ратиця. А тепер подали голос люди Ейнара, яких убив Сноррі того вечора, коли прийшов мститися за ріпних　.

Мертві присяжники Бурого Ікла гукали:

— Ще! Ще! Дай нам напитися, втамуй нашу спрагу!

Нічого не сказав на це Сноррі. Віддав молодому ковалеві решту грошей, що позичив їм Перевізник, та й пішов разом з Уляною далі.

Були вони в той день і на інших ринках: Пташиному, Сінному, Щучому, Житньому — і, звісно ж, на Бабиному Торжку. Всюди розпитував Сноррі про того особливого коваля. Майстри, що кували лемеші, і ті, хто робив цвяхи, зброярі з Княжого пагорба і хитромудрі замковики — усі тільки руками розводили. Більше ніхто не взявся за таку роботу, а дехто, лише глянувши на меч, гнав Сноррі з Уляною геть.

Навідалися вони навіть до кварталу золотарів, однак надовго там не затримались. Надто часто пропонували їм обручки і вітали з майбутнім весіллям. А коли Уляна, наче між іншим, спитала, чи не знає хто коваля, що новий голос здатен викувати, засміялися золотарі. Тільки один — напівсліпий, покручений — сказав:

— Чув я, колись наші побратими вміли й таке робити, але ремесло те втрачено, навік забуто. Останнім з таких майстрів хіба був ще старий Кий.

Спитав Сноррі, де шукати їм того Кия, а майстри знову в сміх. Навіть напівсліпий усміхнувся.

— Кия ти знайдеш легко, чужоземцю. Шукай там, де ліс переходить у справжню пущу, на кордоні Чорнолісся. От тільки навряд чи вийде він до тебе, щоб розкрити давні секрети. Напевно позабував усе за ті віки, що лежить-одпочиває у сирій землі. А після нього й не було вже таких майстрів: жоден із нинішніх зі старим Ковалем не зрівняється. Ці часом і власний голос удень зі свічкою не знайдуть, а ти, чиста душе, хочеш, щоб вони чужий перекували…

До вечора ходили Сноррі з Уляною містом, а потім подалися до причалів. Знайшов там Сноррі караван, що супроводжував його до Славути. Забрав він у купців платню, а ще розпитав про долю тих шістьох лиходіїв. Гроші йому віддали, всі до останньої вівериці, але сказали:

— Видно, непроста ти людина, якщо сам Господар герцю за тобою відправляє таких душогубів. Двоє з них загинули від невідь-чиїх стріл, а четверо вкрали човна й утекли. Уламки того човна на ранок викинуло біля причалів, а що сталося з самими горлорізами, ми й знати не бажаємо. І ти до нас більше не приходь. Хоч був ти чесним і відданим охоронцем, шануємо ми Батька битв і не чинитимемо нічого всупереч його волі.

Сутеніло. Сноррі сказав:

— Перш, ніж шукати прихисток на заїжджому дворі, мушу знайти Перевізника й повернути йому борг.

Виявилося, однак, що ніхто на причалах не чув про Перевізника. Питали вони і в вантажників, і в рибалок, і в митників — усі тільки руками розводили. Пішли тоді на ринок, біля якого висадив їх зранку Перевізник, аж там — він, стоїть собі біля човна і всміхається білозубо.

Повернув йому Сноррі гроші, а Перевізник на те:

— То як, хлопче, — знайшов у місті гідного коваля? Ні? Ну, то сідайте обоє в човен, пригощу вас вечерею та й поміркуємо, чим вам зарадити.

Перезирнулися Сноррі з Уляною. Одяг на Перевізнику був хоч і чистий, але непоказний, латка на латці. Та й човен його радше нагадував кособоку труну, буру й міцну. Подумав Сноррі: нащо обтяжувати людину, ще й об'їдати на додачу. А потім згадав про гроші, що позичив був їм Перевізник. Усі монети були різні, одні новенькі, інші старі й затерті, і серед мідних трапилася навіть одна срібна.

А ще подумав він: у чужій землі співвітчизники-караванники відвернулися від мене — а незнайома людина спершу врятувала, потім позичила гроші, а тепер ось запрошує на вечерю. Хіба годиться відмовляти?

Сіли вони з Уляною в човен та й попливли.

Розділ восьмий,

в якому Сноррі Відчайдушний

іде в Чорнолісся

Жив Перевізник у глибокій печері. Щоб дістатися туди, треба було пропливти попід берегом, крізь віття плакучих верб, а далі, прив'язавши човен, пройти вузькою кам'яною стежкою крізь щілину в стіні.

Як зайшли, почув Сноррі попереду дивне шарудіння, і шурхіт, і стукіт, і тріпотіння, й немов притлумлений шепіт. Зупинився був, та зрештою рушив далі, за Перевізником і Уляною.

Зайшли вони до печери. Пахло там духмяним зіллям і розпеченим залізом, а на стінах висіли й стояли клітки. Сиділи в них жайворонки і дикі голуби, снігурі й ластівки, зозулі, трясогузки, синички, кулики, дрозди й вивільги.

Запросив їх Перевізник до столу, пригостив запеченою рибою, свіжим хлібом і ситою. А коли повечеряли, сказав:

— Невже жоден із ковалів міста не годиться для того, що ти хочеш зробити? Може, ти помилився? Чи не в тих запитував? Адже в нашому місті є майстри на будь-який смак, до будь-якої роботи.

На мить замислився Сноррі, а потім так відповів:

— Якщо хтось злий дізнається те, про що розповім я тобі, Перевізнику, — життя моє не буде варте й ламаної вівериці. Й не так боюся я власної смерті, як іншого: коли дочасно помру, душа мого брата лишиться в полоні, а з нею й інші зневолені душі. Чи даси слово зберегти в таємниці те, про що почуєш?

Кивнув йому Перевізник:

— Даю! Розповідай.

Переказав Сноррі усе, що знав. Коли закінчив, посиділи вони втрьох у тиші, тільки чути було, як стрибають у клітках пташки — та жодна так і не подала голосу, тільки шурхіт їхнього пір'я нагадував притлумлений шепіт.

Нарешті сказав старий:

— Якщо довірився ти мені один раз — довірся і вдруге. Віддай меча і лягайте спати. Маю я побути з ним сам на сам, маю поставити запитання й вислухати відповіді — і тоді скажу, що слід зробити, аби звільнити твого брата й інших бранців.

Почав був Сноррі пояснювати, що тільки господар меча здатен почути голоси ув'язнених душ, однак старий на те лиш відмахнувся.

— Це, — сказав, — мій клопіт.

Лягли вони з Уляною спати — і незчулися, як заснули. Прокинувся Сноррі посеред ночі, вийшов на хвильку з печери. Побачив на березі під місяцем, посеред вербового віття, постать — високу, могутню. Права рука чоловіка з міцними горбкуватими м'язами почорніла, а долоня на лівій здавалася обпеченою, аж червоною.

Чоловік тримав на колінах його меч і стиха промовляв до нього. Розпитував про якогось Койрива — чи, бува, нема його душі в ньому, серед інших впольованих мечем.

І голоси відповідали йому, один за одним.

Слухав Сноррі — і крижаний піт стікав по його спині. Чув-бо він зараз не десяток голосів — як удень, коли напився Крик крові молодого коваля, — сотні й сотні неприкаяних душ промовляли до незнайомця. Благали вони про спокій, просили розради, погрожували помстою, а були й такі, хто квапився розповісти історію свого життя, повторював її знову і знову, і просив переказати рідним — яких, напевно, вже давно й на світі не було.

Незнайомець говорив до них, і кожну — навіть найзатятішу — заспокоював, кожній обіцяв примирення і спочинок.

Хотів був Сноррі підійти до нього — торкнутися плеча, спитати: «Хто ти? Що робиш тут? Звідки в тебе мій меч?»

Але не насмілився.

Повернувся до печери, ліг поруч з Уляною, що так і не прокинулась. Заснув майже одразу.

А вдосвіта розбудив їх Перевізник. Сказав, коли снідали:

— Знаю я кількох людей, які здатні розбити меч. Знайти їх важко, але можливо.

Спитав Сноррі:

— Чи допоможеш ти мені? Скажеш, де їх шукати?

Похитав Перевізник сивою головою:

— Не скажу. Бо якщо Крик розіб'ють, то всі зневолені в ньому душі буде назавжди занапащено.

— Та кому ж спало на думку створити такий меч?!

— Чи чув ти колись про куцана з роду Ніфлунґів на ймення Нефі Сухий Ніс? Це був видатний коваль і скальд, та троє його синів були ще обдарованіші. Коли змужніли, викував він для них три мечі й назвав Крик, Жага та Сміх. Видатну долю прорікали синам Нефівьольви-велетки, та почалася війна куцанів з людьми — знаменита Битва за перстень — і всі троє загинули. Вирішив тоді Сухий Ніс помститися за дітей своїх. Зробив так, аби мечі знову потрапили йому до рук — і на кожен наклав прокляття. А потім продав їх людям. Відтоді й мандрують світом його мечі — і кожен лишає по собі страшний слід. Знайти їх важко, а знищити — ще важче. Різні чутки ходять про те, як це зробити. Кажуть, прорекла Ґрета Віщунка з Туйового пагорба, що перший з мечів розіб'ють у ту ніч, коли небо розчахнеться і зорі впадуть у воду, коли мертві зійдуться в бою з ікластими, а дитя зрадить власну кров. Інші ж кажуть, що злу волю, яку ув'язнив Нефі у твій меч, можна пересинити у певний час і в певному місці. За три дні — ніч на Сонцекрес, і це чи не найвдаліший момент, щоб спробувати.

Сказав Сноррі:

— Не певен, чи знайду я за три дні коваля, який узявся б за таку роботу.

Відмахнувся Перевізник:

— Коваля ти матимеш. Та для того, щоб перекувати Крик, слід розтопити горно — і не будь-чим.

Розповів він Сноррі де і як узяти поліно на розпал, розповів і про те, як добути жар для горна.

Сказала Уляна:

— Якщо це жарти, Перевізнику, то невеселі. Хто здатен піти в самісіньке серце Чорнолісся, знайти пані Брамницю і викрасти в неї жаринку й галузку хмизу?!

Та зупинив її Сноррі. Спитав тільки у Перевізника:

— Чи той майстер-коваль зможе ще й викувати голос людині? І скільки візьме за таку роботу?

Відповів Перевізник:

— Перекований меч заберу я собі — це й буде ціною за новий голос.

Згадав тоді Сноррі про те, що бачив уночі. Поглянув на Уляну, кивнув їй. Сказав Перевізникові:

— Згода, беруся.

Похитала Уляна головою, виправила його:

— Беремося. Обидвоє.

Розділ дев'ятий,

у якому Сноррі Блукалець

нехтує голосом розуму

й дослухається

до голосів із хащі

Висадив їх Перевізник біля гирла Звір-річки, дав порожній глек та ще три чорні курки в мі піку. Сказав:

— Не гайте часу і пам'ятайте: раз ставши на стежку, не полишайте її — ні в цьому світі, ні в засвітах. Брамницю ж ні про що не розпитуйте і короваю з нею в жодному разі не заломлюйте! А я поки подбаю про все інше й чекатиму на вас біля Межінь-острова.

Попрощалися вони, рушили дорогою, яку проторували лісоруби та мисливці. Ліс тут стояв густий, пишний, та не чужий. Небо над їхніми головами було чисте й прозоре, і яскраво сяяло ранкове сонце.

Згодом, однак, небо наче вкрило імлою, а сонце потьмяніло. Вони й не помітили, як вийшли до давнього кургану.

Жовті, червоні, блакитні квіти вкривали його, наче сотні метеликів присіли відпочити. А коли підійшли Сноррі з Уляною ближче — виявилося, що це й справді метелики. Ціла зграя злетіла з могили, затріпотіла крильми, деякі сіли на плечі й голову подорожніх.

Сказала Уляна:

— Це добра ознака.

А Ейнар Буре Ікло засміявся:

— Дуже добра. Загинете ви там, і кістки ваші гризтимуть дикі звірі.

Тільки Сноррі нічого не сказав, кивнув лише — й пішли вони вглиб, у самісіньку пущу, лишивши позаду дорогу лісорубів.

Йшли довго, аж згубили лік годинам. Неба над головами вже не бачили, тільки густе переплетене віття дерев, поросле сивим мохом. Щось стрибало там з гілки на гілку, бігло поверх тих дерев — пружне, звивне, волохате. Сноррі намагався не приглядатись, щоб не привертати до себе зайвої уваги.

Зупинилися перепочити. Сноррі пішов до струмка, що біг неподалік, напився сам і приніс води Уляні.

Вже збиралися йти далі, аж почули плач. Пішли туди, побачили ведмежа, що попалося у мисливську яму.

Сказала Уляна:

— Не варто нам тут лишатися. Мати-ведмедиця напевно десь поряд.

Заперечив Сноррі:

— Якби була, ми б уже знали. Малий, певно, відбився від сім'ї, і то давно — поглянь, який худий.

Знайшли вони міцну гілляку, спустили у яму. Але ведмежа було таке слабке, що не здужало видряпатись. Тоді обв'язався Сноррі мотузкою і сам спустився по маля.

А коли витягнув ведмедика, сказав Уляні:

— Не можемо ми його так покинути, він голодний, і години сам не протягне.

Відкрив мішок, скрутив одній курці голову і нагодував малого.

Засміявся Ейнар Буре Ікло:

— Тепер ви ніколи не здобудете жарину й поліно для горна!

Уляна ж, хоч і слова не промовила, дивилася на нього з жахом.

Лише за мить збагнув Сноррі: дивилася не на, а повз нього.

І промовив густий, ревучий голос:

— Не часто зустрінеш у цьому лісі людей. Зазвичай їм вистачає клепки не заходити в пущу. І до чужих дітей наближатися вони не квапляться.

Озирнувся Сноррі й побачив велетенську ведмедицю. Була вона як дім, як гора: кошлата й темна, тільки очі світилися в присмерку.

Додала вона:

— Спасибі, добрі люди, що врятували мого сина. Спасибі й за те, що нагодували малого. Скажіть, чим я можу вам віддячити?

Відповіла Уляна:

— Ми шукаємо дорогу до пані Брамниці — чи не допоможете нам, тітонько?

Гнівно загарчала ведмедиця.

— Я обіцяла вам віддячити, а не послати на загибель. Не слід живим наближатися до тих кордонів, за якими панує Брамниця. От вам єдина моя порада: тікайте звідси, бо занапастите свої душі!

Подякували вони ведмедищ за пораду, проте рушили далі. Ліс довкруж густішав, і час від часу з пущі долинало чиєсь шепотіння, хихотіння, а іноді й гарячкові суперечки. Та Сноррі не придивлявся і не зупинявся. Тільки коли почули вони, як неподалік ридає кілька сумних голосків, не витримала Уляна:

— Сама знаю, що тільки заплішений дурень зійде зі стежки у Чорноліссі. Але прошу тебе — зачекай хвильку, я лише гляну, чи не потрібна комусь наша допомога.

Похитав Сноррі головою.

— Ні, — сказав, — підемо разом.

Побачили вони смугастих поросяток, що бігали кругом спорохнявілого явора, що впав і притис до землі стару веприху. Вона вже й голосу не подавала, тільки благально дивилася на людей.

Узялися Уляна та Сноррі за стовбур, та лише з другого разу спромоглися трохи підважити явір. Вирвалася з-під нього веприха та й тут-таки впала знесилена.

Перезирнулися Сноррі й Уляна. Розв'язав він мішок, витягнув другу чорну курку.

Коли веприха її з'їла й почулася на силі, то спитала людським голосом, чим може їм віддячити. Та коли почула їхнє запитання, лише тяжко зітхнула.

— Не варто, — сказала, — мати живим справу з Брамницею. Та якщо не передумаєте, шукайте Пана-Зубра. Тільки він знає, як перетнути межу.

Попрощалися вони, пішли далі, а світ навкруг ставав дедалі смутнішим, непевнішим. Повітря наче загусло, довкола пахло вологою деревиною, мохом і небезпекою.

Треба було десь заночувати. Тільки знайшли підхожу галявинку, тільки зібрали трохи хмизу та запалили вогонь — аж чують, тріщить гілля, бачать — хитаються верхівки дерев. Полетіли дрімлюги одна за одною, промайнув безшелесно пугач, зробив коло над вогнем і щез у темряві.

Засміявся Ейнар Буре Ікло.

— І в південних землях, — сказав, — водяться велети. Смерть вам, смерть люта!

Сноррі Блукалець ще встиг подумати: добре, що Уляна не чує клятого Ейнара, але у цю ж мить з пущі вийшов на галявину Пан-Зубр. Ратиці в нього були темні й гострі, наче ніж-камінь з гірського потока, — той, повз який жоден човен не пропливе неушкодженим. Борода в Пана-Зубра була густа й довга, і коли він ступав, вона м'яко торкалася лісових квітів. Очі в Пана-Зубра були з довгими пухнастими віями, — мудрі та пильні, і заглядали вони в самісіньку душу. На горбі Пана-Зубра звила собі гніздо сойка і тепер визирала звідти на Сноррі та Уляну, сварилася. А роги Пана-Зубра вигинались угору й губилися десь у вітті, — і не насмілився Сноррі до них придивлятися.

Сказав прадавній Міцний:

— Хто ви такі й навіщо ходите по моїх володіннях? Хіба не знаєте про угоду, що уклав я з Києм-З-Човна? Чи, може, не зауважили могили, яка позначає межу між вашими й моїми землями?

Відповіла Уляна:

— Хіба лиш глухий не чув про ту угоду, і тільки сліпий не завважив би могили на кордоні твоїх володінь. І тільки шаленці порушили б цей кордон без вагомих підстав. Та бачиш, Пане, ми йдемо у засвіт Брамниці, а шлях туди пролягає крізь твою пущу.

Форкнув Пан-Зубр, трусонув бородою.

— Немає в жодному з дев'яти світів таких шаленців, що самохіть прагнули б потрапити до Брамниці.

— І ми не прагнемо, але — мусимо! Від цього залежить, чи врятуємо ми душі, зневолені в давньому мечі. Супутник мій приплив сюди з далеких земель, аби зробити це — не задля себе, задля інших.

Глянув Пан-Зубр на Сноррі Блукальця. Сказав:

— Би, люди, говорите про славу, звитягу, доблесть, однак несете з собою лише горе і сльози. Супутниця твоя каже, що ти хочеш звільнити зневолені душі, — але мовчить про інше.

Підвівся Сноррі Блукалець, поглянув у очі Пана-Зубра. Кивнув:

— Правда твоя, Володарю Пущі. Моя супутниця не згадала про те, що я ж і зневолив ті душі. Більше скажу: якби не смерть старшого брата, може, я й не переймався б цим, лишився б удома, а меч заховав якнайглибше у скриню чи відніс би назад до кургану. Але, як бачиш, я — тут.

Я перетнув половину цього світу, аби потрапити на той. Чи допоможеш ти нам? Чи проявиш свою милість?

Довго мовчав Пан-Зубр. І мовчала пуща навколо них, немов дослухалася, чекала на відповідь свого володаря.

Навіть Ейнар Буре Ікло не насмілився ані словом, ані звуком порушити цю тишу.

Тривало це, може, з хвилину, а може, й кілька років. Аж нарешті зітхнув Пан-Зубр і, стукнувши ратицею, мовив:

— Здавна заповідано: не мають права ні живі, ні мертві перетинати межу між цим і тим світом. Переночуйте — і вертайтеся назад.

Навіть не погрожував: просто сказав, розвернувся й пішов геть, тільки лишилися на землі величезні сліди від ратиць — як знак, як остаточна печатка під вироком.

Розділ десятий,

в якому

Сноррі Простодушний

Та Уляна Ірждвогорла

міняють імена

Мовчки сиділи біля вогнища Сноррі та Уляна. Не дивилися одне на одне, нічого не казали. Потім витягнув Сноррі з мішка останню курку, скрутив їй голову та й заходився обскубувати. Сказав:

Якщо не потрапимо до Брамниці, хоч повечеряємо по-людськи.

Курка вже була готова, коли промовив до них із хащ м'який голос:

Сто років я не чула запаху смаженого м'яса в самісінькому серці пущі. Ні, навіть сто тридцять сім років… ох, як я могла помилитися!.. А цей ще й з гірчинкою, манливий такий…

Сказав Сноррі:

— Ким би ти не була — виходь, будь нашою гостею та сестрою й розділи з нами вечерю.

Тоді листя папороті захиталося й на галявину вийшла лисиця. Спершу, однак, здалося Сноррі, що це вовчиця — така вона була велика й широкоплеча, і зуби мала білі, гострі, кожен — завдовжки з добрячу шевську голку. Хутро ж у неї було кольору призахідного сонця: золотаво-червоне, аж сліпуче, тільки на хвості — сріблясте.

Простягла Уляна лисиці свій шматок, сказала:

— Пригощайся, сестро.

Та вхопила м'ясо, глянула на людей і, трохи відступивши назад, швидко проковтнула. Тоді й Сноррі простягнув їй свою половину курки.

Доївши й її, лисиця облизалася і сказала:

— Нечасто у цій пущі зустрінеш людей. Тим більше — людей зі смачною чорною куркою в мішку. Певно, шукають вони щось украй важливе, якщо насмілилися знехтувати прадавнім заповітом і порушити правічні кордони.

Сказав на те Сноррі:

— От би ще цим двом знайти у заповітній пущі когось мудрого. Когось, хто допоміг би доброю порадою. Хто вивів би на стежку, яку вони шукають.

Посміхнулася лисиця:

— Добрі поради добряче коштують. Тим паче — якщо стосуються вони пані Брамниці.

Відповіла Уляна:

— Нам аби ціну почути, а спосіб заплатити знайдемо. Кожен із нас має трохи снів, кілька милих спогадів та мрій. От курка, на жаль, була останньою.

Помовчала лисиця, вдивляючись у них насмішкуватими очима та наче до чогось принюхуючись. Нарешті промовила:

— Мрії — гарний товар, поки вони свіжі й п'янкі, а не давні й застояні: тоді вони в'язнуть на зубах і ніякого від них пуття. Спогади — річ примарна, наче золото куцанів, і цінність вони мають тільки для того, хто пережив згадуване. Що ж до снів… так, є один, який ви бачили удвох — палкий, наче полум'я, солодкий, як мед… Ви обоє не пам'ятаєте про нього чи просто боїтеся самим собі в цьому зізнатись, та я чую його запах, такий ні з чим не сплутаєш. Цей сон вартий доброї поради, однак ви самі не знаєте йому ціни. А тільки вбогі укладають угоду так, щоб обдурити й обікрасти іншого; тим, хто бачив Світанок Світів, таке не личить.

Спитав Сноррі:

— То що візьмеш з нас, мудра сестро?

І відповіла вона:

— Те, що є в кожного. Імена.

Здивувався Сноррі:

— Як можна забрати в когось ім’я?

Поглянув він на Уляну, але та лише відвела очі.

Лисиця ж сказала:

— Імена — як зуби. У когось з року в рік виростають нові, а хтось тільки раз міняє молочні на справжні. Адже ім'я — це ваша сутність. І коли змінюєтеся ви, міняється й те, як ви самі себе звете. Віддайте мені свої справжні імена — і я проведу вас до Прадуба. А звідти уже й до засвіту, якого ви шукаєте, лише сім кроків.

Перезирнулися Сноррі з Уляною. Уляна встала перша, сказала:

— Віддаю тобі своє справжнє ім'я. Колись мене звали Ульврун Хлопчакуватою, і я була донькою великого воїна й великого негідника. Віднині ім'я це мені не належить, бери його собі й роби з ним що хочеш, сестро.

Сказавши це, Уляна змахнула рукою так, наче відштовхувала від себе щось важке — і лисиця тієї ж миті підстрибнула й клацнула довгими, гострими, білими зубами.

А потому сказала:

— Скільки гіркоти, скільки солі! Дякую, сестро, що звалася колись іменем Ульврун. Ну а ти, братику?

Підвівся Сноррі, промовив:

— Віддаю і я тобі свої справжні імена. Звали мене Каламарем, звали Відлюдником, звали Відступником, Братовбивцею, Самітником, Відчайдушником, Блукальцем і Північанином. Був я середульшим сином знатного роду, але нині — чужинець у чужій землі. Відтепер ці імена мені не належать, вони — твої.

Він змахнув рукою так, як це роби; іа Уляна, та лисиця навіть не ворухнулася. Тільки глибоко зітхнула:

— Хіба це імена? Так — саме лушпиння. Прізвиська, в яких немає суті — та й чи була колись. То так ти платиш справжню ціну?

Розгубився Сноррі:

— Вибач, сестро, не маю я інших імен. Тільки одне-єдине, і якщо віддам його тобі…

— Ви просили назвати ціну — і я назвала, а платити чи ні — вирішувати вам, братику. Втім, якщо наполягатимеш, можливо, я погоджуся взяти твій сон — той, що палкий і солодкий.

Озирнувся Сноррі на Уляну, подивився їй в очі. А потім сказав лисиці:

— Віддаю я тобі своє справжнє ім'я. Звали мене Сноррі, був я онуком славетного воїна й мудрого діда, якого підступно вбито у його власному домі. Аби помститися за нього, занапастив я свою душу. А тепер, щоб врятувати душу брата, перетнув межу і прийшов сюди — й не зупинюся на півдорозі.

Він кинув їй своє ім'я — і лисиця, підстрибнувши, вхопила його. Проковтнула, облизнулася. Сказала:

Дякую, братику. Давно не їла я такої смакоти — хоч, звісно, не давніше за чорну смажену курку. Тепер, коли ціну сплачено — збирайте речі й ходімо.

Оскільки поснідати він не встиг, а свою порцію віддав лисиці, тепер чоловік, якого вона звала братом, відчував голод. А ще відчував він порожнечу десь під серцем, і не знав, чому.

Пішли вони — він та Уляна — слідом за лисицею. Нічна пуща наче сама розступалася перед чотириногою сестрою, варто було їй змахнути хвостом. Помітив він, що її хвіст тепер не сріблястий, а золотавий, як і хутро лисиці, — а ще помітив, як горять вогники в очах сестриці.

Йшли вони уздовж струмка, який дедалі меншав, з другого ж боку з землі проступало щось довге і звивисте — наче під травою повзла величезна змія — і з кожним їхнім кроком товстішало.

Простували вони у мовчанні, та не в тиші. Пуща навкруги співала сотнями нічних голосів, гарчала, скрикувала, народжувалася і вмирала, і тільки лисиця лишалася незворушною і незмінною. Здалося йому, що ідуть вони не за звіром, а за прадавньою, могутньою істотою, що живе тут від початку часів, відтоді, як розкололося Небо й проросли перші Дерева, що тримають світи й часи своїм корінням.

Це було дивно: він сам лишався без імені і знав про самого себе украй мало — і з кожним ударом серця, здавалося, губив крихти своїх знань, — а от про істоту, яку вони з Уляною звали сестричкою, тепер розумів дедалі більше.

Струмок, що тік праворуч, так заколисливо співав, що він уже думав лише про одне: лягти й заснути. Кілька разів він ледве не перечепився й не впав, і тоді Уляна підтримувала його під лікоть і шепотіла на вухо:

— Потерпи ще трошки.

Вона додавала ще якесь слово, яке щось йому нагадувало, однак тепер не мало для нього жодного значення.

Тим часом підземна змія, що повзла, звиваючись, ліворуч від них, випнулася з-під землі вже на половину їхнього зросту. Тоді він зрозумів, що це — корінь, один з багатьох, що тримають цей світ і не дають йому розпастися на шматки, — і зрозумів, куди вони прямують.

Він хотів попередити Уляну, та не зміг згадати потрібні слова.

А потім вони прийшли.

Розділ одинадцятий,

у якому герої

роблять сім кроків

Це сталося миттєво: ще хвилину тому вони простували за золотистою сестрицею крізь нічну пущу, а тепер стояли перед високою й широкою стіною, шорсткою та нерівною. Подекуди вона мала вкраплення — жовті, гострі, — чимось вони нагадували чоловіку без імені чотириногу сестру.

Він відкинув назад голову й подивився угору. Неба не побачив — лише мерехтіння зірок крізь розриви у листі. Стіна там, над ними, розквітала сотнею гілок, шурхотіла й наспівувала колисанки, давні, як цей світ.

Сказала лисиця:

— От ми й прийшли. Зробите сім кроків за сонцем і втрапите до пані Брамниці. Звісно, якби ви мене спитали, я радила б нізащо цього не робити. Але ж ви здолали такий довгий хплях не для того, щоб дослухатися до моїх порад. Тож попрощаюся з вами й піду — бо, знаєте, маю ще трохи справ, тут і там…

Уляна сказала:

— Дякуємо за допомогу, сестро.

А чоловік без імені додав:

— І дякуємо за поради.

Тоді лисиця пішла, лишивши їх перед тим, що було величезним, непомисленним дубом. Нічні пташки кричали з його галуззя різкими, риплячими голосами і, перелітаючи з гілки на гілку, змахували шкірястими крильми. Жолуді висіли у височині, наче достиглі зірки, листя — наче отара незліченних хмар.

— О, ледве не забула! — почули вони здалеку. — В жодному разі не торкайтеся зубів і не виходьте тими дверима, якими зайдете.

Тільки тепер чоловік без імені збагнув, як звуться ці жовті, гострі вкраплення. Увесь стовбур величного дуба був укритий звірячими щелепами. Різних розмірів, різної форми, вони тьмяно світилися у світлі яскравих, сніжно-білих зірок. Безліч зірок було на небі — й безліч щелеп на стовбурі. Хтось, певно, врізав їх туди, і так майстерно, що здавалося, ніби вони проростають крізь кору, випинаються, шкіряться.

Уляна сказала:

— Сім кроків, не торкаючись зубів. Здолаємо?

Чоловік без імені кивнув, і вони почали обходити Прадуб. Перший крок дався йому легко, та вже після другого запаморочилася голова. Ступивши третій, він ледве не перечепився об величезний корінь, що виступав із землі.

Голос Гаґбарда Ратиці промовив тоді:

— Обережно, брате. Не схиб, ти йдеш по самісінькій межі. Не впади.

Четвертий і п’ятий кроки вдалося зробити, навіть не затнувшись. Уляна йшла попереду і стиха щось наспівувала. Мелодія нагадала чоловікові без імені пісню, яку він чув колись давно, але вже не пам'ятав ні де, ні коли це було.

Він ступив ушосте — опустив ногу на м'який, темно-смарагдовий мох, — і тоді щось вислизнуло з-під чобота, відчайдушно засичало і щезло в щілині під корою.

З несподіванки чоловік без імені похитнувся, виставив руки, щоб не впасти, і торкнувся правою долонею однієї зі щелеп, що стирчали з кори.

Гострі жовті зуби притьмом вп'ялися в долоню, а з кори виступила друга щелепа і вдарила його трохи вище, у зап'ясток. Смикнувся він раз, смикнувся другий — щелепи тримали міцно. Уляна була вже далеко, зробила наступний, сьомий крок — і щезла за стовбуром.

Тоді чоловік без імені закричав — не так від болю, як з відчаю: далеко зайшов він, стільки всього лишив за плечима, навіть ім'ям своїм пожертвував — і тепер, за крок від мети, його зупиняють якісь прадавні щелепи. Узявся він пальцями за нижню, обхопив, смикнув щосили.

Почув хрускіт — і побачив, що виламав стару кістку. Вмить над головою в нього зашуміло листя, заскреготали давні шкірокрилі птахи.

Зробив він останній, сьомий крок — і побачив, що опинився на галявині. Осяяна вона була присмерковим світлом — наче сонце тут жило за іншими законами і завжди панував тут вечір.

Галявина була вкрита шовковистою травою з довгим, міцним та гострим листям, а з-під дуба витікав струмок — і біг собі далі, у чорний ліс.

От тільки дому пані Брамниці ніде й видно не було.

Сказала Уляна:

— Тепер, коли золотава сестра не почує, ми дамо тобі…

Затнулася вона, побачивши його скривавлену долоню і уламок щелепи в ній.

— Але ж ти і ярий, — сказала. І слово це раптом спалахнуло в ньому, наче струнка, пахуча свічка, що її запалюють у темній кімнаті.

— Ярий, — сказав чоловік із іменем. — Мене звуть Ярий.

Він нахилився і вмив лице в струмку, а коли підвівся, Уляна охнула.

— Поглянь, — сказала. — Ось він, дім пані Брамниці.

Ярий озирнувся на дуб — і там, у себе над головою, побачив порослий мохом, дивний силует. Наче трутовик, що присмоктався до кори і п'є соки з дерева.

Тільки це був не трутовик, а невеличка хатка — не більша за труну для дебелого мерця, з єдиним крихітним віконцем і вузькими, низькими дверцятами, що дивилися просто вниз, на землю.

— Як нам потрапити туди?.. — запитала Уляна. І вже хотіла була витягнути з мішка мотузку, та Ярий її зупинив.

Сказав:

— Зачекай, це зайве.

Він ступив на корінь і рушив по ньому просто вперед, до дуба. А дійшовши до стовбура, підняв ногу, поставив на стовбур — і так само легко попростував вгору. Озирнувся — Уляна йшла за ним, здивована й зачудована.

Коли дійшли до хатинки, Ярий нахилився і, відчинивши двері, зайшов усередину, — і хоч зовні та здавалася маленькою, відтоптувати одне одному ноги їм з Уляною не довелося.

Бо всередині хатинка була більша, ніж зовні. Відчули вони це, щойно переступили поріг, — хоч побачили небагато. Хата стояла темна і мовби нежива.

Сказала Уляна:

— Може, ми помилилися чи золота сестра нас обманула?

— А може, — сказав Ярий, — хазяйки просто немає вдома.

Запалили вони свічку й роззирнулися. Видно було, що Ярий не помилився: побачили вони постіль на лежаку, накритий рушником свіжий коровай на столі, на лавці ж, під вікном, лежали чисті сорочка і спідниця та два менших рушнички.

А ще побачили Ярий з Уляною завісу, що розділяла хату на дві половини. Була вона наче з кінського волосу звита, у тонкі косиці заплетена, а як придивилися — побачили в тих косицях стрічки, гребінці, розписані шкаралупки, скручені з сухого стебла кульчики.

Хотіла була Уляна зазирнути за ту завісу, та Ярий сказав:

— Не чіпай. Краще почекаємо на Брамницю тут.

Сіли вони чекати. А як почав голод дошкуляти, сказала Уляна:

— Відламаймо собі по шматочку.

Нагадав Ярий:

— Перевізник заборонив нам заламувати з Брамницею коровай.

— Та ж ми з нею й не заламуватимемо, — відповіла на те Уляна.

Розгубився Ярий, не встиг заперечити. І хоч гукнув з меча Гаґбард Ратиця: «Не робіть цього!» — було пізно: Уляна не чула голосів з меча. Вона відкинула рушник, відломила два шматочки. Один з'їла сама, другий простягла Ярому, а рушник поклала на місце.

Щойно проковтнули вони останні крихти, як почули з-за завіси стукіт, грюкіт, рипіння й сопіння, — і збагнули, що хазяйка хатинки повернулася додому.

Розділ дванадцятий,

в якому Ярий Приблуда

ламає хмиз і розпалює піч

Спершу вони побачили руку — старечу, висохлу, з дивними потовщеннями над нігтями.

Ярий подумав, що така рука мала б належати мерцю. А потім хазяйка відкинула завісу з кіс і зайшла в хату — і тоді Ярий пошкодував, що це не мрець.

Пані Брамниця була висока, як крик, стара, мов світ, і сива, наче туман над рікою. Мала вона тридцять три і ще три зуби, і всі були залізні та блискучі. Одне око дивилося в стелю, друге — в підлогу, а третє прозирало з-під волосся і блимало так, наче щойно зі світла потрапило у темряву й нічого не бачить. Сорочка на ній була стара та зношена, вишивка вся вицвіла: і чорні нитки, й червоні перетворилися на сірі, однак жодна не порвалася.

Зітхнула хазяйка, втягнула повітря кривим, довгим носом. Сказала:

— Йшла я з хати — не було тут і душі живої. А тепер, бач, і живі, і мертві, і ненарожденні.

Кинула вона на підлогу мішок, який аж світився зсередини, кинула й в'язанку хмизу, що принесла на горбатій спині.

Притупнула одною ногою, потім другою. Стукнула залізним ціпком.

Повернувся череп пугача, що був на тому ціпку, обвів поглядом хату. Засяяли його очниці, стало в хаті світло, наче спалахнули сотні свічок.

Ще встиг помітити Ярий, що обидві ноги в хазяйки ліві, але здивуватися вже не встиг. Підвівся, сказав:

— Добривечір тобі, пані Брамнице. Вибач, що зайшли без запрошення. Заблукали ми, а в пущі темно і небезпечно. Випадково натрапили на твою хатинку, то й вирішили перечекати до ранку.

Засміялася хазяйка, аж затрусилися, заляскали по колінах її обвислі груди.

— Ніхто й ніколи не приходить до мене випадково. Та вже як прийшли — лишайтеся. От тільки не годиться сідати з гостями за стіл у такому вигляді. Зробіть мені послугу. Ти, дівчино, принеси води і обмий мене. А ти, парубче, наламай хмизу і розтопи нам пічку. Повечеряємо — а тоді й поговоримо.

Ярий побоювався, що от-от озветься з меча Ейнар Буре Ікло, та той мовчав — і мовчали всі інші душі, зневолені в заклятому мечі. Наче принишкли й сторожко дослухалися до того, що коїлося в хатинці.

Уляна взяла відро й пішла до дверей. Тоді пані Брамниця сказала:

— Ні, любонько, не туди. Від тієї води мало буде мені користі. Ти по іншу сходи… тільки ж пам'ятай: тримайся стежини, ні кроку, ні пів кроку вбік не роби. А вихід, любонько, отам.

І вона вказала на завісу з кіс.

Уляна озирнулася на Ярого, кивнула і вийшла, розсунувши рукою завісу — тільки зашаруділи-зашепотіли стрічки, гребінці та шкаралупки.

Узявся Ярий за хмиз. Зламав першу гілку — і від подиву ледь не впустив з рук.

Почув він наче віддалені крики людей. Були в тих криках біль, і розпач, і смерть.

Озирнувся Ярий на пані Брамницю. Та сиділа на лавці, поклавши долоні на череп пугача. Сказала:

— Може, гостю, хочеш про щось запитати? То питай, не соромся.

Ярий на те лише знизав плечима. Своє колишнє ім'я він забув, але поради Перевізника пам'ятав добре.

Відповів він хазяйці:

— Кажуть мудрі люди, що як багато знатимеш, швидко посивієш і хутко помреш. Не для цього я сюди прийшов.

Заходився він далі ламати хмиз. І з кожною зламаною гілкою крики гучнішали, біль і розпука в них дужчали.

На мить здалося Ярому, що бачить він те, чого ніколи не існувало: дивні дахи, охоплені вогнем, порепану землю з химерними деревами, гори, що розсипалися на друзки.

Світи, що відходили в небуття, — світи, що ніколи й не народжувалися.

Знову озирнувся він на пані Брамницю і побачив, що та дрімає, відкинувши голову і заплющивши очі. Навіть очниці пугача під її пальцями світилися не так яскраво.

Подумав Ярий, чи не розкрити свій мішок. Щоб стяти цю старечу голову, стало б одного удару мечем.

Перевізник радив інше, та тепер, після втрати трьох чорних курок, як дотриматися тих порад?

А потім спитав себе Ярий, чи впорається він з мечем, який міститиме в собі душу цієї істоти. Та й чи втримає її взагалі меч? І ще — що станеться після того, як така душа рано чи пізно звільниться?

Тож він мовчки доламав хмиз, слухаючи те, що чув, і намагаючись запам'ятати те, що бачив.

Потому думав був почистити черінь у пічці; зазирнув у челюсті — і аж охнув.

— Чи все гаразд? — спитала в нього за спиною пані Брамниця. Може, прокинулася, а може, й узагалі не спала…

— Авжеж, — відповів Ярий, складаючи хмиз на черені. — Вибач, як розбудив тебе, хазяйко. Не чекав, що тут буде так чисто. Бачу, про все ти подбала, навіть про дрова.

Пані Брамниця на те кивнула й знову заплющила очі.

Ярий упорався із хмизом і взяв був свічку, щоб підпалити скіпку, але хазяйка, не підводячи голови, сказала:

— У мішку, милий. Жаринки в мішку, ними розпалюй.

Мішок лежав біля завіси з кіс і вікна на задвірок. Уляни все ще не було, тож Ярий визирнув подивитися, як вона там.

Попри те що хатинка стояла на дереві, у вікні не побачив Ярий ні стовбура, ні гілля. Тільки пагорб, до якого вела від хатинки вузька стежка, а далі, за пагорбом, посеред кам'янистої долини — інші, схожі на вгрузлі в землю прадавні створіння. їхні хребти й боки їжачилися лісом — вологим, покрученим, жалюгідним.

Ліс цей нагадав Ярому інший — той, до якого він їздив по свій заклятий меч. Але тут принаймні хтось жив. Дрібні постаті сновигали між дерев, ховалися за стовбурами, дерлися нагору, перестрибували з гілки на гілку. Одні були Ярому по пояс, інші — по коліна. Усі в довгих сорочках — певно, колись білих, та нині заплямованих, а то й зітлілих. Довге скуйовджене волосся закривало їхні обличчя, лише проглядали крізь масні пасма очі — великі, уважній голодні.

Були там ще й інші — без сорочок, із тілами сичів, зайців, борсуків, ящірок, жаб. Скрадалися вони в тінях, сторожко ступали, стрибали обережно. Великі голови не заважали їм, і пасма їхні не чіплялися ні за гілки, ні за коріння. Тільки сухе листя часом видніло у тому волоссі — чорному, пшеничному, рудому…

Не одразу збагнув Ярий, що всі ті створіння рухаються до хатинки.

А потім побачив він Уляну. Йшла вона, уважно дивлячись перед собою, і тримала в кожній руці по повному відру.

За стежину не заступала, навіть коли та ставала вузенькою, мов долоня. А там, де твань та перегниле листя встилали землю, — переступала, примудряючись не впустити відра й не розхлюпати воду.

Постаті супроводжували Уляну, однак близько підійти не наважувались.

Ярий хотів був піти їй на зустріч, допомогти, та ззаду почув хазяйчин голос:

— Жаринки і піч, милий. Як твоя ласка. І гляди, обережно, щоб зайві не повтікали.

Він нахилився по мішок, а піднявши, не втримався, востаннє глянув у вікно.

Глянув — і, відсахнувшись, озирнувся на власний подорожній мішок, у якому лежав Крик, зараз на диво мовчазний.

Постаті на схилі пагорба покинули Уляну. Наче забули про неї — та й взагалі про все на світі позабували. Пооберталися до хатинки і завмерли, немов остовпіли. Тільки жадібно вдивлялися у вікно хатинки.

Усі вони — і більші, і менші, й наймолодші, яких Ярий зауважив тільки тепер (ці останні були такі малі, що ще не вміли ходити і повзали на всіх чотирьох), — усі вони дивилися саме на нього, на Ярого.

І тут він згадав про те, що побачив, коли хотів почистити черінь. А згадавши, збагнув, що вони з Уляною не вийдуть звідси живими — і ані три, ані тридцяті, три чорні курки їх уже не врятують.

Розділ тринадцятий,

в якому Ярий Хитрун

грає у загадки

Доки повернулася до хати Уляна з водою, Ярий уже впорався з піччю. Узяв він хазяйчин мішок, розв'язав. Повзали там великі золотисті хрущі. Сяйво їхнє, не притлумлене рогожею, аж сліпило очі, а самі жуки були гарячі, мов жаринки. Набрав він тих хрущів повну жменю та й жбурнув просто в челюсті. Поскладаний там хмиз одразу ж зайнявся легким яскравим полум'ям.

Цей вогонь не торкався хрущів, поки сиділи вони на хмизі. Однак помалу жуки-жаринки скочувалися з нього на те, що поклала хазяйка у піч замість дров.

На рівні, високі ряди білих кісток.

Займалися вони довше, горіли густо-червоним, чадним полум'ям. Повітря над ним пливло і плавилось, і на мить проступали в ньому обличчя чоловіків і жінок, та завжди неповні: то очі, то ніс із підборіддям, то самі вуса, а то — довга коса зі стрічками. Вони виринали й гаснули, а хрущі, знай, спливали напівпрозорим, солодкуватим димом.

Дим цей лишав на склепінні темні сліди. Не плями — відбитки долонь.

Ярий пересвідчився, що вогонь не погасне, і швидко прикрив челюсті затулкою.

Допоміг він Уляні роздягти хазяйку. Разом поклали вони її на лавку. Спершу розтяли ножем поділ, рукави й горловину — там, де на заношеній сорочці ще лишалися сліди вишивки; потім розрізали саму сорочку, зняли.

Зауважила тут Уляна, що права долоня в Ярого обпечена хрущами. Притримала за руку, вмочила рушничок у відро і ретельно протерла водою рану.

Сказав їй стиха Ярий:

— Як станеться щось — не чекай на мене, хапай те, що маєш принести, й біжи. І навіть не думай озиратися.

Уляна ж на це:

— Разом прийшли ми сюди — разом і підемо.

Озирнулися вони на хазяйку. Та лежала собі, заплющивши очі, склавши руки на грудях, — тільки злегка посміхалася.

Заходилися вони обмивати її. Намагався Ярий не дивитися на пані Брамницю, стежив тільки за тим, щб ретельно змивати рушничком увесь бруд зі шкіри. Відчував, як крижане, тверде тіло з кожним доторком рушничка м'якне, стає теплішим, живим.

Обмили вони з Уляною пані Брамницю, води тільки на лівий мізинець забракло. Лишився він сухим, кістлявим, із довгим гострим нігтем, темним по краю.

Підвелася тоді хазяйка з лавки, взяла чисту сорочку й спідницю, що подала їй Уляна.

Стояла перед ними тепер справжня Брамниця — струнка, як відчай, гнучка, як надія, бажана, наче смерть. Чорні кучері її зашерхотіли, коли ступила вона до Уляни по сорочку, й вишневі плями промайнули перед очима Ярого, — вигини й тіні, жар і м'якість, і заповідь насолоди, і таїна, що манить і жахає.

Усміхнулася вона Уляні та Ярому, вдяглася. Сказала стиха:

— Добре ви мене вмили, незвані гості. Тепер прошу до столу.

Сіли вони їсти. З веління пані Брамниці Уляна поставила грітися коровай, а тим часом налила всім узвару. Від пічки потягло солодким запахом — і пригадалося Ярому те, з чого уся ця історія почалася. Як поїхав він з братом та його людьми мститися за батька, діда й сестру. І як, зробивши те, що мав зробити, наказав спалити дім Ейнара разом з тими, кого він з людьми брата зарубав.

Уляна тим часом, розрізавши, принесла коровай. Виклала вона його так, що й не скажеш, чи всі шматки на місці, чи двох немає.

Сказала пані Брамниця:

— Пригощайтеся й ви, вшануйте господиню.

Вони взяли по шкоринці, та їсти не наважились — пам'ятали-бо настанови Перевізника. Сховав Ярий свій шматочок за пазуху, а Уляна — в рукав.

Глянув він на хазяйку — чи бува не зауважила — й не повірив власним очам. Щойно сиділа перед ним панна, чиста й невинна, а тепер уже — зріла пані, мудра й тверда, наче лезо старого меча. Вдруге поглянув Ярий — і побачив перед собою прадавню бабу, всохлу, грізну, у зношеному темному одязі.

Так і було: гляне він — то панну бачить, то пані, то стару. Тільки очі в хазяйки лишалися ті самі: чорні й уважні, і було їх двоє, не троє. А ще зуби не мінялися — усі тридцять і три залізних, блискучих її зуби, що ними вона рвала коровай на шматки.

З'їла хазяйка перший шматок, з'їла й другий, та голод ніяк втамувати не могла. Все кусала, гризла, обсмоктувала, пристукуючи лівим мізинцем по столу, аж лишалися на дошках глибокі рівчаки.

Доїла пані Брамниця, зітхнула. Сказала, змітаючи крихти:

— Не вдався нині коровай, даруйте, милі мої. Та їсти більше нема чого… хіба що ви з собою щось прихопили?

Похитав на те Ярий головою:

— Вибач і ти нас, хазяйко. Усі гостинці роздали по дорозі, нічого не лишилося. Та, може, дозволиш розважити тебе бесідою?

Піднесла пані Брамниця долоню з крихтами до рота, торкнулася їх рожевим, вертким язиком Сказала:

— Часом найкращий гостинець — самі гості. А чи не погратися нам любі мої, в загадки? От тільки на що?..

— Ти хазяйка — то й вирішувати, — хрипко сказала Уляна.

Пані Брамниця злизала з долоні останні крихти, облизалася.

— Кожен, — запропонувала, — тричі запитує й тричі відповідає.

Хто дасть більше правильних відповідей, має право зажадати від переможеного будь-чого. А як раптом буде нічия, виграє той, хто останнім відповів правильно.

Ярий згадав дрова, якими пані Брамниця топила піч, і швидко сказав:

— Гратиму я.

Тоді хазяйка попросила Уляну:

— А ти ж поки подбай, любонько, про піч: почисть її і соломи нової нанеси. Для чогось вона нам сьогодні та придасться.

Повернулася хазяйка до Ярого і загадала першу загадку — і голос її був голосом юної панни, що от-от зустріне свою шістнадцяту весну:

— Хто наймогутніший у світі? Хто приховує в собі найбільшу загрозу і найбільшу милість, хто викликає лють і лють втихомирює, хто присипає й будить, і керує всім, не промовивши жодного слова?

І раптом Ярий побачив — як бачив він, ламаючи хмиз, — цю юну панну з двома малими дітьми. Старший стояв у одній сорочці, тримаючись рученятами за її ногу, молодшого ж, сповитого, вона міцно пригортала до грудей. Пригортала й дивилася на когось, хто йшов до них, і усміхалася так, що на мить позаздрив тому невідомому Ярий.

— Знаю, — сказав Ярий. — Це — дитина. З дітей виростають ті, хто прирікає на загибель племена, й ті, хто захищає слабких і знедолених. Дитина здатна розлютити найтерплячішого, і вона ж утихомирює навіть лютого пса; дитина присипляє згорьовану матір і будить її, до смерті натомлену, своїм плачем, й одним лише криком та усміхом промовляє більше, ніж дорослий словами.

Повільно кивнула Ярому панна Брамниця.

— Тепер, — сказала, — твоя черга. Питай.

У голосі її бриніли подив, давній сум і цікавість, та найбільше — голод.

Під поглядом молодої панни Ярий не міг придумати жодного запитання. Він поляскав себе по кишенях, роззирнувся.

Уляна тим часом принесла свіжої соломи й відкрила піч. Золоті хрущі вже пропали, лишилися тільки відбитки долонь на склепінні.

Щоб не дивитися на них, Ярий перевів погляд на ослін під вікном. А вгледівши там свій мішок, сказав:

— От тобі загадка, хазяйко. У цьому мішку той, що мав чимало імен. Казали на нього «Стовп», і «Мудрість старших», і «Ратиця», і «Перший з трьох». Раніше зрідка чули його голос, та тепер лише голос у нього й лишився. То про що ж мова?

Непомітно й плинно — так сходить з гір лавина — риси лиця панни змінилися, і от уже сиділа перед Ярим пані Брамниця. Старша, мудріша, жорстока.

Вдихнула вона на повні груди, похитала головою.

— Приніс ти в мій дім мертвого, й не одного, та їхній запах дивний, притлумлений. Не знаю я відповіді на твоє запитання, навіть не гадатиму. То яка вона?

— Зачекай, хазяйко, потім ще раз спитаю про те саме — може, тоді вгадаєш. А зараз — знову твоя черга.

Сказала вона:

— От тобі друга загадка. Хто найбезправніший у світі? Ким повсякчас нехтують, хто не має навіть справжнього імені, ким торгують за безцінь? Хто ніколи не розпочинає війни, але найбільше страждає через неї?

І знову, як після першої загадки, Ярий побачив те, що, певно, сталося колись давно. Побачив пані, яка стояла над двома розкритими могилами. В одній лежав її старший син, уже юнак, у другій — дівчинка, яку вона колись тримала немовлям. Третя дитина — найменша, ще жива, — стояла, міцно притулившись до матері, і плакала.

А звіддалік просто на них сунуло щось, чого Ярий не бачив, бо було воно в нього за спиною, — лихе, вороже, невблаганне.

Озирнутися на це щось Ярому забракло часу. А може, просто забракло сили й сміливості.

Він зморгнув — і знову опинився в хаті, перед хазяйкою.

Вона вдивлялася в нього з таким напруженим, спраглим чеканням, що Ярий не насмілився відповісти. Просто похитав головою.

Тоді пані Брамниця сказала:

— Не знаєш? Ви всі не знаєте, просто не замислюєтесь. А відповідь проста: діти. Це їхню думку зневажають, це вони, аж поки не виростуть, не володіють нічим — навіть імені справжнього не мають. Тисячі й тисячі їх — тих, кого сподівалися позбутися, бо були вони небажаними, невчасними, обтяжливими, випадковими, незаконними, нелюбими. І їх недогодовували, губили в лісі, напували блекотою. Вони — монета для укладання угод між родами, вони ж — прислуга та знаряддя. Коли спалахують війни, саме діти найбільше зазнають горя — від хвороб і голоду, що приходять за війною, а ще від мечів, стріл та вогню.

З кожним словом обличчя пані Брамниці змінювалося — на ньому проступали зморшки, дедалі глибші, чорніші, й губи зсихалися, і волосся сивішало — аж от уже сиділа на лавці перед Ярим стара-старезна жінка.

Поки вона говорила, Уляна вимела з черені золу й вугілля, що лишилися від спаленого хмизу. Хотіла й обгорілі кістки вийняти, та череп пугача стежив за нею, очниць палаючих не відводив, — і пані Брамниця сказала, не обертаючись:

— Не руш, любонько, хай лежать. Ще придадуться, як інших не знайду.

А потім кивнула Ярому:

— Твоя черга, солоденький.

І загадав їй Ярий таку загадку:

— Лежить у цьому мішку той, хто зазіхав на чуже добро, а свого не цінував. Мав він чотирьох братів, та одних загубив, а інших згубив. Мав дітей, та зрештою не лишилося з ним нікого. Був він гострий на язик і скорий на помсту, але ніхто не назвав би його гнучким. Нині ж гострота й негнучкість — єдине, що зосталося від нього колишнього.

Зітхнула хазяйка. Знову понюхала повітря — от тільки ніс її був зараз гачкуватий, довгий.

Прицмокнула вона язиком, сказала:

— Ох і складні ж у тебе загадки, солоденький.

А потім додала:

— Спробую, однак, вгадати. Чи, бува, в мішку твоєму не меч, що його викував і закляв куцан Нефі Сухий Ніс? А в тому мечі — чи, бува, не душа лихозвісного Ейнара Торлейвсона на прізвисько Буре Ікло? А тоді вже, певно й душа славетного Гаґбарда Ратиці, чи не так?

З несподіванки Ярому аж дух перехопило, Уляна ж сполотніла й ледве не впустила мітлу з рук.

— Невже я вгадала? — спитала хазяйка.

Збагнув тоді Ярий, чому Перевізник забороняв їм ділити з Брамницею коровай. Відтоді, як зробили вони це, Ярий міг бачити спогади хазяйки, а вона — його власні.

Могла і бачила, з самого початку. І відповідь на перше запитання теж знала, просто вирішила погратися з ними, як кіт з мишкою. А отже, знатиме й на останнє — і виграє!..

Розділ чотирнадцятий,

в якому Ярий Відчайдух зазирає в чуже минуле

й тікає від власного

Сказав Ярий хазяйці:

— Вгадала ти, тепер питай — твоя черга.

— То слухай мою останню загадку, — посміхнулася стара Брамниця. — Звуть їх по-різному. Спершу дідами та бабусями, згодом — сидунами, плазунами, зубанами, белькотунами, ще трохи згодом — стригунцями, гулянками, а затим і джиґунами, метунцями, жевжиками…

Вона говорила, а Ярий бачив їх усіх — тих, кого вона називала. Тих, хто стояв зараз у брудних сорочках за стінами хатинки, хто погойдувався, тримаючись пташиними лапами за гілки покручених дерев, хто припав до землі пухнастим чи вкритим лускою черевом.

— То хто ж це? — спитала хазяйка.

Ярий вже почав був відповідати, аж раптом збагнув, що це загадка з пасткою. З одним запитанням і двома відповідями.

— Вони — діти, поки живі, — сказав він. — Однак коли вмирають, звуть їх по-різному. Страччуками і загубленими душами, потерчатами й невситимцями, і страччатами, і неспочилими мерцями.

Стара Брамниця кивнула — і на мить здалася Ярому знову молодшою, яснішою. Тією жінкою, яка від великої туги й великої любові стала одною з Міцних. Яка постійно вмирала й відроджувалась, і ходила на посохлу рівнину за пагорбами, щоб подбати про загублені душі чужих дітей.

А потім її сухий, не обмитий палець знову шкрябнув по столу, наче жив своїм, окремим життям.

— Тепер ти розумієш, солоденький, — сказала хазяйка. — Це добре. Це правильно. То став останнє запитання — і не забудь: якщо я відповім — виграю.

Потім додала, повернувшись до Уляни, що стояла біла, неначе сніг:

— А ти, любонько, зроби ласку, домети ж у хаті. На світанку мені й так доведеться за вами прибирати.

Знову взялася Уляна за мітлу, а Ярий пильно подивився на хазяйку, сподіваючись вгадати запитання, на яке вона не зможе відповісти, — та збагнув, що спроби ці — марні. Якщо Ярий сам не знатиме правильної відповіді, не переможе, а якщо знатиме — тоді ж узнас її Брамниця.

Певно, мав би він шанс обіграти її до того, як стала вона Міцною — коли була панною, панею чи навіть мудрою старою, — та не тепер. У розпачі роззирнувся Ярий. Побачив обличчя невситимців у вікні. Побачив розгублений погляд Уляни і вдоволений — старої хазяйки.

І вирішив спитати про те, чого не знав.

Сказав він:

— Була щасливою матір'ю — стала сивою самотницею. Народилася смертною — перетворилася на Міцну. Про живих дітей піклувалася — наглядає тепер за тисячами мертвих. Та що сталося з її власними? Куди поділися, чому не тут, не поруч, чому дбаючи про чужих, нехтує вона рідними?

Побачив Ярий, як з обличчя Брамниці щезає самовдоволення. Як з'являються розгубленість, переляк і лють. І зрештою — невичерпний відчай, притлумлений за століття, забутий, здавалося, навіки.

А потім побачив він те, чого сама хазяйка, певно, вже й не пам’ятала.

Спершу, однак, здалося Ярому, що він помилився, адже побачив начебто те саме, що й минулого разу. Та жінка — мудра й небезпечна — стояла над могилами двох своїх дітей і притуляла третю, наймолодшу, до себе. Бачила, як наближається біда, від якої, здавалося, не було порятунку. Хотіла захистити, убезпечити — та не так доньку, як саму себе — від того, що насправді ще не існувало, — і того, що було невідворотне.

Від розчарувань, від болю, від смерті.

І тоді — в мить коротку, безкінечну й жаску — її свідомість потьмарилася. Знайшла вона вихід, вгледіла можливість обманути саму смерть.

Випередити її. Першою завдати удару.

І вона цей удар завдала. Своїми руками зробила те, чого боялася найбільше.

Не тільки наймолодшу дитину — усіх трьох згубила вона, та мудра й небезпечна жінка, і так — зовсім не зумисне — зміцніла.

Вона й сама не розуміла тоді, що з нею відбувається, а пізніше — знати вже не хотіла. Тим-бо і відрізняються Міцні від смертних: «добро» і «зло» не має для них значення, і нічого не важать ні кревні пута, ні спорідненість душ. Позбавляються вони того, що вважають тягарем, ламають заповіти, долають кордони.

Великою жертвою і великим надзусиллям зрідка й смертний може зміцніти, та має він для цього заступити за межу дозволеного і мислимого. Найчастіше, однак, робили це, не піднімаючись над природою людською, а ламаючи її засади.

Вчинок, що зміцнював, визначав дальшу долю, тож відтоді й повік приречена була Брамниця на засвіт, що сама собі збудувала, і на роль, яку обрала для себе. Захисниця дитячих душ, мстилася вона дорослим за жорстокість, за відчай, за жах, що сама пережила і сама ж спричинила. Шукала забуття від того, що скоїла. Шукала розплати.

Лише одного не здатна була мати — прощення, бо ж змусила себе забути про скоєне.

Дивилася вона на Ярого — діва, жінка, стара — і здалося йому, що от-от дозволить собі згадати, от-от визнає. Певно, й сама не усвідомлювала, що з лівого її ока викотилася дрібна, ледь помітна сльоза, поповзла щокою.

Торкнулася її Брамниця чорним мізинцем, стерла недбало. Сказала:

— Гарну загадку загадав ти мені, любий. Кручену, верчену, копчену, перчену. Твоя взяла: цієї ночі ти виграв, я програла. Кажи, чого хочеш від мене — та спершу добре поміркуй.

Хотів подивитися на Уляну Ярий, усміхнутися, підбадьорити — не насмілився. Дивився на Брамницю, очей не відводив.

Промовив тихо:

— Багато не проситиму. Подаруй мені тільки хруща-жаринку з твого мішка і галузку з твоєї мітли.

Уважно поглянула на нього хазяйка. Сказала:

— Як просиш — то й матимеш. Один хрущ і одна галузка — твої, солоденький. Хай вони тебе потішать.

Промовивши це, вона підвелася — висока, велична, вікова.

— Попоїли, — промовила, — погралися. Тепер час попаритися та й до сну. Ти виграв, солоденький — тобі першому й паритись. Лізь у пічку!

Відмовився Ярий: сказав, що родом він з півночі й не знає, як це — паритись у пічці. Попросив пані Брамницю показати приклад.

Та засміялася, ляснула себе по стегнах. Легко скинула з себе спідницю, скинула сорочку. Стала перед ними — така сліпучо біла, аж довелося примружувати очі.

Височіла вона перед ними — панна, пані, стара — у всіх трьох своїх віках водночас, мінлива, лукава й невблаганна.

Потім підморгнула Уляні, вправно стала на припічок, а звідти ногами вперед полізла просто в челюсті.

Залізла так, що назовні стирчала тільки голова. Волосся звисало вниз, наче тонке посохле коріння.

— Трохи бризни з глека, любонько, — попросила вона. А як від розжареної черені пішов пар, зойкнула — та не від болю, від задоволення. Повела плечима, вмощуючись зручніше, засовала десь у глибині ногами.

Зашепотіла-заспівала хрипким голосом:

— Покачаюся, поваляюся,

Кісточками повтішаюся.

Кісточками повтішаюся,

Змоложуся й прогуляюся

Та й за кимось поганяюся —

В полюванні повправляюся!

Ярий перезирнувся з Уляною, яка й досі була бліда, але трималася добре. Поглядом вказала на ціпок із черепом пугача, що стояв у кутку. Очниці черепа, як і раніше, тьмяно світилися, навіть тепер, коли пані Брамниця лежала із заплющеними від насолоди очима.

Ярий зрозумів її без слів. Кивнув, вказав так само, одним поглядом, на затулку.

Пані Брамниця лежала горілиць з усмішкою на вустах. З пічки досі вихлюпувалося золоте, гаряче світло. У тому світлі шкіра хазяйки ставала прозорою, і під нею виднівся темний череп з гострими, звірячими зубами, і сяючий камінь, що ховався в лобі, під третім її оком.

— Жаринка і галузка, — тихо мовила вона. — А міг же попросити, щоб підказала, як звідси вийти. Чи навіть щоб вивела. Та ж ні — віддай вам хустинку, гребінець, ляльку, коника іграшкового, глечик… Наче вони врятують від моїх дітей. Наче…

Тут Уляна з Ярим ще раз кивнули одне одному — і взялися до діла.

Ярий вхопив ціпок і вгатив пугачевим черепом по стіні так, що той розлетівся на друзки.

Далі скочив до пічки, де Уляна вже підняла затулку й хотіла була заштовхнути пані Брамницю вглиб.

Вивернула та голову — потилицею вгору, підборіддям униз — і глянула на них дикими, невситимими очима.

— Сміливці, — сказала. — Це добре. Діткам з вами буде цікавіше.

Останні слова пролунали глухо, уже з-за затулки, яку Ярий з Уляною вдвох вставили-таки в челюсті. Потім Ярий підпер її ціпком і впевнився, що вибити його буде не просто.

Вони забрали галузку з мітли і вкинули у Перевізників глечик одного з золотих хрущів, що лишилися в мішку Брамниці. Уляна накрила глечик хустинкою і обв'язала червоною ниткою, а Ярий поклав галузку собі в мішок — та й рушив до дверей.

— Зажди! — гукнула йому Уляна.

Вони обоє мимохідь озирнулися на пічку. Хоч було там напевно гаряче, пані Брамниця мовчала. Тільки ледь чутно скреготав об залізо палець — той, недомитий, із довгим нігтем.

Уляна підійшла до Ярого впритул, прошепотіла у вухо:

— Пам'ятаєш, що казала Лисиця? Не виходити тими дверима, що в них зайдемо.

— То як ми повернемось?

Вона тільки головою похитала:

— Якщо з двох доріг одна для нас закрита, а на другій чатує небезпека… вихід очевидний, хіба ні? Та чи впорається твій заклятий меч…

Не договоривши, вона вказала на вікно, під яким чекали постаті з голодними очима.

Ярий на те нічого не відповів. Узяв з підлоги мішок, труснув ним як слід. Золоті хрущі в мішку загули-задзижчали та засяли ще яскравіше.

— І без меча упораємось, — сказав Ярий тихо. — Ти тільки глечик не загуби, а про інше я подбаю.

Пройшли вони крізь завісу. Стрічки зашурхотіли їм услід, а гребінці й розписані шкаралупки застукали, заклацали навздогін. Загукали:

— Тікай, братику! Тікай, сестричко! Нас уже не врятуєте — про себе подбайте!

Не встиг Ярий і оком змигнути — опинилися вони на схилі пагорба. Озирнулися, та не побачили хатинки, лише старий, попечений блискавкою стовбур дуба. Під дубом стояли й сиділи всі ті, хто зазирав до вікон: ходуни й зубани, белькотуни і стригунці, і гулячки, і джиґунці з жевжиками.

Сиділи і вдивлялися у довгу, глибоку щілину, що розтинала стовбур надвоє. Наче у вікно дивилися.

Однак за мить усі страччата розвернулися й повільно посунули до Уляни з Ярим — хто на двох, а хто й на чотирьох.

Повела Уляна Ярого тією стежиною, якою ходила по воду для пані Брамниці. Ліс навкруги стояв мертвий і німий. Чорна кора відлущувалася, падала під ноги, злипалася з чорним листям. Йшли повільно, щоб не послизнутися, трималися одне за одного.

Що вище сходили вони, тим ближчим ставало низьке, сіре, запнуте хмарами небо — і тим сильніше тремтіла земля в них під ногами. А як стати та прислухатися, чути було з глибин пагорба притлумлене гарчання, поцокування пазурів і брязкіт ланцюгів.

Гукнув тоді з меча Гаґбард Ратиця:

— Стережися, брате! Якщо хорти Брамниці запам'ятають ваш запах — знайдуть, хоч би в якому зі світів ви ховалися!

Як дійшли Ярий з Уляною до вершини, зупинилися, щоб віддихатись. Побачили, що далі лежать ще два пагорби, один від одного вищий; а що за ними — не побачили.

Думав Ярий звернути й обійти ті пагорби, та Уляна нагадала:

— І лисиця, й Брамниця радили за жодних обставин не сходити зі стежки.

Рушили вони униз схилом, намагаючись не слухати гарчання і брязкання ланцюгів. А як побачили, що страччата наздоганяють, розв'язав Ярий мішок із хрущами — і висипав їх просто під ноги переслідувачам.

Кинулися вони з Уляною далі, по вузькій стежині, всіяній перегнилим листям. І знову забрязкотіли під їхніми ногами Ланцюги, заворушився хтось велетенський. Однак тепер у глибинах пагорба не гарчали, а рохкали й терлися щетинистою спиною об невидимі стіни, й загрозливо сопіли.

Засміявся з меча Ейнар Буре Ікло:

— Як запряже пані Брамниця у свій візок пана Одинця, не втечете, хоч би й бігли ви від неї три свої житгя і три смерті.

Та Ярий на це — ані слова.

Піднялися вони з Уляною на другий пагорб, озирнулися. Переслідувачі якраз виловлювали останніх хрущів. Жоден з жуків-жаринок не зміг високо злетіти, жоден не врятувався. Страччата ловили їх довгими, худими руками, а хто не мав рук — стрибав і хапав зубами чи дзьобом. Панцирі жуків лунко лускали, і на мить хрущі спалахували, а потім гаснули назавжди.

Щойно страччата закінчили з жуками — помчали наввипередки до Ярого з Уляною.

А вони дивляться — аж удалині, там, де стояв старий, розтятий навпіл блискавкою дуб, — раптом спалахнуло яскраво-червоне сяйво. Ударив грім, затрусилася земля, а з найближчих дерев посипалося гілля.

Сказала Уляна:

— Певно, добре прогрілася хазяйка!

Коли спустилися вони з другого пагорба, побачили, що страччата знову наздоганяють. Було їх менше, лишилися найзатятіші: ті, кому не вистачило хрущів навіть для того, щоб хоч трохи втамувати вічний голод.

Тоді вийняла Уляна з рукава шматок короваю і покришила на стежку за собою. Накинулися страччата на ті крихти, хто пальцями визбирував, хто язиком лизав, а хто видзьобував. Ті ж, хто й крихти не вхопив, накинулися на інших: гарчали, кусали, гризли, дряпали і скавчали так, що чути було аж на верху третього пагорба, куди встигли забігти Ярий з Уляною.

З того верха й інше побачили вони: затрусилися дерева на першому пагорбі — й розчахнувся він, мов перестиглий кавун. Засяяло бліде зеленкувате світло, а на низькому сірому небі, немов на стіні, проступили тіні. Тіні величезних хортів із залізною шерстю й кістяними вухами. Заскавчали ті хорти — й відгукнувся рохканням вепр з-під другого пагорба.

А з-під ніг Ярого й Уляни у відповідь пролунало могутнє притлумлене гарчання.

Знову засміявся з меча Ейнар Буре Ікло:

— Як запряже пані Брамниця у свій візок пана Бортняка, не сховаєтесь від неї ні в світах, ні в засвітах.

Поглянули вони перед собою — побачили, що далі пагорбів немає, тільки ялова, потріскана рівнина, що обривалася у прірву. А над тією прірвою завис вузький міст, і зеленкуватий туман витікав з неї — та такий густий, що дальнього берега й не розгледиш.

Побігли вони до рівнини. Схил під ними трусився, і гарчання ставало лютішим, затятішим.

Вже коли були біля споду, перечепилася Уляна, впала. Горщик розбився, і хрущ-жаринка ледве не втік. Перехопив його Ярий, затиснув у кулаці.

Побачила Уляна, що сяє з кулака світло, побачила, як почервоніло обличчя в Ярого. Вийняла вона з зачіски провощений мішечок, викинула з нього кресало і трут. Поклав туди Ярий хруща й повісив мішечок собі на шию. А руку обпечену вмочив у струмок, що витікав з-під третього пагорба, — саме з нього набирала Уляна воду для пані Брамниці.

Помчали вони рівниною і не оглядалися, аж доки добігли до мосту. Тільки чули, як за спиною тріщать дерева та віє холодний, вологий вітер, як розкривається другий пагорб і гарчать одне на одного хорти та той, хто сидів у другому пагорбі.

Побачили вони, що міст перед ними не простий. Зроблений він був без сокири й рубанка, та оздобленню тому позаздрив би будь-який столяр. Росли там дві калини: одна на одному боці прірви, друга на другому. Перекинувшись над безоднею, поспліталися гілками, і хоч знизу, від чорної річки, що текла ген унизу, здіймалися сморідні випари, обидві калини знай росли собі. Уздовж усього мосту квітнули білі квіти й звисали важкі червоні китиці.

Ступила Уляна першою на міст — захитався він під її ногою, полетіли вниз білі пелюстки. Хотів був Ярий підтримати її, та Уляна тільки хитнула головою, розкинула руки — й пішла собі впевнено і швидко. Не дивлячись на в'язку, густу річку глибоко внизу, не слухаючи гарчання, стукоту, грюкоту і приглушеного хихотіння, що долинали з пагорбів.

Пройшла вона над прірвою — ніде не запнулася, не хитнулася. Стала на дальньому березі, махнула Ярому рукою: переходь, не зволікай.

Та мусив він ще на хвильку затриматись. Золотий хрущ, поки бігли, пропалив мішечок і тепер упав Ярому за пазуху, вже й сорочка почала потроху тліти.

Ярий не знав, куди його діти, й не вигадав нічого кращого, як покласти зі шматком коровая собі до рота. Потім пішов по мосту — неквапом, уважно роздивляючись, куди стати, і намагаючись дихати якомога рідше. Від ядучих випарів лилися сльози, свербіло в носі.

Досяглій найнижчого місця — там, де гілля було найтонше й небезпечно прогиналося — він на мить затримався. Побачив Ярий крізь сльози, що вище за течією по річці рухається щось дивне: темний овал, а на ньому — золотиста постать. Та часу роздивитися як слід він не мав. Міст під ногами гойдався, в чорний потік падали червоні китиці калини, а під язиком ворушився пекучий хрущ, шкрябав гострими лапками.

Ледве примудрився Ярий перескочити на той берег. Озирнувся — небо над пагорбами палало. Почув він, як риплять колеса і гарчать звірі, як ворушиться там, за пагорбами, щось громіздке, волохате, багатолапе й багатоголове.

А ще побачив Ярий по той бік прірви самотню постать. Спершу подумав: либонь, один з хортів, про яких згадував Гаґбард, — та ж ні, було це страчча. Єдине, що не відстало, не здалося — добігло аж до прірви й тепер, глянувши з-під лоба на Ярого, ступило на міст. Скидалося воно на куницю, тільки мало голки на хребті й лапи з довгими кігтями. І звісно ж, дитяче обличчя, хоч звідси через випари від річки важко було його розгледіти.

Щойно зайшло страчча на міст, затремтів той, затрусився. Знову посипалися в чорну річку білі пелюстки й червоні ягоди, полетіли зелені листки. Та страчча на те жодної уваги не звернуло: знай повзло собі, чіпляючись лапами за стовбур.

Сказала Уляна:

— Не гаймо часу, тікаймо в ліс!

Ліс цей стояв за їхніми спинами, оповитий туманом, — суворий, високий, німий. І жодна стежка не вела до нього.

Та не це зупиняло Ярого. Бачив він, що страчча сяк-так дісталося вже до середини мосту. Міг тепер розгледіти й обличчя малого: з рудими кучерями, капловухе, щедро всіяне ластовинням. Бачив він навіть тонкий кривий шрам під підборіддям, там, де голова хлопця переходила в тіло куниці.

Помітив Ярий, що віття під страччам розплітається, рветься, — й сам незчувся, як знову опинився на мості. Встиг в останню мить: гілки тріснули, страчча намагалося вчепитися хоча б у щось кігтями, та ті зіслизнули.

Ярий ухопив його за карк, а другою рукою міцно тримався за стовбур. Обплів міст ногами, та все одно поволі сповзав униз. А сама калина під вагою двох тіл зігнулася, захиталася над прірвою.

Вивернув Ярий шию, глянув на Уляну. Та схилилася над краєм урвища й дивилася на Ярого з дивним виразом на обличчі, жодного слова не сказавши.

І він мовчав. Через жука-жаринку, якого тримав під язиком, навіть не міг пояснити Уляні, чому кинувся рятувати страчча. Не міг розповісти, що впізнав малого, хоч і бачив лише раз — у дворі Ейнара Бурого Ікла, коли за будь-яку ціну мусив подбати про майбутнє свого молодшого брата, Ятгейра Меткого.

Розділ п'ятнадцятий,

у якому Ярий Зухвалець

двічі стрибає

й двічі укладає угоду

Висів так Ярий, може, мить, а може, й довше, аж відчув, як ще нижче прогнулася калина. Озирнувшись, побачив, що Уляна прив'язала пояс до руки й обережно повзе по дереву нижче й нижче, підбирається до них із страччам.

А те, як на біду, почало смикатися й викручуватись. Калина ще більше захиталася, Уляна ледь сама не впала і їх із собою не скинула.

А тоді знизу, з річки, знайомий голос гукнув:

— Бачу, даремно ви часу не гаяли. Так припали до серця пані Брамниці, що не може вона отак просто відпустити вас. Аж скаженіє на саму лише думку, що більше ніколи вас не побачить!

Глянув Ярий униз. Золотиста крапка на чорному тлі наблизилася до мосту — і виявилася золотою лисицею на чи то кам'яному, а чи кістяному плоті. Пліт цей був овальний і опуклий, і лисиця сиділа точнісінько посередині, на його верхівці. Пухнастий хвіст закрутила кругом себе, підняла голову і з цікавістю роздивляла Ярого та Уляну.

— Сестро! — гукнула Уляна. — Ми раді тебе бачити! Як ведеться? Чи не потрібна тобі поміч?

Лисиця на те засміялася:

— Хіба ще одна чорна курка, та навряд чи братик ховає її в себе під язиком. І якщо вже згадали ми про поміч…

Тієї миті на дальньому березі люто загарчали хорти.

— А от тепер, — сказала лисиця іншим, серйознішим тоном, — кінець жартам. Певно, лишили ви по собі якусь річ, і хорти пані Брамниці знайшли її. Отже, і вас знайдуть.

Зітхнувши, додала:

— Стрибайте сюди, до мене. Тільки ж уважайте! Якщо ковтнете хоч краплину з цієї річки, лишитеся тут назавжди.

Стрибнули вони. Коли Ярий переходив міст, думав, що річка нестерпно смердить, та коли впав у неї, збагнув: справжнього смороду він тоді й не знав. Пахло від цих вод зрадженими мріями і зламаними клятвами, сльозами молодої вдови і сміхом ґвалтівників, а ще густими, липкими снами про помсту і споконвічним, непроглядним відчаєм.

Від огиди Ярий ледве не втратив голову: на мить розгубився, не міг збагнути, де верх, де низ, — та зрештою випірнув, роззирнувся. Страчча при цьому таки не випустив, так і тримав у кулаці. Уляна вже була на плоті, допомогла вибратися.

Сказала Лисиця:

— Скільки віків живу — не втомлююся дивуватися з вас, людей. Спершу робите, потім думаєте. Помститися за своїх рідних, а потім страждати, рятуючи душі їхніх убивць. Попросити про допомогу в одного з Міцних, не спитавши про ціну. Рятувати чужинця, не знаючи хто він і звідки. Спершу тікати від невситимців, а потім задля одного з них ризикувати життям.

Вона глибоко зітхнула й додала:

— І здається, це заразно, бо з якого б ще дива я в усе це втручалася.

— І ми тобі вдячні, сестро, — тихо сказала Уляна. — Допоможи нам повернутися на Межінь-острів — і проси за це будь-що.

Глянула на неї Лисиця. Сказала:

— А найдивніше — нічому ви, люди, не вчитеся. От кажеш ти — «будь-що», та так легко, наче й справді готова заплатити будь-чим. А брат мій навпаки — мовчить, навіть не привітався зі мною. То от вам моя ціна, не велика й не мала: хай віддасть те, що має в роті.

І додала, посміхнувшись:

— Щось одне, на вибір. Хоча, якби хтось спитав моєї думки, з-поміж язика, зубів та золотого хруща я би вибрала останнього. Волію, знаєш, позбавляти від, болю, а не викликати його.

Озирнулася Уляна на Ярого. Той лише кивнув, а сам усе силкувався втримати страчча. Було воно важке і люте, клацало зубами, викручувалося, намагалося дряпнути Ярого кігтями.

— Просто відпусти його, — сказала Лисиця. — Ти ж робиш йому боляче, братику. Не розумієш? Вони тут усі забудьки. Пані Брамниця дбає про них: годує, доглядає, але й прибирає зайві спогади. Ті, що найболючіші, найгіркіші. Про те, як з них насміялися, як їх образили чи зрадили. От тільки голод їхній вона втамувати не може — принаймні надовго. Голод і жагу до спогадів, які вони втратили. Тому малий і погнався за вами: спершу сподівався насититись, а потім відчув, що ти з ним пов’язаний. Гадаю, він навіть не усвідомлював, чого насправді хоче — і не розумів, що на нього чекає.

Лисиця кивнула на страчча, що звивалося в руці Ярого й шипіло, вишкіривши дрібні, гострі зуби.

— Тепер — розуміє. Щойно ти торкнувся його, спогади повернулися. І палять невситимця зсередини… наче золотий хрущ. До речі, зволікати я б не радила: нам варто попрощатися перш, ніж падіння стане невідворотним.

Лиш тепер збагнув Ярий, що це не кров шумить у нього в вухах. Озирнувся, побачив: круті кам'яні береги далі сходилися, аж закривали небо над головою. І річка текла тут стрімкіше, вкривалася жовтуватими бурунами.

А потім обривалася водоспадом. Тільки водоспад падав не вниз, а вгору, крізь отвір у кам'яних берегах, просто в запнуті хмарами небеса.

Глянув Ярий на Уляну, і тепер вона йому кивнула. Передав він їй страчча, а сам переклав у кулак те, що тримав у роті. Не кажучи ні слова, простягнув Лисиці.

Помовчала та, дивлячись на шматочок короваю, підпалений і надгризений хрущем.

Сказала зрештою:

— Угода є угода, правда, братику? Хоч, певно, ти й сам не знаєш, чим платиш.

Лисиця обережно взяла шматочок зубами, заплющила очі і з задоволенням захрумтіла. Потім глянула на Ярого й Уляну лівим оком і сказала:

— Оце ж вона розгнівана! Лютіша від самої люті. І прагне помсти!

Перш ніж Уляна встигла хоч щось запитати, Лисиця розплющила друге око і наказала:

— Слухайте уважно, не гайтесь ані миті. Пірнайте і пливіть за течією, до водоспаду. Тримайтеся стільки, скільки зможете, а вже як буде несила — випливайте нагору. І візьміться за руки, бо загубитесь.

Спитала тоді Уляна:

— А що робити з цим… ненаситцем?

Той, наче відчув, що мова про нього, забився у її руці ще затятіше.

Зітхнула Лисиця.

— Чимало див стається у засвітах, але й дивам є край. Мертвого можна звільнити, можна впокоїти, але не знайдеш ти тут Міцного, який умів би повертати мертвих до життя. Що робити з ненаситцем? Дайте напитися з річки й лишіть зі мною, а я про все подбаю.

Пліт мчав дедалі швидше, і чорна смужка водоспаду стрімко наближалася. Ярий присів на коліна перед страччам, обхопив долонями його голову. Зазирнув у очі. Нічого не сказав, тільки відчував, як хвилями б’ють у скроні біль та відчай створіння, що було колись звичайнісіньким хлопчам. Створіння, що вже ніколи ним не стане. Взагалі ніким більше не стане.

Через ці біль та відчай навіть хрущ-жаринка, здавалося, пік не так сильно…

Прибрав Ярий долоні, звів погляд на Уляну і кивнув їй. Вона все зрозуміла без слів.

Щойно Уляна відпустила страчча, воно стрибнуло й припало до води. Пило жадібно, важко дихаючи; після першого ковтка зітхнуло з полегкістю, після другого — усміхнулося, після третього коротко засміялося.

Озирнулося на Ярого й Уляну з подивом, наче не розуміло, хто вони і звідки тут узялися.

В ту хвилину над їхніми головами — гам, де стіни урвища уже ледь не зросталися одна з одною, — забриніло підсилене луною гарчання і рипіння коліс, ляскання батога і цокіт ратиць та пазурів.

— Стрибайте, — наказала їм лисиця. — Доки не пізно.

Пірнули вони, міцно тримаючись за руки, і потік поніс їх уперед. Вже занурюючись у воду, побачив Ярий на мить під плотом дивне: довгу шию у зморшках, дзьобату голову, лапу з перетинками. Голова повільно висувалася з-під панцира і, вивернувшись, здіймалася вгору — туди, де сиділо, хлебчучи воду, страчча…

Однак не був Ярий певен, чи все це йому не примарилось. Закрутило їх з Уляною, не знав він уже, де гора, де низ, — і думав лише про те, аби втримати її і не загубити мішок з мечем та галузкою. І не розкрити рота. І не вгатитися плечем чи головою об камінь.

Тримався Ярий скільки міг. Потім відчув, що падає в чорну мулавину, у безвість, у ніщо.

От-от загинув би, та якраз тоді смикнуло його щось за руку. Поплив він, хоч і не мав уже сил пливти, хоч не розумів, куди, власне, пливе.

А потім виринув посеред широкої річки, тихої й спокійної. Не кам'яні схили, а всіяне зірками небо було в нього над головою, і вода тут була звичайнісінька, пахло від неї лише річкою, і тиша стояла така — аж чути було, як десь віддалік скинулася риба. Десь сюрчали цвіркуни, а значить, і берег був поряд.

Відчув Ярий, як щось торкнулося його лівого плеча, озирнувся — побачив Уляну. Була вона схвильована, однак жива й здорова.

Кивнули вони одне одному — і не тому тільки, що досі тримав Ярий у роті жука-жаринку. Просто часом будь-які слова стають зайві.

Торкнулося щось правого плеча, глянув Ярий, побачив вінок зі свічкою, а далі — ще й ще. Пливли вони но нічній річці, немов зірки по небу; всі — до невеличкого острова.

Попливли туди й Уляна з Ярим. Вийшли на берег, почули шарудіння, і шурхіт, і стукіт, і тріпотіння, й немов притлумлений шепіт. А потім побачили галявину, і на ній — розкладене багаття, холодне горно, відро з водою, ковадло. Поряд лежали кліщі, ручний міх та молот.

А на деревах, що височіли над галявиною, погойдувалися клітки, і в кожній було по пташці. Сиділи там жайворонки і дикі голуби, снігурі й лас тівки, зозулі, трясогузки, синички, кулики, дрозди й вивільги.

— Звідки їх стільки взялося? — здивувалася Уляна.

— Я мав трохи часу, — відповів їй, виходячи з тіней Перевізник. Був він без сорочки, у самих шкіряних штанах. Довге сиве волосся перехопив стрічкою, бороду заплів у три кіски, а на лобі й щоках намалював попелом спіральні візерунки.

Сказав він:

— Поки мандрували ви Чорноліссям, тут минуло три дні. Досить, щоб перевезти на острів кілька кліток з пташками.

Він поглянув на них, наче хотів у чомусь пересвідчитись; кивнув сам до себе. Промовив:

— Добре, що ви встигли повернутися. Ще трохи — і було б запізно. Давайте мені те, по що ходили, а самі перевдягайтесь і сідайте грітися до вогнища. Про все інше я подбаю.

Золотого хруща від Ярого він прийняв спокійно, наче то був звичайнісінький жук: посадив собі на лікоть та й присів перед горном, щоб скласти туди дрова. А хрущ повз собі по засмаглій шкірі Перевізника, навіть не намагаючись утекти.

Тим часом перевдяглися Ярий з Уляною у спіднє й сорочки, що їх привіз разом із клітками старий. Передав Ярий Перевізникові галузку, і хоч та відсиріла, старий слова не сказав. Спокійнісінько поламав її на менші та й поклав у горно на дрова.

Спитав Ярий:

— Невже… нічого ти не бачиш і не чуєш?

Перевізник тільки плечима стенув:

— Як і інші Дерева, Прадуб проростає крізь світи й часи. І коріння його, і листя сповнене ними — минулими, прийдешніми, втіленими й невтіленими. Кажуть, що десь, колись народився Міцний, здатний врятувати водночас усіх, однак я — не він: рятую лише тих, кого можу. І плачу за це ту ціну, яку можу заплатити.

Зняв він хруща-жаринку зі свого плеча, обережно поклав на уламки галузки. І хоч які вологі ті були — зайнялися одразу, спалахнули яскравим жовтогарячим полум'ям.

Спалахнув і сам хрущ, от тільки не здимів, як у печі пані Брамниці, — ні, почав він маліти й танути, стікаючи золотим струмком. За мить лежала у вогні вже лялечка хруща, а потім — личинка, велика й м'ясиста, тільки замість лапок були в неї пухляві ручки, а замість голови — обличчя дорослого чоловіка, ще й із довгими рудими вусами.

Сказала Уляна:

— Це теж… ціна? А що станеться з душею потім, у кінці? Похитав Перевізник головою, сказав:

— Це — велика таємниця, й жоден Міцний не знає її, байдуже, що вміють вони порядкувати душами тут, по цей бік завіси. А вони — вміють, і роблять це охоче, бо поки душі не пішли за завісу, Міцні мають над ними владу. І отримують владу теж, саме завдяки душам. Хтось один не дає тим душам до кінця розівтілитись, робить собі військо з неспочилих мерців. Інша мститься їм за власні вчинки, про які воліла б забути.

— А ти? — хрипким голосом спитала Уляна.

Перевізник на це тільки махнув рукою:

— Досить пустих балачок. Час спливає, а попереду ще багато роботи. Несіть меч — і почнемо.

Та Ярий, хоч витягнув Крика з мішка, не квапився передавати його Перевізнику.

— Спершу, — попросив, — чи не міг би ти подбати про Улянин голос?

Знизав плечима Перевізник:

— Як скажеш. Ставай-но сюди, бери міх і роздмухуй вогонь. А ти, люба, — отут, спиною до ковадла. Знаєш хоч якусь колискову? То заспівай.

Знітилася Уляна:

— Знаю кілька місцевих, чула, поки мандрувала з караванами, як співали їх молодиці своїм немовлятам. Але ж мені кому співати? Може, згадати краще сагу якусь — про Бджолиного вовка чи про Битву за перстень?

Глянув на неї Перевізник, усміхнувся:

— А ти уяви, що співаєш своїй дитині. І пам'ятай: що б не сталося — не мовчи й не озирайся!

Потім узяв він обіруч молот і став по той бік ковадла.

Прокашлялася Уляна, заспівала:

— Ой спи, дитя, без сповиття,

Поки мати з поля прийде

Та принесе три квіточки.

Одна буде дрімливая,

Друга буде сонливая,

Третя буде щасливая.

Голос її був хрипкий, невпевнений, і спершу стояла вона, опустивши руки, наче неживі. Та на другому рядку змахнула правицею, на третьому — й лівицею, неначе допомагала собі випускати ті слова на волю, — і тоді вдарив Перевізник молотом по ковадлу, аж луна прокотилася гаєм.

Бачив Ярий, що ледь не сіпнулася вона, тільки в останню мить стрималась.

Гукнув Перевізник:

— Добре, мила! Так і стій, ані руш! І згадуй, згадуй про своє дитинство. Про всі жалі, всі образи. Про сказане і подумане, почуте й невимовлене, і про найзаповітніші мрії, і про страхіття, що відтоді йдуть за тобою, наче хорти назирці. Згадуй — і співай.

Не обертаючись, кивнула Уляна й співала далі:

— Ой, щоб спало, щастя мало,

Та щоб росло, не боліло,

На серденько не скорбіло.

Зненацька закашлялася вона, вхопила ротом повітря — а Перевізник знай гатив молотом, і побачив Ярий — на ковадлі лишається гнучка, звивиста тінь, наче від великої гусениці. Кожен удар робив її зримішою, оприявлював, витягав з небуття. І нищив.

А Уляна співала, заходилася кашлем і знову співала — і от поряд з першою тінню з'явилася й друга, потім третя, четверта…

— Ой рісточки у кісточки,

Здоров'ячко на серденько,

Добрий розум в головоньку,

Сонки-дрімки у віченька,

А в роточок говорушки,

А в ніженьки ходусеньки,

А в рученьки ладусеньки.

Бив молот, і сполохано стрибали пташки у клітках, і гойдав верхівки дерев вітер, дедалі сильніший, лютіший. І здалося Ярому, що це він сам міхом роздмухує той вітер, дражнить і злостить.

Коли ж раптом усе скінчилося. Перестав бити молотом Перевізник, і хоч бриніли в повітрі останні звуки колискової, пташки вже не метушилися у клітках. Тільки вітер шаленів над островом, гнав хмари, намагався заліпити ними повний місяць.

Уляна стояла, тримаючись обома руками за горло й не вірячи у те, що сталося.

А Перевізник нахилився до горна і підхопив двома пальцями личинку хруща — ту, що з вусатим обличчям і шістьма пухлявими ручками. Поки лежала в горні, змаліла вона, а в руці Перевізника перетворилася на золотисту зернину.

Підніс він її до однієї з кліток.

Сорока, що сиділа там, схилил голову набік, а потім узяла й дзьобнула ту зернину.

Сказав Перевізник Уляні, відкриваючи клітку:

— Питала ти, що я зазвичай роблю з душами. То, власне, оце: я їх відпускаю. Одна притичина: хрущі, на яких перетворилися вони у засвіті Брамниці, далеко не злетять, тож по той бік завіси ніколи їм не втрапити. Самим — ніколи. А от пташка туди напевно долетить.

Підкинув він сороку високо в небо. Полинула вона вгору, здійнялася над верховіттям — навіть вітер не завадив, не збив її лет.

А тоді гучно ляснув Перевізник у долоні в себе над головою, і примарилося Ярому, що сяйво зірок на небі стало яскравішим, злилося в одну світлу риску — і риска та розчахнулася, вдарило звідти світло — і сорока полетіла просто туди, у цю риску, в це світло. Полетіла так, наче то була її єдина, вимріяна мета, наче не було для неї іншої — і дороги іншої теж не було, тільки вгору, в самісіньке небо.

А тоді довга, гостра стріла, вилетівши з хмар, пробила їй груди, а друга зараз відтяла голову.

Розділ шістнадцятий,

в якому Перевізник

вітає гостей

Поки сорока падала, вітер над гаєм перетворився на ураган. Ураган цей закрутив тіло пташки, поніс понад хмари, а потім жбурнув у річку, тільки кола поверхнею розійшлися.

Останні пір'їни ще лягали на воду, коли загуркотів, загарчав далекий грім. Зірки щезли за навалою хмар, і в хмарах тих помітив Ярий просвіти — наче сліди-ополонки, що, пробігаючи, лишала велетенська багатоніжка.

Потім у щілині між хмарами промайнула тінь, за нею — друга, третя, четверта… Постаті в шоломах, па конях чи істотах, схожих на коней.

Хмари тремтіли, вгиналися й дудніли, наче вогкі дошки під вагою тіл. І пливли до острова, повільно, але невідворотно.

Сказав Перевізник:

— Певно, згаяли ми більше часу, ніж я думав. Ходімо, подбаємо нарешті про меч.

— А гості — що з ними? — спитала Уляна своїм новим, незвично чистим голосом.

Перевізник на це тільки відмахнувся:

— Хай поки самі себе розважають.

А потім наказав Ярому:

— Берися за міх.

Сам він ухопив Крик за руків'я і поклав на ковадло.

Промовив із полегшенням Гаґбард Ратиця:

— Зроби це нарешті, брате! Звільни нас усіх!

І засміявся Ейнар Буре Ікло:

— Невже за ці місяці нічого ти не збагнув? Чи гадаєш, що розбивши меч, перекреслиш свої вчинки? Змінивши ім'я — перестанеш бути братовбивцею?

— Не слухай його! — гукнув Гаґбард Ратиця, та Ейнар не вгавав:

— Впізнаю цей голос! Мудрий Гаґбард, Гаґбард Влучне Слово! Так любить середнього брата, що намагається позбавити його докорів сумління, еге ж? А може, поспішає звільнитися з меча, щоб сісти за стіл у ясній Вальгаллі? Десь там чекають на нього чаші й панни, і зрозуміле, п'янке посмертя. Та ж ти хочеш іншого, чи не так? Відтоді як узяв до рук меча, ти розсмакував це відчуття: насолода владою, захоплення від того, що тільки ти вирішуєш, кому жити, а кому вмерти. Це злякало тебе, правда? Це — та ще смерть твого старшого брата, бо ти вперше відчув себе вільним. Відчув себе володарем власної долі — і статків, що лишилися після батька.

Увесь цей час бив Перевізник по мечу, але стукіт молота не заглушував слів Ейнара. На самому ж мечі не з'явилося ані щербинки, тільки проступили червоні риски, немов шрами чи засічки.

А Ейнар не вгавав:

— Чому ти хочеш розбити меч? Щоб врятувати тих, хто в ньому ув'язнений? Чи для того, щоб позбутися спокуси? Бо смак її ти знаєш: смак влади, смак чужої смерті. Смак власного зміцнення.

Червоні, розжарені риски увиразнилися, злилися в руни, та Ярий не міг їх прочитати. Лиш одне слово упізнав він.

«Крик».

Знову прогуркотів грім — тепер просто над їхніми головами. Хмари завирували, розплелися у довгу зміїсту смужку, простяглися від неба до землі.

З'їхав тоді по цій смужці вершник у крислатому капелюсі і блакитному плащі. Стукіт восьми копит його коня нагадував про бойові барабани, і про покинуті на бойовищі тіла, і про голосіння матерів, і про давні кургани, на схилах яких хрускають під ногами старі кістки. За конем ліниво сходили вовки, але круків Ярий не побачив.

Спустився вершник до самісінького берега, зупинився на нижній хмарі.

Зупинився й Перевізник. Відклав меч, рушив назустріч гостю.

А наблизившись, сказав:

— Ні.

— Оце й усе? — здивувався вершник, мружачи свос єдине око. — Жодних вітань? Жодних запитань?

Перевізник на те лише знизав плечима:

— Ви, Міцні, поводитеся так, наче у вас попереду вічність, а я шаную свій час. І, — додав він, — свій край. Твоя влада на нього не поширюється, і нема тобі шляху за Славуту. Якщо не віриш, спитай у свого крука… в того, що лишився.

Обидва вовки вишкірилися, а вершник — засміявся.

— Крук мені все переповів, авжеж. І я це врахував. «Твій край», «мій край»… Ти хоч пам'ятаєш, у чому різниця між твоїм і моїм? Мій край — це те, що належить мені: земля, звірі, дерева, мерці. Бо я — Міцний, а вони дали мені свою міць. Ти ж свого часу відмовився від зміцнення, і відтоді твій край — це земля, дерева, звірі та мерці, яким ти належиш. Тому інші Міцні дозволили тобі лишитися тут: ти позбавляєш їх зайвого клопоту, дбаючи про кордони. Та чи маєш ти владу? Чи маєш, — уточнив він, — принаймні достатньо влади, щоб зупинити мене і мій почет, коли я спущуся взяти своє?

Восьминогий кінь поглянув на Ярого порожньою очницею. Трусонув гривою і ступив першою — кістяною — ногою на острів.

Перевізник на це тільки недбало переклав молот з руки в руку і сказав:

— Клянуся власного могилою…

Договорити він не встиг. Знову здалеку загуркотіло, і в хмарах над островом загули голоси. Була в тих голосах злість, але було й здивування, і навіть розгубленість.

— Вони бачать те, що наближається, — прошепотіла Уляна Ярому.

А потім і Ярий з Уляною побачили.

Спершу були це дві світлих риски, які мчали, розтинаючи хмари. З тих розривів сипалися в річку чи то іскри, чи зірки — і густа сива пара здіймалася над водою, позначаючи шлях того, що летіло до острова.

Потім Ярий помітив: перед рисками по хмарах біжать сліди-ополонки. Одні — наче від ратиць, інші — від лап з пазурами. А перед ними — дрібніші, однакові; стільки, що й не порахувати.

Голоси над островом загомоніли гучніше. Слідом за Батьком битв з'їхали по хмарній стежці ще кілька вершників, і кожен тримав руку на мечі, списі чи сокирі. Кожен дивився в небо.

А потім те, що наближалося, опинилось тут, поряд — і хмари над ближнім, кам'янистим рогом острова розійшлися. Спершу зіскочили на землю хорти — кожен завбільшки з бика, із залізною шерстю й кістяними вухами.

Угледівши вершників і вовків, вони вишкірилися й рушили до них повільною, скрадливо недбалою ходою, і жоден камінчик не цокнув під їхніми лапами.

Сталося тоді дві речі водночас — швидше, ніж Ярий встиг їх зауважити, і швидше, ніж Перевізник зміг їх відвернути.

Бризкаючи іскрами-зорями з-під коліс, з'їхав на землю візок, що його тягло двоє звірів.

Спереду був запряжений рудий вепр удвічі більший за хортів. Ікла в нього закручувалися спіраллю, і на кожному чорніли кутасті значки: вже не малюнки, ще не літери. Упряж його сплетена була з жіночого волосся й сухих трав, і з них же зроблений був нашийник, неширокий і не жорсткий, але шерсть довкола нього повипадала, а на шкірі червоніли незагоєні рани.

Другим у візок був запряжений ведмідь — брунатний і лютий, завбільшки зі стодолу. Праве око він мав жовте, ліве ж — червоне. Така сама упряж тримала його, і такий самий нашийник ятрив шкіру.

В обидва нашийники вплетені були кістяні голки, скам'янілі мушлі й змієві зуби, а ще — брязкальця. З кожним кроком торохтіли й стукали вони, немов насміхалися зі звірів, що тягли цей візок.

Збагнув Ярий, що вдивляється у ці нашийники, у мушлі, зуби й голки, бо уникає своїм поглядом самих звірів.

Бо не насмілюється глянути на ту, котру вони привезли.

Може, саме тому він не одразу зауважив те, що сталося. Просто здалося Ярому: завжди з ока найбільшого хорта стирчала ця довга, блискуча стріла.

Запала тоді мертва, густа тиша — тільки чутно було, як дзвенить тятива одного з вершників.

А потім наступна стріла простромила хорту горло — і решта собак кинулася вперед.

Вершники рушили їм назустріч, спершу повільно, потім швидше. Зблиснули у світлі вогнища мечі, вишкірилися сліпучо-білі ікла, скрикнув стрункий, сивий кінь, коли найспритніший з хортів уп'явся йому в живіт.

Навперейми хортам уже бігли вовки, і впало вже на землю кілька воїнів — а впавши, миттю перетворилися на скелети в заіржавілих обладунках. Хтось наступив на них, і все це відразу розсипалося на порох.

Ярий сам не помітив, коли Крик опинився в його руках.

Став поруч з Уляною, спина до спини, хотів щось сказати їй наостанок, та не знайшов слів.

І тоді інше — незнайоме слово — пролунало над островом. Вимовив його високий, плечистий чоловік, що взявся невідь-звідки посеред бойовища. Здійняв він праву руку — почорнілу, з міцними горбкуватими м'язами — і гахнув молотом по ковадлу так, що воно розкололося.

Завмерли вовки й хорти, і коні з вершниками, і навіть одноокий Господар герцю, що вже намірявся кинути в когось списа. І заклякли вепр із ведмедем, а пані, що стояла у візку, здивовано здійнята брову.

Була вона струнка, наче відчай, гнучка, як надія, бажана, як смерть.

Подумав Ярий, що, попри все, й досі не може дивитися на неї без захвату, без жаги й туги бездонної, лютої.

Закусив він губу до крові, відвернувся.

— Сміливо, — сказала Брамниця чоловікові з молотом. — І зрештою, слушно. Це — твоя земля, а ми тут гості, тож не годиться нам порушувати правила господаря. Чи не так, Батьку звитяжців?

Одноокий вершник опустив спис і махнув рукою. Двоє вовків, що тримали за горло рудого хорта, відпустили його й відійшли так, наче нічого й не сталося. Вершники ж, перезирнувшись, від'їхали ближче до свого ватажка, зброю однак тримали напоготові.

Кивнув одноокий:

— Кожен має право розпоряджатися тим, що йому належить. Власне, по це я сюди й приїхав, Брамнице. І коли отримаю своє — піду.

— Дивна річ: я теж тут з тієї ж причини!

Плечистий чоловік похитав головою — і нарешті Ярий упізнав у ньому того, хто привів їх сюди. Наче личина Перевізника була закіптявілим скляним ковпаком, що накривав яскраву свічку, — і от ковпак зняли, і ніщо вже не притлумлювало сутність старого.

А був він хоч і не слабосилий, однак направду старий, тепер це стало навіть помітніше.

Мовив він:

— Жоден із вас не має на цій землі нічого, що належить йому. Але якщо знайдеться таке — я без заперечень віддам це його власнику.

— Слово хазяїна — закон, — схилив голову одноокий. І промовив урочисто, співучо:

— Взяти прийшов власність свою: сина Авдульва, Сноррі Чужинця — Каламарем звали його, звали його Сивоволосим. Був він Відлюдник, був він Відступник; більше ж відомий на батьківщині як Братовбивця Сноррі Авдульвсон. Поміч шукав у тяжку годину, дав мені клятву Сноррі Авдульвсон. Меч, що закляв Нефі Сухий Ніс, меч, що стеріг Олаф Укорінений, взяв у кургані Сноррі Авдульвсон. Клявся за це відданим бути Пану полеглих, клявся служити Батькові битв Сноррі Авдульвсон. Я допоміг — я й вимагаю: волі моїй ти підкорися. Віддано службу Панові битв справ, Братовбивче Сноррі Авдульвсоне!

— Справедливо, — погодилася сяюча пані у візку.

— Справедливо, — кивнув Перевізник. — Та хіба є тут цей Сноррі, про якого ти так часто згадуєш?

Грізний вершник відмахнувся:

— Для того, хто цінує свій час, це надто безглузда спроба його згаяти. Он він, Сноррі Авдульвсон, стоїть у тебе за плечима, — і щоб побачити його, достатньо навіть одного ока.

— Дивно, а я навіть з обома бачу тільки Уляну Дзвінкоголосу та Ярого Зухвальця. Тільки їх — а більше нікого.

Тоді обличчя вершника вперше спохмурніло — і, наче відчувши його настрій, вищирилися вовки, а воїни знову поклали долоні на руків'я мечів.

А Ярий дивився на нього й дивувався: з кожним словом, що їх сплітав Господар герцю, серце в грудях — спершу збурене — билося дедалі рівніше, міцне, непідвладне чужому замовлянню.

Той, до кого звертався Плетій пліток, лишався в Ярому відлунням думок, слідом на піску, колом на воді. Все інше — глибше, живіше, справжніше — віддав він разом із власним іменем Лисиці, заплативши чесну ціну за добру пораду.

Збагнувши це, відчув він незнану полегкість, і сказав:

— Пізно прийшов ти, Пане померлих. Минулого тінь марно шукати: хто не існує, той не повстане, слів не почує, борг не поверне.

Відповів на це Майстер манівців:

— З Міцним мірятись у битві брехнею — наче неволити зубра неводом. Спадок Сноррі належить Ярому! Віддам спадкоємцю сповна несповнене!

Промовивши це, кинув він у Ярого спис — довгий, із пружним держалом та блискучим наконечником, на лезі якого проступало кілька сяючих рун.

Повільно летів цей спис: встиг Ярий скласти з тих рун коротке слово «Одін» і почути, як регоче Ейнар Буре Ікло з меча, і побачити, як розвертається, намагаючись перехопити спис, Уляна.

Стрімко летів цей спис: ані Уляна, ані Перевізник не спромоглися збити його, а сам Ярий як вдихнув був, так і видихнути не встиг. Тільки світ перед його очима раптом став рудим, немов шерсть хортів пані Брамниці.

А потім хорт, що стрибнувши, упіймав спис зубами, — перекусив держало, і уламки впали під ноги Ярому.

Інші ж хорти стали між Ярим і вершником, і просто дивилися на одноокого вершника, жоден навіть не загарчав, навіть губи не задрав.

Сказала пані Брамниця:

— Не отримав ти того, по кого прийшов, — прийми мої щирі співчуття. Та знай: убити тих, по кого прийшла я, не дозволю.

Помовчали вони, дивлячись одне одному в очі. Зрештою стенув вершник плечима.

— Забирай їх собі, — сказав. — Справедливість буде дотримано, так чи сяк.

— Але за яким правом? — запитав Перевізник. — Хіба Ярий і Уляна присягли тобі, пані?

Коли Пан полеглих кидав спис, Перевізник навіть не намагався зупинити його. І тепер Ярий уперше замислився: чи справді стане Перевізник на їхній захист? Чи дбає він лише про дотримання справедливості, про мир і спокій у власному краї, — не більше?

Зрештою, дав він клятву викувати голос Уляні й розбити Крик. Про їхню безпеку не йшлося. І розбити Крик він може, навіть якщо їх обох уже не буде серед живих.

Сказала Брамниця:

— Твоя правда: не присягали вони мені. Але право моє — найдавніше, найміцніше. Чи пам'ятаєш ти, хто я? Чи не забув, що дбаю я про тих, хто сам не здатен за себе помститися?

— Невже хтось із цих двох завдав шкоди дитині?

— Убив! — промовила Брамниця, вказуючи на Ярого. Сухий, почорнілий мізинець на її лівиці тремтів, цілив гострим нігтем у його шию. — Хоч би як його звали, убив він чуже дитя тільки тому, що дбав про майбутнє свого брата Ятгейра Меткого.

— І маєш ти докази, пані Брамнице? Може, привезла невситимця, якого створив з тієї дитини… той, хто змінив одне ім'я на інше?

Згадав Ярий про те, що побачив, пірнаючи в чорну річку. Згадав і слова Лисиці: «Дайте напитися і лишіть зі мною, а я про все подбаю».

Згадав і подумав, що серед його численних боргів є ще один — чорна курка, найвгодованіша з усіх, котрі тільки існують у цих дев'яти світах.

Відмахнулася Міцна:

— Якби й привезла я невситимця, чим би він допоміг? Випивши зі Смородь-річки, забувають вони все — і ти це знаєш!

— Знаю я й інше: щойно торкнеться страччука його вбивця, спогади повернуться. А от без обвинувачення, даруй, немає жодної підстави віддавати тобі Ярого. Проте, може, вони з Уляною якось по-іншому завинили перед тобою? Щоправда, важко мені уявити, як двоє смертних могли образити Міцну? Хіба порушили священний закон гостинності? Напали на тебе? Вкрали щось по-справжньому важливе й цінне? Скажімо, гребінець? Хустинку? Чи коника іграшкового?..

Стежив за ними всіма єдиним своїм оком Батько воїнів, глузливо кривив губи. Мовчав.

Вершники в нього за спиною перешіптувалися, вовки не спускали очей з хортів.

Зиркнула Брамниця на нього. Недбало кинула Перевізнику:

— Не мушу я, Міцна, нічого тобі пояснювати. Ти — Вихватню-З-Човна, невдаха, що втратив обох братів і сестру і навіть зміцніти не спромігся. Я тут щоб забрати своє — і я заберу своє, не питаючи в тебе дозволу.

— Невже? — щиро здивувався Перевізник. — То чому ж зволікаєш, пані? Зійди з візка і спробуй узяти.

І наче випадково відступив на крок, лишивши слід у поросі, на який перетворився один із неспочилих вершників.

Сказала Брамниця:

— Не та це здобич, щоб мені за нею ганятися. Пане Одинець! Пане Бортняк! Принесіть їх мені. Негайно!

Розділ сімнадцятий,

в якому Ярий Шаленець

лукавить, а потім

каже правду

Плеснула Брамниця у долоні — й розплелася упряж, що тримала кабана й ведмедя, тільки нашийники лишилися — ознака їхньої приналежності, печатка тієї, хто мав над ними безумовну владу.

Ступив кабан уперед, рохнув із полегкістю, труснув головою. А ведмідь зітхнув майже по-людськи і пішов, загрібаючи лапами землю й траву, лишаючи там, де ступав, глибокі округлі ями.

Та зробивши три кроки, ведмідь раптом став. Вдихнув повітря, сказав:

— Чи чуєш ти, брате, те, що чую я?

— Так, — відгукнувся кабан. — Запах моїх і твоїх дітей. Запах їхнього переляку. Таке ні з чим не сплутаєш.

— Запах їхнього переляку й відчаю, — підхопив ведмідь. І додав: — Таке нізащо не пробачиш.

Знову рушили кабан і ведмідь до Ярого з Уляною. Йшли ще повільніше, та тепер у їхніх очах чаїлася морозна, кришталева лють. Тепер ці двоє здавалися страшнішими за всіх Міцних дев'яти світів.

Засміявся з меча Ейнар Буре Ікло:

— Ось вам те, на що заслуговуєте! Біль! Кров! Смерть! І жодного рятунку! Можна втекти від Пана полеглих, можна ошукати пані Брамницю. Але розлючених батьків не ошукаєте, від них не втечете!

Кабан Брамниці вже нависав над ними, принюхувався, ворушачи видовженим ікластим писком над самісіньким обличчям Ярого.

Той націлився мечем у звіряче око і тихо сказав:

— Не знаю, проковтне тебе Крик чи ні, але боляче буде — обіцяю.

А Ейнар не вгавав:

— То вже буде не Крик, а клята рукавичка з казки! І все через те, що ви двоє — от сміх! — вирішили змилосердитися і врятували малих вилупків. Почули плач, і не змогли просто піти далі.

Наче звіддалік бачив Ярий посмішки Пана полеглих та всього його почету, бачив, як нерухомо стоїть Перевізник — тільки м'язи під шкірою напинаються, наче намагається він водночас втриматися на місці й поквапитися на допомогу. Чув Ярий, як під берегом ударив хвостом по воді хтось важкий і як тріснуло поліно в горні. Вдчував подмух вітерцю на спітнілому обличчі.

Зустрівся він поглядом з паном Одинцем, побачив там свою смерть.

І вже намірився був всадити меч у ліве око кабана, але сказала Уляна:

— Годі! Не для того рятували ми малечу, щоб тепер битися з їхніми батьками. І не для того ніс ти Крик через світи, щоб заплямити його кров'ю прадавніх Міцних. Опусти меч, Ярий, і хай станеться те, що має статися.

Обережно перехопила вона Крик, вийняла його в Ярого з руки. Ледве зміг Ярий випустити руків'я з пальців, а сам знай стежив поглядом за паном Бортняком. Той обійшов їх обох по колу, принюхуючись і сопучи. Нарешті став над Уляною, поглянув на пана Одинця. Кивнули вони один одному, наче дійшли нарешті згоди.

А потім розвернулися спинами до Уляни та Ярого, стали між ними і Брамницею.

Сказав ведмідь:

— Даруй, пані. Коли зневолила ти нас, наклавши своє закляття, тоді не йшлося про те, щоб ми різали невинних людей.

Додав кабан:

— Є те, що сильніше за всі зарікання. Пута крові, пута спорідненості. Для одних вони — слабкість, для інших — сила, однак нехтувати ними нікому не вільно. Чи ж тобі, повелителько страччуків, цього не знати?

Помовчала вона, кивнула:

— Правду кажете. Здавна служите ви мені вірою й правдою, і раніше відпускала я вас раз на рік, а тепер відпущу назавжди. Зможете повернутися до своїх рідних, виховувати дітлахів, насолоджуватися свободою. Закляття моє міцне, та я міцніша — я розірву пута, що накинула на вас. Якщо й ви розірвете свої, убийте цих двох — не розводячись про незаплямовані славу, звитягу, доблесть, не марудячи мене оповідками про те, які пута сильніші. Просто вбийте — і йдіть собі на всі чотири сторони, у будь-який із дев'яти світів. Просто візьміть і вбийте.

Озирнулися кабан і ведмідь на Ярого з Уляною. Усміхнулися до них.

А потім кивнули і рушили вперед, до візка своєї володарки. Під пильним її поглядом стали на місце і заплющили очі. Упряж, сплетена з довгого волосся — чорного, пшеничного, каштанового, сивого — знову обхопила їх, прив'язала до візка — тільки брязкальця заторохтіли.

Сполотніла Брамниця, загасла кулаки, аж хруснув під лівою рукою бік візка.

— Добре, — сказала. — Я зроблю це сама. Чи ти спробуєш спинити мене, Перевізнику?

Той мовчки похитав головою і навіть змахнув рукою: іди, мовляв, і візьми.

Тоді ступила Брамниця босою ногою на землю.

Ступила — і нічого не сталося.

Запала мертва тиша, навіть пташки в клітках позавмирали.

— Сміливо, — зазначив Володар повішаних. — Необачно, але достоту сміливо.

Потім завили хорти: сіли, задерли голови і зайшлися у протяжному голосінні.

Ярий дивився на хортів — на тремтячі горлянки, на очі зволожені, на підібгані хвости, — і не зауважив, коли саме це сталося. Заскочена тим виттям Брамниця завмерла: права нога на землі, ліва у візку.

А тоді її пальці на правій нозі почали чорніти. Шкіра обтягла кістки, потім немов розчинилася — проступили оголені м'язи, темні й покручені.

Хорти голосили, пташки стежили за Брамницею пильними, голодними очима, а сама вона, здавалося, не усвідомлювала того, що з нею відбувалося. Раптом спохопилася і сахнулась.

Кістяна нога цокнула по дошках візка — і одразу ж хорти замовкли.

Сказав Пан полеглих:

— Гадаю, тобі варто пошукати гарного чоботаря.

Відповіла йому Брамниця — і почувши її голос, хорти притисли вуха і зіщулились, а вовки вищирилися і відступили на пів кроку.

— Віддячила б і я тобі порадою, та казати одноокому Батьку круків, щоб уважніше дбав про власне добро, уже трохи запізно. З іншого ж боку, поки ще є друге око й другий крук, залишається й надія, чи не так? А ти, Перевізнику, уважай, бо світ цей тісний й інші вісім не просторіші для того, хто стає поміж мною і моїми боржниками.

Промовивши це, клацнула вона пальцями, і ведмідь із вепром помчали вчвал — назад, до берега, а за ними й хорти, виваливши багряні язики, вивертаючи лапами клапті трави і розкидаючи каміння.

Перед самою водою здійнялися в повітря, аж брижі пішли по гладіні. А потім, ледь сягнувши хмар, щезли і візок, і хорти з Брамницею — тільки прогуркотіло щось у небі.

Гукнув тоді з меча Ейнар Буре Ікло:

— Оце й усе?! Правду кажуть: скільки не дай жінці влади, а залишиться вона жінкою — слабкодухою і безпорадною! Та заждіть, Батько битв так просто не відступиться, це напевно!

Сказав Перевізник:

— Якщо ти, Господарю герцю, не маєш більше вимог і домагань, то покину я тебе, бо мушу подбати про нове ковадло.

Той лише розвів руками:

— Правом не зміг, силою не здобув. Тільки дурень не зробив би з цього висновків. Дякую тобі за науку!

Вклонилися вони один одному, і Перевізник рушив углиб острова, сказавши Ярому з Уляною наостанок:

— Уважайте!

Засміявся одноокий вершник, дивлячись, як зникає Перевізник у гущавині.

— Але ж здивували ви мене, смертні. Призабув я, що пута крові так легко не розірвеш.

Говорив він, а за його спиною з'їжджали з хмар вершники, — і Ярий їх упізнавав, кожного. Навіть якщо за життя ніколи їх не бачив. Навіть якщо обличчя їхні було вже не впізнати, бо й лишилося від них небагато: запалі очі, сиві бороди, заіржавілі, розвалені шоломи.

— Дивіться! — гукнув Пан повішених. — Ти, Ґуннар Зрадник, і ти, Атлі Кнур, і Стурлауг Бурлака, і Орм Півдолоні, і ви двоє — Снеррір Ватра й Авдульв Пишний Хліб. Жив собі на Півночі, в землі Вогняної Форелі, чоловік на ймення Сноррі. Ніколи не любив він ні батька свого, ні сестру, ні братів — а про інших родичів, живих і мертвих, годі й казати. Хіба тільки поважав він старого байкаря Снерріра, свого діда. Саме через нього вирішив Сноррі помститися вбивці — і погляньте, чим усе скінчилося! Той безхребетний чоловік уклав зі мною угоду. Він зійшов у курган і повернувся з мечем. Він навчився тим мечем володіти, а потім навчився битися без нього. Покинув рідний край. Вивчив чужу мову. Ризикував життям, бідував, зрештою — порушив власне слово. Ба навіть відмовився від самого себе. І все це задля того, щоб врятувати рідного брата, якого він ледве терпів.

Уляна поклала руку Ярому на плече, і тоді Володар вигадок знову засміявся:

— А це ж хто поруч із ним? Уляна Іржавогорла? Чи тепер уже Уляна Соловейко? Але ж напевно не Ульврун, чи не так?

Не мала Ульврун Хлопчакувата, яка так хотіла стати схожою на батька і старших братів, що й поводилася, як вони, — аж поки не заступила за межу. Бо можна вправлятися з луком, навіть брати до рук меча, але кривословити власному батькові — ніколи! Чи ти добре завчила цей урок, Ульврун Вигнаннице?

Відповіла вона:

— Я сама пішла з дому. Взяла те, що мені належало, і лишила те, що було зайве, — і голос її не тремтів.

— Але дещо з того, що ти вважала зайвим, тебе наздогнало. Бо взяла ти не тільки меч і гроші, чи не так? Батькову честь ти теж прихопила з собою. Ти ж ледве не перетворила його на посміховисько: власна донька повстала супроти батька, обікрала його, втекла з дому. Звісно, ти хотіла довести йому, що він помилився. Що ти не гірша за братів — ба навіть краща!

— Він не розумів…

— Авжеж! І ніколи не зрозуміє, бо жінки — з мечем чи без меча — залишаються слабкодухими і безпорадними. Навіть якщо вони кривословлять власному батькові. Навіть якщо відмовляються повертатися, коли він посилає по них молодших братів. Навіть якщо вбивають цих братів, аби довести, що володіють мечем не гірше від них. Ох ці пута крові, які ж вони переплетені, перекручені! Часом — міцніші за будь-кого з Міцних, чи не так?

Він похитав головою, наче сам не вірив у те, що збирався сказати. Його крислатий капелюх відкидав густу тінь на Ярого й Уляну.

— Уяви собі: брати по-своєму любили тебе. Батько наказав повернути тебе будь-якою ціною, та вони сподівалися зробити це… без надмірностей. Хотіли провчити, але не нівечити.

— Авжеж, — кивнула вона. — Саме тому вони просто хотіли перерізати мені горлянку.

— Не віриш мені — спитай у них!

Змахнув він рукою, і від неспочилого почту відділилося двійко воїнів, під'їхали ближче.

То були зовсім зелені юнаки. Один — високий, худорлявий — вуса мав тонші за рану, що розтинала горло над його борлаком. їхав він, скособочившись у сідлі, бо мусив рукою притримувати голову — щоб не відпала.

Другий мав куцу борідку і, певно, пишався нею, бо вплів туди мідний дзвіночок. Відблиски багаття визолочували той дзвіночок і аж сяяли на фібулі, голка якої була ввігнана в ліву очницю куцобородого. Друге, вціліле око він не спускав з Уляни: дивився, немов хотів наглядітися на роки наперед.

Сказав Володар вовків:

— То що, не питатимеш? Шкода, дуже шкода. Вони ж бо — твоя справжня рідня, по крові й по духу. Поміркуй сама: що далі тікала ти від батька, то частіше мусила поводитись, як він. І скільки б імен ти не змінила, суть твоя незмінна: усім, що маєш, ти завдячуєш саме батькові. Чи не час віддлати борг? Це ж цього насправді ти прагнула усі ці роки: повернутися славетною, заможною, незалежною. Почути слова схвалення.

Нахилився він у сідлі, сказав зі співчуттям:

— І ти справді була краща за братів! Навіть за власних дядьків, яких ти, зрештою, кілька днів тому теж убила — безжально підстрелила на тому березі, біля стаєнь заїжджого двору… Тільки в одному ти схибила.

Витягнув він руку, вказав на Ярого:

— Лише один-єдиний раз зрадила ти свій рід — коли взялася допомагати цьому чоловікові! Поглянь у очі своїх братів, дядьків, дідів і прадідів. Скажи їм: невже їхня кров — твоя кров! — нічого для тебе не важить? Невже ти й далі триматимеш сторону того, хто вбив твого батька і найменшого, найневиннішого з братів? О, аби ж ти могла чути голоси з меча! Раніше б тоді все зрозуміла, не накоїла б помилок. Втім, їх ще можна виправити — і ти знаєш як саме, еге ж?

Гукнув Ейнар Буре Ікло:

— То це була вона? Усі ці дні — вона?! Шмаркате дівча виявилося живучішим за братів і дядьків?! Дарма не задушив я її в колисці, дарма!

Засміявся Володар вовків:

— Хоч ти й не чуєш його, Ейнар визнає, що помилявся. Ти була найкращою з усіх його дітей, і він щиро шкодує, що приділяв тобі недостатньо уваги.

Подивилась Уляна на Крик, що тримала в руках. Подивилась на Ярого.

— Він досі там? — спитала. — Говорить? Просто зараз?

Кивнув Ярий.

— Чи це правда? — знову спитала вона, і голос її не тремтів. — Ти вбив мого батька, Ейнара Буре Ікло?

— І його, і твоїх братів, — сказав Ярий. — Навіть наймолодшого, невинного. Це через мене він став невситимцем, якого я намагався врятувати там, на мосту.

Вона кивнула так, наче саме цієї відповіді й чекала. А тоді спитала втрете:

— Що він каже?

І гукнув Ейнар:

— Кажу, що вона — ганьба всього роду. Хай подивиться у очі тим, кого привів Пан полеглих. Дідам і прадідам, і давнішим пращурам. Усім, хто примножував багатства і славу нашої сім'ї. Усім, чиї зусилля вона звела нанівець.

Вершники, що прибули з Батьком битв, уже стояли навкруг галявини. Хоч багаття пригасло, світло час від часу вихоплювало з тіней їхні обличчя — губи, вилиці, погляди.

Бони стояли там упереміш: брати Уляни і його діди, її дядьки і його сестра Ейр. Хтось сидів на коні, хтось на вовку, а траплялися й звірі, про яких Ярий тільки чув від Снерріра Ватри.

І всі — від жовтодзьобих хлопчаків до сивих дідів — дивилися однаково: із заздрістю й тугою. Як на те, за чим шкодують, втративши назавжди.

— Що він каже? — повторила Уляна, і голос її здавався крижаним і гострим, наче Крик, який вона тримала, спрямувавши на Ярого. Багаття вже догоріло, й відблиск останніх вогників ледве сяяв на лезі меча.

Не вгавав Ейнар:

— Нащо вона питає?! Нікчема, ганебний виплід гадюки! Хай би віддали мене Сурту-пекельнику або вкинули у безодню Ґіннунґаґапа, хай би тіло моє вимочували в отруті зміїній, хай би рвали гаками тіло, — і це було б краще, ніж мати за рідну дочку цю негідь!

Кінчик меча торкнувся горла, та Ярий не дивився на лезо. Поглянувши в очі Уляні, тихо відповів:

— Він пишається тобою. І шкодує, що збагнув це надто пізно. Але якщо спитаєш, чи шкодую я, що вбив його, відповім: ні, не шкодую.

А потім він затамував подих, чекаючи удару.

Розділ вісімнадцятий,

в якому Уляна Соловейко

робить неприпустиме

Гукнула Уляна:

— Гей, Пане полеглих, підкажи — як саме я маю виправити свою помилку?

— Убий.

— Авжеж, це я зрозуміла. Але яким чином? Напевно ж не можна просто взяти й перерізати йому горлянку! Хіба треба вдатися до якогось ритуалу — з кров'ю невинного ягняти, медом, розведеним росою, яку зібрали на молодий місяць зі спин сліпих жаб, додати до цього хутро рудої зозулі, сушені шмарклі саламандри і камінь з жовчного міхура оленя. Інакше — який у тому сенс? А може, пропонуючи виправити помилки, мав ти на увазі щось інше, — я ж із недомислу свого не збагнула про що тобі йшлося?

Повернулася вона до мовчазних вершників, глянула їм у очі. Сказала:

— Чи було таке, щоб хтось колись, вбивши одну людину, спромігся оживити іншу? Ви всі мстилися за смерть кревних, бо цього вимагали звичаї, ваша честь і старий, одноокий повелитель зітлілих кістяків. Та чи почувалися ви краще, коли хтось мстився потім за вас — уже мертвих? Чи ставало вам від того легше на душі? Чи відчували ви знову — хоч на мить — смак засмаженого вепра, запах свіжого хліба, тепло дружніх обіймів? Плетій пліток каже про те, що голос крові кличе до помсти — та насправді кличе він до іншої крові, до горя і нових смертей.

Вона змахнула рукою, у якій тримала меч, — так, наче хотіла жбурнути його якнайдалі.

— Не знаю, — сказала, — який з цього всього вихід. Та в одному погоджуюся з Паном повішених: я винна перед кожним з вас. Бо я була така, як ви. І поводилася так, як ви. І думала так, як ви. Я боялася вас і ненавиділа вас так само, як ви боялися й ненавиділи своїх предків. Тепер я сплачую борг. Я дарую вам прощення, чуєте! Я прощаю вас за всі ті кров, горе і смерть, що ви лишили мені у спадок. Ви вільні — якщо не від Пана полеглих, то принаймні від мене. Ідіть з миром.

Стало тихо на галявині — аж чути було, як сичать у горні вуглини.

А потім вершники на конях, вовках і дивних давніх створіннях один за одним схилили перед Уляною голови. Жоден не проказав ані слова, і жоден не озирнувся на Пана полеглих, що стежив за цим усім з-під свого крислатого капелюха.

Потім глянув Плетій пліток кудись за спину Ярого — і той, озирнувшись, побачив Перевізника. Ніс Перевізник в одній руці молот, а в другій — китицю калини.

Засміявся Господар герцю:

— Ох і ніч — геть чисто чудеса й дивування! Натішився я бесідою з твоїми зухвалими помічниками, а тепер бачу, що гідний у них наставник. Шкода, що не маю часу лишитися й подивитись, як зробиш ти з калинової китиці нове ковадло, Вихватню-З-Човна.

Перевізник на те лише плечима знизав. Обірвав він з китиці ягоди, кинув у тріщину в ковадлі, посипав землею, полив водою з відра.

Прошепотів щось — і раптом із тріщини проклюнувся благенький пагінець. Потягся вгору, випустив перший листочок, потім другий, третій… А знизу зазміїлося коріння, обхопило ковадло, обплело — Ярий і оком зморгнути не встиг.

А Перевізник усе шепотів щось нечутне, нахилившись до пагінця. Навіть не дивився на те, як розвертає Пан полеглих свого восьминогого громака, як об'їжджає по колу галявину, втоптуючи у траву порох, на який перетворилося кілька його воїнів.

Коли кінь ступив на хмарну стежку, Господар Герцю спинив його і обернувся до Уляни.

— Була ти, — сказав, — сміливою, і за це дам я тобі наостанок пораду, щиру і правдиву. Зрештою, хіба дочка не має права почути батьків голос? Якщо надумаєш, просто зрань себе Криком і змасти лезо кров'ю. Поки не висохне вона, чутимеш ти Ейнара Буре Ікло. І зможеш робити це, допоки лишиться в тобі хоч крапля крові… Чи, звісно, поки ви не вкрадете у Брамниці нові жаринку й галузку і, дочекавшись такої ж ночі, не розіб'єте Крик. Себто, — додав він, мружачи єдине своє око, — уже ніколи.

Перевізник, який увесь цей час стояв навколішки перед ковадлом і щось шепотів, миттю підхопився з колін. У два кроки опинився він поряд із горном — та пізно: полум'я вже згасло, а всі вуглини вистигли, неначе лежали на морозі кілька днів.

Сказав Уляні Пан полеглих:

— Тепер знаєш, про що мені йшлося, Ульврун Хлопчакувата. Сподіваюся, ти щиро розважилася, жартуючи зі старого, одноокого повелителя зітлілих кістяків.

А Ярому й Перевізнику він нічого не сказав, тільки глянув пильно — і пустив свого румака скоком. Полетіли з-під копит, мертвих і живих, шмаття хмар, зимні, вологі. Одне зачепилося й осіло на листочках молодого дерева, що виросло з тріщини. Було воно вже височеньке — і міцно тримало корінням обидві половини ковадла. От тільки марно.

Тим часом інші вершники повільно й знехотя рушили услід за Плетієм пліток, і рушили за ним вовки; жоден не обернувся.

Мовчав Перевізник, дивився їм услід. Мовчали пташки в клітках.

Тільки Ейнар Буре Ікло прошепотів з меча:

— Та ні, не може він просто піти. Не може покинути нас тут, у цьому не-бутті: ми ж його віддані воїни, чи не так?! Ми присягали йому!

Відповів на те стиха Гаґбард Ратиця:

— Та чи він присягав нам?..

Почув Ярий, як задихається від люті й відчаю Ейнар Буре Ікло. А може, сміявся він, збагнувши, що втрапив у пастку власних сподівань і сам себе омилив.

Згадав тут Ярий дещо і сказав Уляні:

— Коли ти говорила з Плетієм пліток, то вже знала, хто я такий. Знала, що я вбив твого батька.

Кивнула вона:

— Ще відтоді, як Брамниця відповіла на твоє друге запитання. Та я хотіла впевнитись, чи можу тобі довіряти. І хотіла дізнатися, чого прагне Пан полеглих. А ще, — додала вона тихо, — я вірила, що здатна його обдурити.

Вона похитала головою, потім вхопила рукою лезо, провела Криком по долоні. І поклала меч на розбите ковадло, під калину, що вже здійнялася вище за неї.

У темряві, осяяній лише світлом зірок та місяця, Уляна ледве бачила власне віддзеркалення на мечі. Повільно, невпинно наповзали на нього струминки крові.

Сказала вона:

— Чи ти чуєш мене, Ейнаре Торлейвсон?

Загукали з меча голоси:

— Ще! Ще! Дай нам напитися, втамуй нашу спрагу!

Та жодного з них Уляна не чула, а Ейнар Буре Ікло мовчав.

— Знаю, що ти тут, — не здавалася вона. — І знаю, що ненавидиш мене. Зрештою, це взаємне. Пробачити інших, давніших предків простіше, ніж власного батька: вони принаймні не намагалися мене вбити. Та яким би покидьком ти не був… знай: мені шкода, що я нічим не можу тобі зарадити. Ніхто не заслуговує на таке посмертя, навіть ти.

Озирнулася вона на Перевізника, спитала:

— Що тепер буде з ними всіма, зневоленими у мечі?

Знизав він плечима:

— Те, що й раніше. Позбавлені тіл, не знатимуть вони спокою і розради. Не зможуть ні на мить заплющити очі, бо не мають очей. Вічно жадатимуть крові, бо дає вона їм примарне враження нового втілення. Хтось конатиме у відчаї, та ніколи не сконає, хіба збожеволіє, а хтось триматиметься до останнього, сподіваючись на милість Пана битв, однак даремно: не він викував Крик — не йому й належать душі, зневолені у мечі.

— І це правда, що тепер меч не розбити?

Сказав Перевізник:

— Хіба хтось знову здобуде жаринку й галузку в Брамниці, та ще у передніч Сонцекресу. А до того часу, гадаю, варто сховати Крик якнайдалі, убезпечимо від нього живих, а мертвих нехай рятують інші.

Загукали тоді з меча голоси. Одні погрожували, інші благали, а були й такі, що похапцем просили переказати звістку своїм близьким (які, ймовірно, вже й згинули багато років тому). Тим часом кров на лезі висихала, і ставали вони дедалі тихішими, притлумленішими.

Сказала Уляна:

— Сховати то сховати, хай так і буде.

І тоді вперше озвався до неї Ейнар Торлейвсон на прізвисько Буре Ікло:

— От і вся ціна твоїх слів! Брехня й лицемірство, а під ними — радість, що зможеш нарешті помститися мені! Зізнайся в цьому, це ж так легко!

Він знову говорив, задихаючись, неначе мчав кудись і намагався вхопити ротом повітря.

І раптом Ярий збагнув, що відбувається.

Ейнар Торлейвсон на прізвисько Буре Ікло не задихався і не сміявся. Хоч і не мав ані очей, ані горла, він — мабуть, уперше в житті — плакав.

Сказала Уляна Перевізникові:

— Хай калина обросте і втримає Крик у ковадлі. Потім вкинемо ковадло з мечем у річку — у найглибшу ковбаню на дні, якнайдалі від людей. Та спершу… залиште нас наодинці: я хочу з ним попрощатися.

Кивнув їй Перевізник і разом із Ярим пішов на інший край галявини.

Але навіть звідти бачив Ярий, як встромила Уляна меч у тріщину, що з неї проростала калина. Схилилася над мечем, прошепотіла щось.

А потім підвелася й заспівала, тихо і ніжно:

— Ой спи, дитя, колишу тя,

Як ти заснеш, залишу тя.

Прикладу тя камінцями,

Сама піду за вівцями…

Ярий не чув напевно, але час від часу наче долинали до нього окремі слова, що їх промовляв Ейнар Торлейвсон. Та що далі, тим менше їх ставало.

І вже не було чути його плачу, тільки спів Уляни.

— Піду у гай по зіллячко,

Тобі, душе, по спаннячко.

Піду у гай по калинку,

Посаджу ти в головинку.

Щоби спало, не плакало,

Щоби росло, не боліло.

На галявині було темно, і коли тоненький, ріденький промінець торкнувся Уляниної щоки, Ярому спершу здалося, що це осяйна сльоза. Потім промінців стало кілька — наче вона покотилася по щоці, лишаючи по собі слід.

У сяйві тому на мить зблиснула навіть сльоза справжня, не примарна.

І тоді Ярий зрозумів, повірив нарешті власним очам.

Лезо Крику тріснуло зсередини, як тріскається яйце, коли пташеня пробивається назовні. Від першої тріщинки побігла друга, за нею третя…

І з кожним словом ширшали й довшали вони, от уже назовні посипалося щось дрібне, золотисто-медове…

— Що це? — прошепотів Ярий.

— Те, — сказав Перевізник, — на що жоден з нас не спромігся. Диво. Та тепер не барімося, відкривай клітки!

Він відкинув кілок на дверцятах найближчої, і зозуля, що там сиділа, стрибнула на поріжок, а звідти хутко злетіла на віття калини. Схилила голову набік, кліпнула очками, пурхнула на траву і вправним, метким рухом дзьобнула одну з тих золотих крихт.

А Уляна співала, і світло з тріщин вже не сочилося — текло з меча густим струмком. Пташки літали над калиною, пірнали в траву, видзьобували нові зернини і потім вмощувалися на гілках.

— Будуть пташки прилітати,

Калиночку обдзьобати

Та й будуть тобі співати.

Ярий відкривав клітку за кліткою, він і гадки не мав, що Перевізник наніс їх стільки. Пташки вирували просто над їхніми головами — вивільги й дрозди, снігурі й ластівки, і зозулі, й трясогузки, і синички з куликами, і звісно ж, дикі голуби та жайворонки. Вже й Уляни за ними не було видно, а голос знай лунав, заспокоював, обіцяв розраду й забуття:

— Ой, спи, дитя, колишу тя,

Доки не вснеш, не лишу тя.

З останнім словом меч спалахнув. Пролунало гучне, багатоголосе зітхання, і полетіли на землю уламки металу. Пташки шугали над травою, видзьобуючи рештки медових зернин, сварилися між собою.

Ярий і незчувся, як лишилися там тільки перекручені, надщерблені шматки від Крику. Уляна торкнулася їх долонею, наче не вірила власним очам. Озирнулася на Ярого з Перевізником, злегка відмахнулася рукою — немов хотіла відсунути невидиму завісу з кіс, стрічок, розписаних шкаралупок.

Пташки літали між ними, джеркотали, цвірінькали, щебетали без угаву. Одна сіла Уляні на плече — рудогруда вільшанка, дрібна, але зухвала. Схилила голову, щось проспівала на вухо.

Спитала Уляна:

— Це все? — і вперше бачив її Ярий такою розгубленою, по-дитячому беззахисною.

— Ще ні, — сказав їм обом Перевізник, — це ще не все.

І повів на берег, а пташки живою хмарою полинули за ними.

Ніч кінчалася, але на світ ще не займалося. Стояла ріка — нерухома, немов засклена, і зорі відбивалися у ній, великі й золоті.

Сказав Ярий:

— Але чому пташки? І хіба це — обіцяне від тебе звільнення зневолених душ?

Великий дрозд тієї миті сів йому на голову, знайомо скуйовдив волосся, потім злетів і щез у коловороті.

Стенув плечима Перевізник:

— Звільнити від меча — тільки перший крок. Ви ж самі бачили, на що перетворюються душі, які не встигли вчасно піти на той бік неба.

— Золоті хрущі, — здогадалася Уляна. — І зернини. І страччата.

— А також пташки, — додав Перевізник. — Тільки вони можуть потрапити туди, у Вирій. І лише в таку ніч, як ця. Більше того — здатні вони взяти з собою ще дві-три безталанні душі-зернини.

Сплеснув він долонями, та цього разу в небі ніщо не озвалося, не заструменіло світлом. Натомість побачив Ярий, як на глибині промайнула масивна постать. Устиг він розгледіти потужні плавці, кожен завбільшки з лопату, і вуса — довгі, немов батоги, і переливчасте тіло, і пащеку — глибоку й чорну, немов лігво змія.

А потім велетенський хвіст виринув і лунко вдарив по поверхні. Пішли навсібіч хвилі, захиталися зірки — і віддзеркалене небо розтяла тріщина. Розгорнулася вона, розійшлася на всі боки, перетворилася на хрест із закрученими променями. Вихлюпнулося з хреста медове сяйво, і птахи, що кружляти над плесом, гайнули туди, у цю жовтину, у несподівану золотавість.

Ярий не одразу й збагнув, що бачить їхні віддзеркалення і що пташки насправді линуть не на дно, а в небо — туди, де просто посеред зірок якимсь дивним дивом розчахнувся такий самий розлом. Деякі зорі там, у височині, досі хиталися, а одна дрібна навіть не втрималася і впала, осяявши небосхил.

Линули птахи скуйовдженою зграєю, перші, найпрудкіші, уже й пірнули у медове сяйво — і почув раптом Ярий мелодію, тиху й лагідну. Нагадувала вона про давнє дитинство, і про мамині руки, і про глухий голос діда Снерріра, коли оповідав він давні легенди про Міцних, драконів та пряль долі…

Тільки мить бриніла та мелодія, тільки вічність. Потім лишилися по цей бік неба самі зірки, і знову плеснув по поверхні могутній хвіст. Хвилі вдарили у берег, подув несподівано теплий вітерець, розтріпав волосся, бризнув у обличчя водою.

Згадав Ярий дрозда, що зухвало сів йому на голову, — 　і збагнув, що так само куйовдив волосся малому Сноррі його старший брат Гагбард Ратиця — у давньому, забутому, чужому житті.

Гукнув Перевізник до скляної ріки:

— Спасибі, дядьку Соме! Без тебе ми б не впорались!

Густий туман тік від ріки разом із вітерцем, сповивав світ м'якими пасмами.

Стиха сказав Перевізник Ярому й Уляні:

— Ось тепер — усе.

Та звісно ж, на цьому нічого не скінчилося.

Легенда

Ми з бабусею сиділи на кургані, й багаття палало так само, як тоді, і двері знову були від криті. Кінь і собака стояли поряд, гнідий час від часу торкався мого плеча мордою. Коли — шорсткими, лоскотливими губами, а коли — теплою кісткою. Над нами сяяли зорі, і я відчувала погляди, дружні, від далені, не живі й не мертві — як реліктове сяйво тих зірок, які вже й згасли, але нам ще сяють.

Цього разу розповідала я, а бабуся мовчала.

Коли отак обертаєшся і розумієш, скільки всього змінилося за якихось п'ять років… Я скінчила школу і вчилася на журналістиці. Пережила два нещасних кохання і втелющилася по самі вуха в щасливе. Я навчилася тверезо дивитися на життя і перестала бачити у натовпі братове обличчя — можливо, тому що знала: там його точно немає.

І той меч — він не відпускав мене усі ці роки. Бабуся тоді, у нашу першу ніч на кургані, казала, що одна його історія скінчилася, а друга починається — от власне від того моменту, коли ті «шукачі пригод» викрали його з кургану, де він пролежав під охороною майже тисячу років.

Бабуся мала рацію. І хоч стару історію вона так ніколи й не розповіла мені до кінця, тепер я трохи знала про цю, нову.

Я розповідала і час від часу дивилася з кургану вниз. Цього року на Купала тут стояв туман, і з нього ледь прозирали окремі острівці землі, а з них — здавалося мені — те, що лежало під землею. Мечі, бомби, списи, пістолети, щити, літаки. І кістки, багато кісток.

Кожен предмет, немов перлина у мушлі, був згустком історії, твердим концентратом доль і сподівань. Вони, наче цвяхи у стінах, наче балка-сволок під стелею, тримали цей край, не давали йому розпастися, розпорошитися. І звісно, принаджували тих, хто відчував їхню міць — хай навіть не розумів, із чим має справу.

Попит породжував пропозицію, як було завжди, в усі часи й у всіх краях. Одній такій компанії — сімом скорохвацьким добродіям — пощастило трохи більше. Я так і не з'ясувала, яким саме чином: чи хтось із них знався на таких речах, чи залучали стороннього фахівця, — однак їм вдалося знешкодити охоронців меча і втекти раніше, ніж втрутилася бабуся.

Потім усе в них мало відбутися за звичним сценарієм: інтернет-аукціон, продаж, транспортування за кордон…

Та на першому ж етапі почалися проблеми. Пост зі світлиною меча побачив професіональний археолог, коментарі наполохали продавців, меч на аукціон так і не виставили.

Але, певно, якимось чином усе-таки примудрилися продати, бо з України його вивезли. От тільки на кордоні між Росією та Естонією меч затримали. Документів на нього в перевізника не було — та й звідки б?! — і тепер конфіскат мали повернути у країну походження. Себто, виходячи з усього, — до Росії.

Це й сталося б, якби не той самий археолог, який, маючи збережені фото з аукціонного інтернет-форуму, оперативно зреагував. Приєдналися інші фахівці й дипломати, аж до посла України в Естонії включно.

— Уявляєш? — казала я бабусі. — Люди просто взяли й впряглися в цю історію, бо не могли стояти осторонь.

Вони нічого не знали про Ярого, про твоїх істот, про кургани і про передісторію Крика. Просто не змогли закрити очі на те, що меч не повернеться до нас, — і впряглися. І перемогли.

Естонія віддала його нам — а тоді вже інші взялися за те, щоб його врятувати. Бо ж він був як ці кінь та пес, як світло зірок: ні живий, ні мертвий. Поки тривало слідство, його не дозволяли реставрувати, а час робив своє — і метал почав тріскатися. У березні шістнадцятого меч затримали на кордоні, у травні сімнадцятого — віддали науковцям. І ще два роки вони над ним працювали, знімали шар за шаром усі ті корозійні шматки, часом по пів міліметра, а часом і ще тонші. Потім його віддали до музею у Винниках, я їздила туди дивитися на нього. Ось фотки і реконструкції, сама поглянь, який він був красивий. Кажуть, його довго використовували і, певно, передавали у спадок. А потім, мабуть, вирішили, що найнадійніше віддати оборонцям у курган. Зрештою, якщо він там пролежав майже тисячу років непотурбований, то вони, мабуть, мали рацію, правда?

Бабуся мовчала і з ледь помітною усмішкою дивилася на полум’я. Вітер підхопив жменьку чорного пір'я з-під колоди, роздмухав, поніс у темряву. Собака гавкнув, потім солодко позіхнув і влігся біля моїх ніг. Кінь форкнув мені на вухо і пішов собі схилом, намагаючись пощипувати примарну траву.

Ми ще посиділи й поговорили, поки мали час. Якщо ці п’ять років чогось мене й навчили, то передовсім умінню цінувати те, що маєш. Тих, що маєш.

Я розповіла їй, що Юстинка давно забула усі свої страхи. Вона вже не боялась книжок про відьом і, почувши слово «котел», не плакала. З вересня чотирнадцятого минуло достатньо часу… хоча інколи мені здається, що для деяких речей його завжди замало.

От як цієї ночі. Зрештою я встала, і бабуся підвелася теж, і ми пішли вчотирьох: я, вона, пес і кінь — до дверей.

Уже на самісінькому вершку я озирнулася. Туман густішав, і землі та того, що лежало в ній, уже було не розгледіти, — але над поверхнею туману здіймалися один за одним інші кургани. Я навіть не здивувалася, хоча найближчий був від нас далеченько, а оці всі, здавалося, — поряд, на відстані кількох метрів.

Деякі стояли порожні, мертві, па інших я зауважила постаті — коней, биків, собак, подекуди — людей. Одних я бачила чітко, інших ледве могла розгледіти. Певно, проблема була у відстані, часі та яскравості — от як у зірок.

Я дивилася на них, усвідомлюючи, що цей край зшитий з наших історій — тих, що лежать у землі, і тих, що живуть у пам'яті. Що без них він розпадеться, розкришиться, перетвориться на ніщо, стане пусткою. Що завжди будуть ті, хто боронитиме його, і ті, хто грабуватиме, — і звісно, ті, хто заплющуватиме на пограбунок очі. А ще — ті, хто ставатиме на заваді грабіжникам.

І вони всі — теж частина історій, які тримають цю землю, як цвяхи, як сволоки.

Кінь і пес уже пройшли у двері, бабуся ж стояла поруч зі мною.

Я попрощалася з нею, як прощалася останні два роки. Обійняти не могла, тож просто казала якусь банальщину. Слова нічого не важили, важив сенс, що за ними стояв, і я сподівалася, що вона це ще розуміс.

Бачила я її не дуже добре, часом — як примару, не як людину. Певно, випромінювання згасало, а може, мені заважали сльози.

Потім вона пішла туди, за собакою й конем, і я зважилася наостанок глянути крізь цю браму, крізь мерехтливі отворність та проникність.

Не думаю, що двері вели до якогось місця — радше до ймовірності місць і часів, до іншого часопростору. І оскільки спостерігач подеколи впливає на те, що бачить, кожен мав шанс угледіти своє, важливе саме для нього.

Не знаю, було це оманою чи правдою. Тоді й там для мене це не мало жодного значення. Головне, що я бачила свого брата знову — наче навіть після того аж ніяк не відьомського котла, у якому він згинув, Сашко лишався… от просто лишався. Не зникав назовсім, не перетворювався на розпорошені атоми, на привид, на інформаційний привід.

Здається, Юстинка тоді, п'ять років тому, відчула щось таке. Я не насмілювалася їй про це розповідати — я й собі дуже довго не насмілювалася в цьому зізнаватися, — але твоя молодша сестра часом розуміє тебе краще, ніж ти сама.

Я ніколи не намагалася звернутися до нього, ніколи не прагнула зустрітися з ним. За життя він був… різним. Часто дратував мене, інколи не розумів. Старший брат як старший брат. Та суть навіть не в тому. Він був по той бік, і — на відміну від бабусі — тоншав і розвіювався не так швидко.

А може, справа в тому, що саме вони вирішують про себе там, за завісою? Розчинитися і рушити далі чи триматися до останнього, приглядаючи за тими, кого люблять? Тримаючи цей край таким, яким він є. Стаючи частиною його історії.

Хай би там як — а я погодилася з цим. Просто знати. Бачити його раз на рік. Попрощатися зі своїми кошмарами. Це було більше, ніж те, на що я могла розраховувати, правда ж?

Тим часом бабуся, кінь і пес зникли, і двері вкотре зачинилися.

Я розвернулася й побачила, як тонуть в тумані інші кургани, як тонуть у ньому коні, бики, собаки, люди.

Я махнула їм рукою, розуміючи, що навряд чи вони мене побачать, — просто миттєвий імпульс, бажання дати знати їм, тодішнім, що нічого не скінчилося.

Зрештою, я була тут, хай і не в бабусиному однострої. Я не знала нічогісінько про її таємничу професію, не знала, ким були її колеги з тієї дивної контори, — та це не мало значення. Колись дізнаюся, а тим часом я робила те, чого не могла вже робити бабуся. Доглядала за тими, хто боронив край. Вчилася снувати історії, старі й нові.

Бо нічого не скінчилося. Насправді ніколи нічого просто так не закінчується.

Епілог,

у якому нічого не закінчується

Коли прокинулися Ярий з Уляною, була ніч, і сяяли над Межінь-островом зірки, великі й стиглі, немов жолуді Прадуба. Не стукав уже молотом по ковадлу Перевізник — либонь, це й порушило їхній сон.

Не знав Ярий, скільки саме минуло часу. Може, година, а може, доба чи дві.

Згадав він про сон, який бачив кілька днів тому, — солодший за мед, палкіший за полум'я, — згадав і про інший сон, який наснився йому нещодавно. Глянув крадькома на Уляну.

Сказала вона:

— Якщо хочеш запитати — добре поміркуй, про що саме.

Подумав він, що події останніх днів сталися не з ним. Мандрівка з далеких північних країв аж сюди, пошуки Брамниці, гра в загадки, втеча через пагорби й калиновий міст — і особливо те, що відбулося тут, на острові. Це точно не він брав у цьому участь — не він, а хтось мудріший, сміливіший, везучіший.

Вони з Уляною заночували там, де й минулого разу — в ярку, неподалік від берега — але достатньо далеко, щоб принаймні полум’я від вогнища, що його розпалив Перевізник, їм не заважало. Були вони потомлені, але цього разу не потребували багаття, щоб зігрітися.

Перевізник натомість увесь цей час і на хвильку не присів, а тепер от стояв біля ковадла, над яким височіла калина, й тримав у руках меч.

Збагнув Ярий, що насправді нічого не скінчилося. Що це — його заклятий Крик, відновлений і викуваний наново.

Лише за хвильку — коли підійшли вони з Уляною ближче — стало ясно: з уламків давнього меча створив Перевізник новий.

Хоч тихо ступали вони, сказав він, не обертаючись:

— Непогано вийшло, правда? Доглядати цілий меч легше, ніж дбати про десятки уламків — а вони ж і досі небезпечні. Тільки час остаточно їх знешкодить.

Сказала Уляна:

— Це вже не наш клопіт, хіба ні?

Нічого не відповів Перевізник. Мовчки узяв він меч за лезо, простягнув руків'ям Ярому. Чомусь найбільше вразив Ярого візерунок — ланцюги та хрести, що оздоблювали руків'я.

Озирнувся він на Уляну. Згадав про останній, свіжий сон. Згадав і про слова пані Брамниці — «а тепер тут і живі, і мертві, й ненарожденні» — і про те, що розповідав Перевізник, теж згадав. Прадуб, як і інші Дерева, проростає крізь світи й часи, крізь втілене й невтілене. Той перший їхній з Уляною сон — полум'яний і солодкий — осяяв майбутнє, показав можливе. їхнє ще не зачате дитя — от кого відчула тоді пані Брамниця. От кому співала колискові Уляна — коли вела безіменного ще Ярого навколо Прадуба, і коли допомагала Перевізникові викувати для неї новий голос.

Сьогодні — після того, як вони, зігрівши одне одного, поснули, — побачив Ярий у сні цю дитину. Ще ненароджену, та вже зачату, ще безіменну, та вже позначену долею.

Кивнула Уляна йому, і він відповів їй усмішкою.

А потім узяв меч, а вона своєю долонею обхопила його п'ястук.

Туман наповзав від ріки, і крізь мряку проступало те, що крилося в землі — мечі, списи, обладунки, предки. Вони лежали упереміш, і зараз жоден з Міцних не розплутав би їх, не розрізнив, де чиї рештки, де чия історія.

Вони лежали там, унизу, а крізь них — як завжди, від початку часів, — проростали квіти. Звичайні квіти, що тримають цю землю не згірше за цвяхи й сволоки.

На мить здалося Ярому, що бачить він інші острови й інших оборонців, і їхні будинки, і їхні могили. На мить здалося: промайнула серед них знайома постать — чи ж не те дитя зі сну? І він зрозумів, що вже знає, як його зватимуть, — Ярчук, звісно ж, Ярчук, — і його, і всіх потомних нащадків.

На найближчому острові стояла дівчина, дивилася просто на Ярого з Уляною. Вона махнула рукою — чи то віталася, чи відмахувалася від клаптів туману.

Ярий розумів, що вона не побачить їх з Уляною — надто велика відстань, надто глибока прірва часу. Навіть у таку ніч, як ця, є межа дивам, є край припустимому.

Але він махнув рукою, і Уляна теж, бо тільки людина без серця стояла б стовпом, неначе тієї дівчини не існує.

Туман плив між ними великими клаптями, схожими на хвилясте листя. Десь вдалині плюснула хвиля.

Дівчина по той бік туману всміхалася Ярому й Уляні. Всміхалася і махала рукою у відповідь.

Словник

До цього словничка я вніс деякі з реалій, які побіжно згадано в книзі і які читачі можуть згадати не одразу.

Альдейґ'я — Ладога (нині — Стара Ладога).

Бонд — вільна людина, переважно хлібороб, хоча інколи бонди ставали й мисливцями, торгівцями, моряками.

Вальгалла — засвіт Одіна, в якому мешкають його підлеглі.

Валькірія — хоч зазвичай Одін брав до Вальгалли чоловіків, завдання обирати найхоробріших він покладав на жінок. Панни, що за життя проявили сміливість та відчайдушність, після смерті ставали його служницями, валькіріями. їздили вони на вовках (саме тому один із кенінґів, що означають вовка — «кінь валькірії»), а коли не збирали полеглих на бойовищах, ікали завісу з людських тельбухів, що мала розділяти світи живих і мертвих.

Гейдрун — коза, що з даху Вальгалли скубала листя одного з перших Дерев, ясеня Ігтдрасілля. І Іри цьому в неї з вимені стікало п'янке медвяне молоко, яким пригощав Одін своїх піщіеглих, мертвих воїтелів.

Гольмґард — Новгород.

Ґіннунґаґап — прадавня порожнеча, безодня, в якій перебувають усі дев'ять нині відомих світів.

Діви списів — валькірії.

Діти туману — буквальне значення назви Ніфлунґів, одного з найдавніших родів куцанів.

Зала частунків — місце у Вальгаллі, де щодня харчуються підлеглі Одіна.

Засвіт — окремий часопростір, що його створив котрийсь із Міцних.

Йорсалаборґ — Єрусалим.

Кенінґ — впізнавана метафора, що складалася з іменників, від двох до семи. Деякі кенінґи були поширені впродовж століть, інші ж скальди створювали експромтом, під час укладання і проголошення своїх поезій. Певна річ, це було складніше, адже скальд мав знайти красиву метафору, яку б інтуїтивно зрозуміли слухачі. Кенінґи на означення богів мали, однак, іншу роль: вони допомагали означити їх, не називаючи справжнім іменем, а отже — не привертаючи до себе їхню увагу.

Куцан — окрім людей, Круг Земний заселений також іншими розумними створіннями, серед них невисокими й мстивими куцанами. Назву «куцан», власне, придумали люди, які вважають, що ці створіння — невисокого зросту. Куцани мають хист до всього, пов'язаного з землею та її скарбами, зокрема до ковальства.

Ніфлунґи — давній, шанований рід куцанів, їхнє ім'я означає «Діти туману».

Норни — три особи, що віщували долю і дбали про коріння ясеня Іґґдрасілля, поливаючи його водою з джерела Урд.

Одін — один з богів, в якого вірили у Скандинавії та інших краях. Він мав складну долю і заплутані стосунки з родичами та іншими Міцними. Одним своїм оком Одін заплатив за мудрість — і відтоді, кажуть, воно лежить у Джерелі мудрості. Також він сам себе розп'яв на ясені Іґґдрасіллі й, провисівши там дев'ять діб, завдяки цьому осягнув потаємну силу рун. Одіна завжди супроводжує двійко круків на ймення Хуґін і Мунін, а також двоє вовків, Ґері та Фрекі. Кінь Одіна має вісім ніг, і звуть його Слейпнір. Численні імена Одіна насправді — прізвиська, найчастіше створені за принципом кенінґів, аби смертні, кажучи про нього, не привернули зайвий раз до себе увагу Міцного.

Одноокий — одне з імен Одіна.

Палтеск'я — Полоцьк.

Прялі долі — те саме, що й норни.

Сита — розведений водою мед або медовий відвар на воді. Один з найдавніших безалкогольних солодких напоїв.

Скальди — поети, співці, декламатори, шановані при дворах правителів по всій Скандинавії.

Скам'янілі мушлі та змієві зуби — певно, ці «зуби» теж були скам'янілими мушлями головоногих молюсків белемнітів.

Столяр — на відміну від теслі займався тоншою, складнішою обробкою деревини.

Сноррі — скорочена форма імені Снеррір.

Тафана — острів Цейлон.

Тінґ — у Скандинавії — зібрання всіх вільних чоловіків певної місцевості (країни чи області), на якому обговорювали найважливіші питання, ухвалювали закони, а часом навіть обирали своїх верховодів.

Фібула — шпилька для верхнього одягу, почасти схожа на сучасні піни.

Кілька слів від автора

Вісімнадцять років поспіль читачі запитували, чи буде колись продовження «Заклятого скарбу». Я завжди казав, що історія Андрія Ярчука завершена, жодного прямого продовження там не може бути.

Але сам всесвіт книжки залишав багато запитань, і, врешті-решт, ось воно, повернення туди — за багато століть до пригод Андрія та його супутників. Цю книжку можна читати окремо від «Скарбу», хоча кількох давніх знайомих ви тут зустрінете…

Попри те, що «Заклятий меч» — повість-фантазія, історія ця має реальне підгрунтя. Так звані «чорні археологи» справді знайшли на Львівщині й намагалися вивезти з країни скандинавський меч, який вдалося затримати й повернути в Україну завдяки зусиллям багатьох людей та інституцій — від археолога Максима Левади (він і звернув увагу на спробу вивезти цей меч) аж до тодішніх посла України в Естонії Віктора Крижанівського та міністра культури Євгена Нищука. Наразі меч врятовано від корозії художником-реставратором Віктором Голубом і передано до музею у Винниках. Юля Даценко, керівниця прес-служби міністерства культури, розповіла про цю неймовірну історію Іванові Малковичу, а він запропонував поміркувати про неї мені. Так меч став ключем до повернення у світ «Заклятого скарбу».

Жодна книжка не з'являється сама собою — і тут я хочу подякувати за поради й консультації О. Гедеонову, Л. Квітці, О. Курдюку, С. Легезі, 3. Лук'янчук, М. Назаренку, Д. Недозим, С. Пальцуну, А. та К. Пітикам, М. Рудській, М. Сніжній, О. Стужук, С. Хуткій, М. Шагурі.

Частина «Заклятого меча» писалася у Варшаві, де я перебував завдяки стипендії Gaude Polonia від Національного центру культури у Варшаві (Narodowe Centrum Kultury). Дякую пані Богумілі Бердиховській за тепле прийняття і поради, які допомогли швидко відчути себе тут як удома.

Цитату з Гоголя, яку, звісно ж, усі впізнали, подано за перекладом Івана Сенченка.

Варшава, Бидгощ, Київ

1 лютого 2019 — 21 лютого 2020 р.

ПРО ВИДАННЯ

Володимир Аренєв

ЗАКЛЯТИЙ МЕЧ, або ГОЛОС КРОВІ

Повість-фантазія

Текст © Володимир Аренєв, 2020

Художник © Олександр Продан, 2020

© Видавництво «А-БА-БА-ГА-ЛА-М А-ГА», 2023 видання третє

Адреса видавництва: 01004, Київ, вул. Басейна, 1/2

Примітки

1

На той випадок, якщо шановні читачі не згадають значення певних понять, назв та імен, наприкінці книжки подано словничок.

Content

Володимир Аренєв
ЗАКЛЯТИЙ МЕЧ, або ГОЛОС КРОВІ

Легенда

Розділ перший,　 у якому Сноррі Каламар їде на ярмарoк

Розділ другий,　 у якому Сноррі Самітний БАЧИТЬ ТЕ, ЧОГО СПОДІВАВСЯ　 НІКОЛИ НЕ ПОБАЧИТИ

Розділ третій, в якому Сноррі Відступник зустрічається з пращурами

Розділ четвертий, в якому Сноррі Сивоволосий пливе за течією

Розділ п'ятий, в якому Сноррі Каламар стає боржником, а Сноррі Сивоволосий повертає борг

Розділ шостий, в якому Сноррі Чужоземець сподівається відшукати те, що вже знайшов

Розділ сьомий, У якому Сноррі Північанин блукає містом

Розділ восьмий, в якому Сноррі Відчайдушний іде в Чорнолісся

Розділ дев'ятий, у якому Сноррі Блукалець нехтує голосом розуму й дослухається до голосів із хащі

Розділ десятий, в якому Сноррі Простодушний Та Уляна Ірждвогорла міняють імена

Розділ одинадцятий, у якому герої роблять сім кроків

Розділ дванадцятий, в якому Ярий Приблуда ламає хмиз і розпалює піч

Розділ тринадцятий, в якому Ярий Хитрун грає у загадки

Розділ чотирнадцятий, в якому Ярий Відчайдух зазирає в чуже минуле й тікає від власного

Розділ п'ятнадцятий, у якому Ярий Зухвалець двічі стрибає й двічі укладає угоду

Розділ шістнадцятий, в якому Перевізник вітає гостей

Розділ сімнадцятий, в якому Ярий Шаленець лукавить, а потім каже правду

Розділ вісімнадцятий, в якому Уляна Соловейко робить неприпустиме

Легенда

Епілог, у якому нічого не закінчується

Словник

Кілька слів від автора

ПРО ВИДАННЯ

Примітки