Данило Кіш

Псалом 44

УДК 821.163.41-3

К46

Danilo Kiš

Psalam 44

Copyright © 2022 by Danilo Kiš Estate

Переклад цієї книжки підтримало Міністерство культури та інформації Республіки Сербія

Видання книжки люб’язно підтримав Фонд для книжкових проектів у Центральній та Східній Європі, Амстердам

Українське видання © Видавництво «П’яний корабель», 2022

Переклад © Олена Дзюба-Погребняк, 2022

Художнє оформлення © Богдана Давидюк, 2022

ISBN 978-617-95265-0-3

І ще сказав їй Ангел Господній: Ось, ти вагітна, і народиш сина, і назвеш йому ім’я: Ізмаїл; бо почув Господь страждання твоє.

— Перша книга Мойсеєва

Ти вчинив нас приповісткою поміж народами…

— Псалом 44, Давидів

1

Про спробу втечі до евакуації табору вони перешіптувалися вже не один день. Особливо з того часу (а це було п’ять-шість ночей тому), коли вперше зачувся далекий гуркіт гармат. Але справа трохи затихла, — принаймні їй так здавалося, — коли на колючому дроті вбили тих трьох жінок, серед яких була й Ержіка Кон з їхньої кімнати.

Тому тепер їй залишалося тільки дослухатися до гармат і чекати, чи щось станеться. Почувалася такою ж спроможною до дії (а щось-таки, мабуть, можна було зробити, якби вона лише знала що, — скажімо, як з отими лампами, що вчора вночі позбивали палкою, мов груші в їхньому садочку під альтанкою, а вчинити це вона змогла лише завдяки Жані та під її орудою, бо ж їй самій ніколи б і на гадку не спало трощити лампи, ще й вважати це чимось іншим, аніж марним ризиком і самогубством), як могла почуватися здатною на щось таке Поля, що лежить біля неї на соломі в гарячці. Вона могла тільки чекати, коли Жана скаже зараз (як досі казала «ще ні» або ж навіть просто «побачимо» чи «щось придумаємо»), і взяти на руки дитя, мов багаж з коштовностями, який потрібно непомітно винести через чорний хід під самісіньким носом в аґентів, котрим відомо, що ці викрадені коштовності виноситимуть, і найімовірніше — саме через ці двері. І тієї миті, коли Жана скаже, що настав час, вона візьме замаскований і нарочито непрезентабельний багаж і рушить з ним крізь кордон аґентів і поліцаїв, відчайдушно налаштована пройти непомітно і діючи достоту так, як їй сказано та велено, усвідомлюючи свій зв’язок з тим наказом, бо тієї миті (якщо раптом станеться щось непередбачуване), коли хтось підійде до неї з-за спини (скажімо) і поплескає по плечі, щоб вона показала свій багаж, вона лише зможе прикрити тілом дорогоцінний сувій з дитиною — єдиний захист, який буде здатна придумати в ту хвилину. А можна було потаємно плекати божевільну надію, що тієї миті під нею розверзнеться земля і вона опиниться долі в якомусь похмурому палаці, де власною персоною постане перед нею сам deus ex machina, себто той Макс. Бо те, що Макс, невидимий і всюдисущий, з’явиться і втрутиться, що він уже замішаний у втечі, — вона розуміла з першої миті. Власне, з того часу (а то було три вечори тому), коли Жана прийшла з прихованою надією в очах і прошепотіла, що «не все втрачено». Ось як це було. Поля вже три дні лежала в малярійній гарячці, по неї ось-ось мали прийти; дивно, що її не забрали ще першого вечора, тоді, коли повернулася хвора і знесилена. Може, мали трохи поваги до неї (Полі), бо вона довгий час грала на віолончелі в Чорній капелі перед самим входом у газову камеру, а може, справа була в тому, — це правдоподібніше, — що через швидкий наступ союзників і дедалі ближчий гуркіт гармат команда табору мусила відкласти виконання екзекуції.

Того вечора Жана повернулася трохи пізніше. Стояла волога, крижана листопадова ніч, а темний вітер доносив звуки Чорної капели, яка втомлено і незлагоджено грала Бетговенову Героїчну і таборову пісню Дівчина, яку я обожнюю. Поля щось нерозбірливо белькотіла. Російською. Вмираючи. Світло вмикати не можна було, тож вона навпомацки дісталася до своєї лежанки (орієнтуючись на Полині хрипи). Боялася, щоб Поля її не почула. Потім вивільнила дитину з соломи та лахміття, в яких та спала: мала воскова лялька. Не наважувалась наближатися до Полі. Боялася за дитину. І за себе. Матір.

Почула Жанині кроки: це її звільнило від думок про Полю. І тоді її раптом осяяла якась дивовижна впевненість: щось трапилося. Бо Жана затрималася. Звістка від Якоба. Чи від Макса. (Цей Макс точно щось готує. Присутній, але невидимий). Але Жана не сказала нічого. Вона почула лише її легку змовницьку ходу. (Раптом їй здалося дуже дивним: Жана ще не визула цокулів). Потім шурхіт соломи, приглушений удар відкинутих баканджів, заіржавілий звук бляшанки з водою і знову шурхіт соломи, тепер у напрямку Полі, і тоді: дрібне цокотіння Полиних зубів об бляшанку. Вона саме хотіла подати голос, сказати щось про Полю, не просто висловити сумнів у тому, що та зможе піти з ними, а й нарешті вимовити те, що вони обидві знають з першого дня, відколи Поля повернулася хвора, і що витає поміж ними не промовлене, та очевидне: Поля помре. Але Жана звільнила її від цього, і вона почула шепіт, почула, як голос іншого вимовляє її тільки-но народжену думку:

«Elle va mourir à l’aube!»[1] — сказала Жана.

Вона лише зітхнула у відповідь. Відчувала, як у неї стискається горло. Наче тільки зараз, після слів Жани, збагнула те, що й сама знала з першого дня, коли Поля повернулася хвора; вона помре. Потім знову довелося слухати Полине вавилонське марення, а не далеку пісню гармат. Хотілося зав’язати розмову з Жаною, щоб та говорила їй про гармати, про Якоба, про втечу, врешті, про що-небудь, аби лише звільнила її від жахіття, щоб не чути Полиного хрипіння, щоб не думати про те, що нічого так і не станеться — ні тепер, ні пізніше, ні за два дні, ні за двадцять два дні — як не сталося досі; ні втеча, ні Якоб, ні Макс, ні навіть гармати, нічого не станеться; окрім того, що зараз відбувається з Полею: тихе згасання, потріскування, ніби догорає свічка.

Ритмічний промінь рефлектора, що входить крізь шпарину, знову, мов нігтем, розтинає темряву барака, і тієї миті вона помічає Жану, яка стає між світлим променем і стіною, ніби входить в осяяння, а потім зникає в темряві. Звідти, з тієї осяяної на мить темряви, вона чує її голос, її шепіт, який розтинає мовчанку, немов вузька смуга світла:

«Ян, як там Ян?»

«Заснув, — відповіла, — спить». Але вона не це сподівалася почути, вона очікувала щось інше, щось зовсім інше, а не запитання Ян, як там Ян?, вона навіть була впевнена — Жана хоче сказати ще щось, їй навіть здалося, що коли Жана озвалася пошепки, та навіть раніше, коли та лише подумала заговорити (здається їй, вона точно знала ту мить, коли Жана порушить мовчанку), вона скаже щось інше, бо має повідати щось зовсім інше, щось (таки) пов’язане з цим запитанням; раптом їй навіть здалося (радше відчула через удари свого пульсу, ніж усвідомила це), що запитання Ян, як там Ян? якось суттєво і не відрізняється від того, що Жана має сказати. Тому відповіла, навіть не відаючи, як зуміла надати своєму шепотові якогось хоч на нюанс іншого значення, немов хотіла сказати, що вона розуміє — Жана хоче їй щось повідомити, отже й ця відповідь — теж тільки передвісниця, натяк:

«Я випрала його пелюшки. Тепер сушу. Загорнула їх внизу, а він лежить на мені, тут, — немов Жана могла побачити її легкий рух, яким хоче сказати: зверху, на грудях. — Тому не могла нічого попорати коло Полі», — але відразу покаялася через це, і не тому, що було неправдою, а тому, що їй здалося, ніби в такий спосіб обірвала нитку і скерувала хід Жаниних думок в інше русло; чи принаймні відтягнула на якусь хвильку те, що Жана мала сказати.

«Бідна Поля», — мовила Жана; але так само (принаймні їй так здається) це могло бути і «Бідна Марія», і «Бідний Ян»; тож ця думка поглинула її: чи було б однаково, якби Жана сказала Бідний Ян чи Бідна Марія, якби було однаково, отже, нічого не сталося і нічого не відбувається; Поля, отже, не піде з нами, подумала вона, ніби вперше, і ніби вперше розуміє вагомість всього того, але тільки каже:

«Не приходить до тями весь день»; а потім Жана мовить:

«Краще для неї… Розумієш? — знову її думка в чорному кристалі трьох слів; і відразу по тому: — Хотіла б, щоб це сталося якомога раніше. Розумієш? Якомога раніше».

Нарешті вимовлено те, що зв’язало у вузол обірвану нитку, і вона відчула — це знову означає щось інше і щось більше, ніж гірку і просту істину — Поля помре чи Поля не зможе з нами, це ще означає Ми підемо чи принаймні ми це спробуємо. І раптом вона бунтує в собі проти того повільного народження вже очевидної істини, і здається їй навіть трохи облудним те, що жодна з них не хоче визнати сама перед собою, що вони змирилися з тією істиною — втечу спробують без Полі, — і це вже рішено і вирішено не з їхньої волі чи їхньої згоди, а просто, страшно просто, рішено, і їм не залишається нічого іншого, ніж змиритися (чи не змиритися, байдуже) з цим фактом.

«Вона не зможе з нами», — сказала, намагаючись — сама того не усвідомлюючи — вкласти у це речення все, що її мучить, речення, вимовлене на одному подиху, як одним ковтком випивають гіркі ліки чи отруту. Та вона це сказала і для того, щоб допомогти Жані врешті сказати те, що вона мала повідомити, чи зробити те, що зібралася або тільки задумує зробити, але Жана вперто дивилася крізь шпарку в дошці, аж поки з її вуст не злетіло ніби трохи переінакшене відлуння її власних слів:

«Тому мені хочеться, щоб це сталося якомога швидше. Розумієш: буде легше»; а потім вона захотіла цілком очистити свою совість від тих звинувачень, які чимраз більше накидала на себе, а тепер ще й на Жану, і подумала: А якщо Жана лише задумує щось, якщо нічого не трапилося, а все це їй лише здається, бо їй хочеться, щоб усе було саме так і щоб щось трапилося, адже вона знає, що несила більше чекати, — гармати потроху руйнують бетонний бруствер пасивного очікування і примирення з долею. І тоді — просто, щоб почути Жанин голос і заспокоїтися, бо знала, що сьогодні вночі заснути не зможе, принаймні не тепер, аж поки Жана не озвучить задумане:

«Спробую поспати, — сказала вона; а тоді, наче здатна в такий спосіб пришвидшити ту відповідь і те рішення, про які Жана думає, а також попри те, що їй (Марії) здається, ніби зараз не можна нічого вигадати і нічого зробити, хіба те, що утнули ті три жінки, серед яких була й мала Ержіка Кон, жінки, котрі недавно вночі налетіли на колючий дріт і впали прошиті кулями, щоб забути все, бо смерть це і є оте, подумала вона, Забути все: — Котра може бути година?» — запитала, і зробила це так, наче якась рука смерті чи принаймні сестра смерті затуляє їй, змореній, очі, а оте запитання породжує в її свідомості спротив, мов результат якогось каламутного відчуття пов’язаності між забуттям-смертю-сном-і-часом і її свідомістю, котра в тій причинній послідовності і тій ієрархії має бути перша, рука в руку з часом.

«Не знаю, — відповіла Жана, а тоді, ніби в ній самій теж прокинувся спротив, ніби сягаючи за забутою зброєю, сказала: — Здається, минула одинадцята. Думаю, не більше». Тоді, мов поплавок на поверхню, вистрибнуло те, що дотепер сповнювало темряву і раптом викристалізувалося й стиснулося у двох-трьох пошепки вимовлених словах: «Сьогодні вночі спробуємо».

І ще до того, як встигла про щось подумати, злякатися чи зрадіти, крикнути чи заволати, чи все водночас, у пеклі ментального сум’яття й органічного хаосу, в інтенсивній циркуляції крові, що розійшлася тілом, мов якась гаряча внутрішня хвиля, що залишає на березі тіла хаотичні уламки думки (лише спалах незліченних асоціацій, що взаємно переплітаються і знищуються) і секрецію всіх залоз і яєчників, і ще до того, як встигла збагнути, що в інтенсивному нальоті всього того вона балансує на межі млості, Жана додала те, що вже й не мусила: «Я не хотіла розповідати тобі одразу. Думала дати тобі трохи поспати. Ти мусиш відпочити».

Тож вона навіть не дала їй подумати про Полю чи пожаліти її, чи покаятися через неї: цими словами Жана просто стерла Полю, не згадала її, навіть нічого не сказала про неї, навіть «Бідна Поля», а це б уже щось та й означало, вона просто сказала спробуємо, і в ньому більше не вміщалося нічого, лише вони утрьох — Жана, Ян і вона, — отже, тільки живі, а Поля вкрита саваном, як вкривають мертвих. Але Марія все ще відчувала Полю, не тому, що чула тихий передсмертний хрип, який вже промовляв не земними мовами, а шепотів голосом самої смерті, а тому, що постійно мусила виштовхувати Полин труп із потоку своїх думок кудись убік і під лід (вони вже поховали Полю), як штовхали під лід Дунаю трупи жінок тоді, на початку, — щоб вивільнити місця для живих, вони принаймні сподівалися, що вони живі: а власне Якобу; кому б іще. І ось вона раптом побачила Якоба — вперше після останнього видіння, — цього разу не на тлі порожньої і темної перспективи, яка простягалася за нею, коли оберталася, а в якомусь уявному майбутті; стоїть Якоб, високий і блідий, зарослий рудою бородою, виснажений і втомлений після повернення, але погляд його осяйний і руки розпростерті, простягнуті вздовж шляху, на якому стоїть вона з Яном на руках і подає йому дитину, мов хліб із сіллю, мов святе чудо вифлеємське. Але це миттєве видіння майбутнього раптом почало обвалюватися, мов полотняні куліси, зведені в пустелі, — залишився лише Якоб на тлі того пустельного ландшафту, звідкіля вітер відніс куліси; лише сіра збита курява.

Вона пригадує ту останню зустріч з Якобом, не так давно, власне, п’ять тижнів тому; Янові тоді було лише два тижні, не більше. Це вона точно пригадує, Янові було два тижні: вона привела його на світ того дня, коли зустріла Якоба вперше після розлуки. Але то було раніше. Вдруге бачила Якоба (хто б то міг іще бути) на вокзалі; і ось як це було: отримала від Макса записку (записку знайшла у своїй кімнаті в соломі під подушкою), що Якоб проїжджатиме з транспортом увечері, близько сьомої. Тоді вона цілий день вигадувала, як втекти з роботи і піти на вокзал, щоб побачити Якоба і повідомити йому, що він став батьком і що тоді, коли вона вигукнула ЯКОБЕ, Я ВАГІТНА, вона нічого не вигадувала, і вона знає, що він мусив чути її крик і впізнати її голос, бо хто ж інший міг вигукнути таке з шеренги, яка наближалася до входу в табір; вона мусила побачити Якоба, якщо не з якоїсь іншої причини, то принаймні для того, щоб впевнитися, що він живий, для того, щоб випитати його, що він думає про все це, бо ж хіба тоді, коли забивав отой ящик перед входом у табір, не міг бодай на мить зупинити помах руки з молотком, щоб вона зрозуміла — він почув її, почув її вигук: я вагітна. І сталося щось несподіване — коли вона розпачливо міркувала про те, що єдине, на що здатна, — кинути заступ і побігти, а це було б чистим самогубством, і вона вже уявляла собі, як падає, прошита автоматною чергою, як віддає дух, звиваючись у конвульсіях, і з кров’ю в роті силкується вимовити «Якобе, Якобе», ніби він міг її почути та зрозуміти, що вона спробувала зробити все можливе, лише б його побачити. Тоді одна з єврейських наглядачок наказала їй та Ержіці Кон піти на вокзал і принести те, що їм там дадуть. Вона не знала, чи цей наказ був справжнім, чи то був якийсь трюк Макса, щоб влаштувати їй побачення з Якобом, але вона вирушила з Ержікою Кон до вокзалу в супроводі одного вояка, який ішов за крок позаду; досі не знала (та й навіть зараз не знає), чи то була лише Максова хитрість, щоб уможливити їй зустріч з Якобом, чи це випадково саме її викликали піти на вокзал.

Дорогою вона думала про те, чи транспорт, в якому мав би бути Якоб, зупиниться на станції чи лише промине її, вона була не в змозі щось вдіяти, хоча знала, що далі все залежить від неї, не мала уявлення про час і не мала в кого запитати, котра година, хоча їй здавалося, що час працює на неї (вони йшли новою дорогою, яку збудували в’язні табору, і кілька разів вона збиралася запитати в солдата, котра година, але щоразу лякалася, чи не ризикує і не прогавить шанс, який їй випав, — побачити Якоба), і виснувала, що в усьому цьому таки замішаний Макс, але не знала, чи потрібно поспішати, чи уповільнювати ходу, хоча вояк задавав крок.

Та ось вона опинилася на вокзалі і побачила довгий ешелон із запломбованими вагонами, з них крізь малі віконечка з решітками виглядали фантомні обличчя, і вона впізнала той вавилонський крик, що сама його звідала, коли її транспортували в таких самих вагонах, той крик, що перетворюється на темний сухий шепіт: усіма мовами Європи вимовлене слово вода, немов це втілення самого життя, і навіть щось більше, ніж древній еллінський праелемент і головна субстанція всього живого, разом з повітрям і землею, звісно: як оце, що зараз на Полиних вустах перетворюється з хаосу на монотонний шепіт смертника. І тоді, тільки-но вона його побачила у себе під носом, потяг рушив, мов якийсь велетенський допотопний Dinosaurus tyrranos rex, якого викинуло з водяної домівки на земну твердь кілька мільйонів років після його ери, і вона раптом відчула спрагу Якобової та своєї утроби і побігла вздовж вагонів, що шарпнулися і загуркотіли, мов проклятий, якому чума роз’їдає утробу, вона вся перетворилася на крик, на волання, на «Якобе! Якобе!», а той плазун почав смикатися і вириватися, пихкотіти, обернувшись на якесь стегоцефальне, динозаврівське, вавилонське і європейське «Води! Води!», і вона раптом помітила, як з десяток метрів попереду з вузького високого вікна вагона з’являється якась шмата, мов reliquiae reliquiarum Якоба, а потім і сама рука, що тримає ту шмату і махає нею, мов прапором смерті; та скорчена рука без обличчя, що махає шматою, — це зараз Якоб, той Якоб, що залишився, коли з гуркотом завалилися куліси, і вона глянула назад: сіра збита курява.

А Жана ще додала:

«Макс передав, — не чекаючи, поки вляжеться отой вал крові, що накрив її та струсив до глибин: — Сьогодні о другій тридцять, — сказала. — Приготуйся і спробуй заснути. Ти мусиш відпочити. Я чекатиму на сиґнал від Макса: два довгі і два короткі удари».

«Так, я спробую, — сказала вона. — Спробую хоч трішки поспати».

2

Жана лежала долілиць на соломі, спершись на лікті, сховавши обличчя в долонях; її ноги легенько погойдувалися. Гризла соломинку і дивилася крізь шпарину в бік загорожі. Тоненьке лезо світла час від часу ковзало її обличчям і розсікало густу темряву барака; тоді Марія, не повівши головою і не заважаючи дитяті, яке спало на ній, могла бачити Жанин профіль з соломинкою у вустах.

«Вона помре до світанку, — голос артикулювався без її волі; згодом, немов сама до себе: — Треба повернути Полі простирадло». Тоді почула стримане Жанине зітхання і подумала Це відповідь, і відразу почула її шепіт:

«То краще для неї. Розумієш: завтра буде важче померти. Вже за годину-дві буде важче»; а потім: «Вже важче померти».

«Через надію, чи не так?» — запитала вона.

«Не знаю, — сказала Жана. — Може, й через надію». Потім підвелася, і Марія, хоча й не бачила, зрозуміла, що Жана встала подати Полі бляшанку з водою; «Тепер уже помирає людина, — сказала Жана. — Розумієш: людина, а не тварина».

Потім вона повторила сказане раніше, хоч навіть не думала про це, бо думала Треба повернути Полі простирадло, думала про те, чи Поля чула гармати, було б краще, якби не чула, але тільки промовила:

«Так, через надію»; а Жана знову сказала:

«Дотепер помирала тварина. Здається мені, так було легше померти».

Вона не відповідала, відчувала тільки, як від нерухомого лежання і вологи терпне її тіло: мокрі пелюшки, що ними обгорнулася від живота і до середини стегон, випускали якусь крижану вологу, що в’їдалася в шкіру; у неї було таке відчуття, ніби шкіра стала в’язкою і гнилою, мов у мерця, їй навіть здавалося, що то вже й не шкіра, а драглиста маса, яка налипла на її кості разом із мокрими шматами. Але дитині не холодно; подумала: вона склала Полине простирадло вчетверо і постелила його на мокрі пелюшки, так, що волога не доходить до дитини. Не можна було класти мокрі пелюшки на живіт, подумала вона. Я ж могла обгорнути ними лише стегна. І трусики не можна було знімати, ще мені тільки менструації бракувало, вона така нереґулярна, досить лише невеликого переохолодження; і тоді подумала, що краще було б встати і вбрати трусики, а пелюшки спустити трохи нижче. Зараз, мабуть, минула тільки дев’ята, а Макс подасть знак лише після другої, тоді потрібно буде рушати, і їй стало лячно від думки, що ноги геть змерзнуть і вона перетвориться на якусь скрижанілу масу. Тож потрібно щось зробити, передусім спустити вологі пелюшки нижче і повернути Полі простирадло. Але тоді, на самісінькій межі руху, яким хотіла підняти дитину і перекласти, щоб хоч трішки випростати ноги і повернути простирадло Полі, вона зупинилася, приборкала вже майже народжений рух і відчула, як її тілом пройшов легенький струм (який мав би привести в дію її руку) і завмер на кінчиках пальців: Поля помре, подумала вона і з гіркотою відчула, що саме ця думка гальмує її кінцівки, — не через остаточне усвідомлення, що Поля не піде з ними (це вона тямить: навіть якщо та залишиться при житті до другої години, вона все одно не зможе піти з ними), а через примирення з тим фактом, що Поля з ними не піде.

«Жано, — сказала вона, а зрозумівши, що та поворушилася, повела далі: — Допоможи мені витягнути Полине простирадло з-під дитини».

«Воно потрібніше їй, дитині, — відповіла раптом Жана. — І тобі… Розумієш…» — ще до того, як вона встигла щось подумати і сказати, почувся шурхіт соломи і легкий удар бляшанки.

«Вже й так запізно, — сказала Жана. — Для Полі вже запізно…»

«Котра година?» — запитала вона, і тієї ж миті тонке лезо світла ковзнуло Жаниним обличчям, і вона побачила, як поворухнулися її вуста:

«Ще немає півночі. Думаю, ще не північ».

Марія лише тоді поворушила своїми промерзлими ногами.

«В мене почалася менструація, — сказала вона. — Так мені здається».

«Це через страх, — сказала Жана; тоді виправилася: — Через збудження».

«Ні, — відказала вона. — Через вологі пелюшки. Не можна було спати (це був якийсь напівсон). Потрібно було рухатися», — тоді знову відчула Полину німу присутність у собі (відчула це за тишею) і згадала, що треба було зробити пелюшки з її простирадла. Але вона не вставала. Не могла відразу почати розривати Полине простирадло на пелюшки. І прокладки. Тоді запитала: «Скільки їй було років?» — і вже знала, що не зможе витримати в такій позі ні на хвильку довше, що її живіт і ноги враз розпадуться, як труп пана Вальдемара в оповіданні По, котрий за допомогою гіпнозу штучно утримували при житті і який вмить перетворився на кашкоподібну слизувату гниль, тільки-но його повернули до життя. І ще до того, як почула Жанину відповідь «Сімнадцять, здається», вона вже простягла руку, щоб вийняти Полине простирадло з-під дитини, поклала коло себе на солому, а на нього дитину, а другою рукою її вкрила. Тоді трохи відсунулася вбік, знайшла краєчок пелюшки, сперлася на лопатки і почала відмотувати вологі, криваві ганчірки. «Мені здавалося, більше», — сказала, щоб не було чути, як сухим краєчком пелюшки розтирає затерплу шкіру і витирає кров.

«Трупи не мають віку», — сказала Жана, а вона відчула, як кров поволі починає циркулювати під шкірою і діставатися до капілярів на поверхні, по сідницях і стегнах, потім простягнула ноги і сіла на соломі, спершись спиною на холодну стіну барака. Обтерла пальці вологою шматою і почала намацувати в темряві суху частину полотна, щоб скрутити собі прокладку.

«Ти знала її ще до мене», — сказала і відчула під пальцями правої руки трусики, які намацала в темряві, потім притиснула згорток полотна між ногами і натягнула трусики.

«Так, — сказала Жана. — Вона була однією з тих. Знаєш. Однією з обраних. Намагалася втекти. Тоді її побили. Тоді розхворілася, і її відправили сюди, а не в табір для розваг. Тоді її врятувало те, що вона грала на віолончелі. Я чула, що наглядачку, яка її побила, покарали. Німці шкодували, що зів’яла така квітка».

Тоді під Жаною зашурхотіла солома, і Марія обернулася до неї, стежачи за тонким пасмом світла; вона все ще лежала на животі з соломинкою в зубах, не зводячи погляду зі шпарини: спостерігала за рухом рефлектора по бараках і дротах.

Гармати, стрілянину яких було чути вдалині, раптом замовкли.

«Якби вона вижила, — сказала, а хотіла сказати правду: якби прожила до другої, тобто до того часу, коли Макс подасть знак, і якби сама залишилася в бараці (бо така хвора не змогла б піти з ними), то завтра її б кинули у вантажівку і відвезли до газової камери, — але так вона закінчити не змогла, — за якийсь місяць була б в Одесі… Здається, вона з Одеси»; а Жана сказала:

«А може, прожила б ще кілька годин».

«Вони не ризикуватимуть нічим, — сказала Марія. — Той Макс до біса вправний хлопець».

«Так, — сказала Жана. — До біса вправний хлопець», а вона: «Ти його колись бачила? Того Макса?»

«Ні, — відповіла. — Ніколи… Власне», — але не могла закінчити; мала сказати ми викрутимося чи в нас вийде, чи щось інше, тільки не Вони не ризикуватимуть нічим. Якби принаймні на цьому зупинилася і замовкла, але ж почала ще незґрабніше заплутуватися в тих важких чоловічих сітях, гадаючи, що це проста канва для гобеленів, і дрібного тонкою голкою жіночої пасивності почала колоти порожнечу, аж поки не заплуталася в міцних нитках сіті і поки не змушена була покликати на допомогу чоловіків, спочатку Якоба — подумки, — а тоді, голосно і відчайдушно, того іншого, Макса. Макса, якого ще ніколи не бачила, але який місяцями існує для неї як синонім порятунку, інкарнація чоловічого бога-акції. Тому хотіла сказати Знаю його, відколи знаю Якоба, а потім передумала, бо здогадалася, що сенс Жаниного запитання не в цьому. Принаймні їй так здається. Просто Жана хотіла вказати їй на те, що вона сама (тобто Марія) не в змозі щось зробити ні для себе, ні для своєї дитини, натомість віддається долі, яку ідентифікує з Якобом, а той Макс (і вона сама так завжди казала, «той Макс») — лише виконавець волі долі-Якоба, він навіть не якась конкретна людина, обличчя і плечі, волохаті груди і великі, сильні руки, а якийсь невідомий вершитель доль, перст Божий чи сам диявол, просто якийсь невидимий і невідомий могутній третій, що творить дива: знімає невидиму полуду чи перерізає якийсь невидимий дріт, і настає темрява… Як тієї ночі в коридорі, коли вона виходила з Якобової кімнати. Та й до того. Десять хвилин до того: раптом настала темрява. А було це ось як:

Коли доктор Ніче зупинився перед дверима Якоба і почав верещати: «Що це таке! Щоразу ця електростанція. Тут пахне саботажем», — Якоб затулив їй рота, щоб вона не крикнула, потім заштовхав, власне, запхав її до шафи, мов якусь річ, і замкнув на ключ. Але перед тим як зачинити двері:

«Це Макс, — сказав він. — Влаштував коротке замикання». Це було кілька місяців тому. Точніше, понад пів року. Тоді вона вперше почула про Макса.

3

Сиділа на Якобовому ліжку, схрестивши ноги (кров стікала стегнами і сідницями), і почувалася неспроможною ні до чого.

«Якобе, щось станеться, — сказала. — Відчуваю, щось станеться».

А він відказав:

«Що може статися?»

«Не знаю, — сказала вона. — Відчуваю — щось станеться. Хтось може надійти»; а тоді він каже:

«До моєї кімнати ніколи ніхто не заходить. То чого б тепер хтось щось шукав у моїй кімнаті?»

«Все ж, Якобе, — сказала вона. — Мені страшно».

Але не поворухнулася, тільки знову повторила: «Відчуваю — щось може статися», — а сама думала про те, як тітка Лела колись стверджувала, що в житті жінки це така ж важлива подія, як і народження, а ще про те, чи залишиться кров на простирадлі Якоба, про те, що він лікар і міг би знати, що з нею сталося. Треба було тоді запитати тітку Лелу: Чи може так трапитися, що чоловік нічого не помітить?

Тоді він сказав: «Вимкнути світло?»; а вона:

«Ні. Залишайся коло мене».

«Якщо боїшся…» — сказав він. Тоді зупинився.

«Ні, — сказала вона. — Тільки не забирай своєї руки з мене». І ще: «Мені подобається дивитися на той абажур. Вже рік, як я не бачила лампи з абажуром». І знову: «Я мушу йти. Вже давно час піти», — але все ще не зробила нічого, що означало б, що вона йде; жодного руху, який означав би, що вона йде. Той рух їй ніяк не давався, хоч вона вже не лежала (встала з ліжка одразу по тому й одягла трусики та сукню). Якоб сидів коло неї праворуч, спираючись збоку на сталеві бильця ліжка. Вона ж сиділа, відчуваючи, як кров просочується в заглибину, що утворилася в сіннику під їхньою вагою.

«Ми знаємося вже два місяці, — сказала вона. — Ніколи б не могла уявити…»

«Хто б міг подумати, — сказав він. — Здається мені, ми знаємося віддавна. Зналися задовго до всього цього».

«Сьогодні точно вісім тижнів й один день, — сказала вона. — Тобі не здається, що це мало? Два місяці й один день… Й одна ніч».

«Здається, ми зналися завжди, — сказав він. — Та облишимо це. Ніч іще не минула», — а вона все ще не могла піти, і їй здалося, що чує якийсь шум у коридорі, тож лише притулилася до Якоба і прошепотіла «Якобе!», і тієї ж миті збагнула, що його вже немає поруч, він якось водночас тут і там, звідки чути кроки перед дверима, і відчула, як від страху втрачає дар мови, але ще до того, як змогла отямитися і подумати можливо, це була остання ніч з Якобом, перша й остання, ще до того, як змогла хоч щось подумати чи сказати, чи зробити, Якоб уже тримав свою долоню на її вустах. Вона вже була в шафі і зрозуміла, що двері шафи зарипіли, зачиняючись за нею, що відчула Якобове обличчя на своєму і почула його задиханий шепіт: «Це Макс», що до того, як встигла здивуватися чи принаймні запитати Який Макс, вона майже водночас почула обертання ключа у дверцятах шафи і Якобове Ja, ja та його кроки, що швидко віддалялися.

Тільки тоді второпала, чому не побачила Якобового обличчя, коли він сказав «Це Макс», і оте — про коротке замикання: світло зникло ще перед тим, як він зачинив дверцята, бо інакше вона б побачила Якобове обличчя, вона добре пам’ятає, що він не вимикав лампи з абажуром, і перед нею досі бовванів Якобів довгий силует, закарбований тієї миті, коли затулив їй спиною світло, а потім обернувся і простягнув до неї свою руку, вхопив її, щоб затулити їй рота і сховати до шафи. Зрозуміла, що тоді, коли він підняв і практично одним рухом переніс її туди, світло ще горіло, бо вона бачила темну щілину прочинених дверцят шафи і зрозуміла, що він ногою відчинив уже прочинені дверцята. Останнє, що вона тоді бачила, — це видовжена біла пляма, мов якась необбілована, підвішена за гак тварина, і тільки потім збагнула, що то був Якобів білий лікарський халат, бо відчула важкий, густий запах йодоформу й ефіру. Отже, темрява мала настати тієї миті, коли Якоб просунув голову і торкнувся її обличчя, щоб сказати, хай не боїться й оте про Макса і коротке замикання, бо дверцята тоді ще, мабуть, були відчинені, а вона не могла його бачити, лише чула тихесенький шепіт і його подих на своєму обличчі.

Стояла в темряві нерухомо, напружуючи очі, щоб віднайти світло в шпарині на дверцятах шафи, і здавалося їй, що шафа вібрує від її заціпенілого тремтіння, яке розходилося диктом на всю ту дерев’яну коробку, що дрижить і порипує, немов у ній б’ється якесь здоровенне серце, що його мають великі речі, чи якийсь безглуздий механізм на кшталт настінного годинника без циферблата і без міцної зброї стрілок: тільки шалене, невидиме і дурне тік-так-тік-так велетенського маятника. Її шия була жахливо скручена, аж так, що голова майже горизонтально лежала на плечі, але вона не наважувалася мацати рукою довкола себе в темряві (бо могла б скинути порожнього вішака для одягу) чи хоча б відсунути трохи далі той халат з кисло-гірким лікарняним запахом, що в’їдався їй в очі та викликав в утробі спазми блювоти.

Могла лише каятися, що не зробила цього трохи раніше, тоді, коли доктор Ніче намарно увімкнув вимикач коло дверей і коли відразу по тому почула його голос: «Це пахне саботажем»; треба було тоді хоч щось зробити. Відсунути халат (уявляла цей рух: вішак легенько ковзає дерев’яною перекладиною, прикріпленою до бічних стінок, потім зупиняється, м’яко торкнувшись тканиною дошки, витесаної з тієї ж деревини, що й уся шафа, наче народжені з однієї утроби, потім її рука обережно повертається і спускається вздовж тіла, торкається його так само безшумно, як повернулася в повітрі назад, ні до чого не доторкнувшись, й уявляє своє чисте, вивільнене дихання, і вдихає смолянистий запах сухої соснової дошки); зайняти якусь зручнішу позу, сісти навскіс або принаймні звільнитися від тієї перекладини, що притискає їй шию. А так вона наче в труні: живий труп: і згадує Анієлу. Пам’ятатиме завжди: еліптична бляшана вивіска на облупленому червоному фасаді ВИГОТОВЛЕННЯ ТРУН — У ПАСАЖІ ЛІВОРУЧ, що влітку ховається за листям диких каштанів, і кордубато, невправно намальований перст, який, мов перст долі, вказує в напрямку цвинтаря: У ПАСАЖІ ЛІВОРУЧ під розквітлими гілками дикого каштана; і вона пам’ятала важкий аромат каштанового цвіту і той завулок, що веде з Цвинтарної вулиці знову ліворуч. Зараз могла пригадати і крижані квіти на вікні, поміж якими вигулькнула сива стареча голова, мов голова якогось Фавна у папоротнику, і згадати його беззубий рот із вусами, обриси якого проступили крізь тьмяні квіти вікна, на яке дмухав, щоб розтопити кригу. Під його смердючим подихом зів’яла папороть, а тітка Лела зняла хустку, щоб він упізнав її: «Це ми, дядьку Мартине»; тоді у вікні загорілося жовте тремтливе світло, почулося обертання ключа в замку, і вона побачила скуйовджену фавнівську голову та вуса і відразу покаялася, що прийшла, ще до того як чоловік сказав: «А ця що, теж до мене на постій?» Але тітка Лела сказала:

«Ні. Вона — ні. Просто прийшла провідати Анієлу. Як там Анієла?»

Вони стояли в кутку темної майстерні і грілися коло слабенького вогню, що тлів в опецькуватій пічці на стружку. Чоловік два-три рази підіймав покришку, зазирав у жар, щоразу спльовуючи у вогонь, а потім знову брав до рота люльку. Але тоді ще не бачила Анієли. Вони чекали, щоб трохи зігрітися, та вона твердо вирішила, що не залишиться тут, хай що б там сталося. Це не через старого, а радше через ту низьку облуплену й закіптюжену стелю, через відчуття присутності смерті у всіх речах; особливо ж через ту чорну позолочену кришку домовини, що виструнчилася коло дверей, на яку не могла дивитися.

«Цілими днями спить, — сказав старий і вийняв люльку з рота. Потім притиснув середнім пальцем жар у люльці, і вона помітила, що його кострубатий вказівний палець правої руки зачепився за середній, мов якийсь паразит. — Я кажу, що їй варто було б трохи рухатися, — вів далі він. — Сюди ніхто не може увійти так, що я б не почув. Але вона не хоче вставати. Хай минеться, каже, все це».

Вона побачила Анієлу невдовзі після цього, коли перейшли з майстерні на склад. Пригадує: чоловік замкнув двері майстерні на засув, потім взяв свічку і рушив попереду. Потрібно було трохи часу, щоб вона призвичаїлася до напівтемряви (чоловік затуляв свічку) і змогла зорієнтуватися: труни, переважно непофарбовані, лежали на полицях навскіс, мов ліжка на якомусь кораблі мерців. Стояв густий, важкий запах столярного клею, свіжої ялинової деревини і ялинових дощок, олійних фарб і скипидару.

Тоді чоловік повторив:

«От, бачите. Знову спить, — і підняв віко однієї домовини в кутку кімнати. — Цілісінькими днями спить. Лише ввечері виходить в одне місце. Потім одразу повертається. — Тоді промовив до неї: — Всередині є пір’я. І димохід проходить коло неї. Каже, їй не холодно».

Тільки тоді вона побачила Анієлу: та поволі розплющувала повіки, потім з’явилися білки, потім розтулилися вуста:

«Мені постійно спиться, — сказала Анієла. — Тільки-но накриюся кришкою, засинаю». Кліпала очима, немов засліплена благеньким світлом свічки.

Тоді старий сказав:

«Це від порошків. Краще було б роздобути їй ракію. Від неї, кажу, вона б ожила. І набралася б трохи хоробрості».

«Ні, — заперечила Анієла. — Порошки допомагають мені заснути»; і подивилася на неї, ніби звертається лише до неї: «Мені завжди сниться одне й те саме: хтось за мною женеться, а я не можу втекти. Потім прокидаюся і бачу, що я в труні. Тоді трохи заспокоююся. — Маріє, тобі сниться щось таке? Хтось за тобою женеться, а ти…»

На допомогу їй приходить тітка Лела:

«Серденько, — каже вона, — якби ти покинула це… місце. Спробуємо зробити тобі паспорт. Чи щось таке». Тоді ще додала: «Пізніше, звісно. Хай все це хоч трохи вляжеться».

«О ні, — сказала лялька-сплюха. — Я тут почекаю на закінчення війни. Мені тут добре. Їй-бо, мені тут гарно, тітко Лело». Марія ошаліло та недовірливо дивилася на її обличчя та вицвілі очі: її голова зменшилася, як у тих мумій, що їх препарують мисливці за людськими черепами, і зробилася завбільшки з кулак, її рот переполовинив обличчя — він не змінився і став неспівмірним із тоненьким горбатим носом і дрібними восковими рисами, закарбованими на отому мініатюрному обличчі ляльки-сплюхи. Навіть її вії здавалися неймовірно довгими й опускалися та здіймалися з якимось голосним, скрипучим, ніби незмащеним, лопотінням, мов крила нічних птахів. Тоді Марія зупинила свій погляд на коралях з великих штучних намистин кольору аметисту: ці коралі на тонкій шиї ляльки-сплюхи надавали Анієлі вигляду тих мумій, що їх знаходять у пірамідах фараона: гідність смерті правителя.

«Це від покійної мами», — раптом випалила Анієла ще до того, як Марія встигла запитати, навіщо Анієлі те намисто, ще до того, як встигла сказати будь-що, бодай якесь слово, яким зазвичай звертаються до смертника; «Сімейний спогад, можна сказати», — вела далі Анієла, мов відповідаючи на її невимовлене запитання і погляд, що перетворився на застиглий і стриманий крик. А тоді її очі зупинилися на Анієлиних худих, зів’ялих пальцях, якими та перебирала намисто, немов вервицю; у неї були все ще гарні доглянуті нігті кольору темного срібла, що якось дивно поєднувалося зі збляклим бурштином її довгих пальців, мов срібний обідок на старовинному і вишуканому чубуку дорогоцінного мундштука. «Це для мене як календар, — сказала вона. — Якщо кожну намистину вважати одним місяцем, то тут — понад три роки. Війна, сподіваюся, до того часу завершиться. А можна вважати за тиждень. Чи за день. Чи годину». Тоді додала: «Я рахую»; а вона відчуває, що нічого не може сказати і мусить чекати, щоб чоловік відклав на якусь хвильку люльку чи промовив щось, хай там що, аби не мовчав, і вона не мусила слухати Анієлин хриплий шепіт, аби хтось хоч щось промовив людським голосом, хай старий закашляється басом чи тітка Лела скаже своїм чоловічим голосом, який тхне цигарками, щось беззмістовне і немислиме, як ото недавно про паспорт для Анієли; але натомість вона мусила знову слухати шепіт ляльки-сплюхи: «Я часто граю, коли нудьгую», — сказала мумія, а її пальці кольору темного бурштину швидко пролетіли намистом, потім завмерли на мить, ніби віднайшли справжній тон та акорд, якого вони не могли чути, але помітили в її очах, в яких промайнули в’юнкі тіні якоїсь неземної мелодії (і їй пригадалася Полина постать, зігнута над вигнутою шиєю віолончелі під чорним балдахіном отих катафалків, що стояли поблизу крематорію, заки сіяв якийсь темний дощ, а вони, змоклі та зморені, поверталися з роботи): «Ось», — сказала тоді Анієла і закинула голову трохи назад, так, що вістря підборіддя стирчало догори, як на картинах зняття з хреста з жахливими спотвореннями перспективи, на яких пальці на ногах, заглиблення під ребрами і трикутник підборіддя зливаються в єдине ціле; «Трам-трам-трам-трам, — Анієла передавала їм звуки, які заплюскували її свідомість, але залишалися для них усіх нечутними; при цьому вона тарабанила пальцями по скляних кульках кольору аметисту: — Моцарт, — сказала вона, немов видихнула те слово в котрійсь із пауз після однієї шістнадцятки чи між двома півтонами. — Реквієм, — пояснила, не припиняючи натхненно бахкати по тому уявному фортепіано з піднятою головою. — Тепер я знаю, коли помиляюся. Точно знаю, де який тон, і тільки-но вдарю по кульці, я його виразно чую».

Вона вже розтулила рота сказати тітці Лелі, що їм час іти, бо несила більше слухати Анієлин Реквієм, але саме тоді десь завила сирена, і їй перехопило дух, проте тієї миті любіше було слухати істеричне завивання сирени, ніж Анієлин шепіт, хоча тепер доведеться залишитися ще принаймні хвилин на п’ятнадцять, поки не мине тривога. На щастя, Анієла раптом заснула, мов заколихана своєю власною музикою, і вони утрьох, власне, тітка Лела, старий і вона, могли розмовляти про всіляку всячину і про все на світі, як зазвичай балакають люди; чоловік сказав, що за його християнськими відчуттями війна не може тривати довше, аніж рік, бо до того часу Бог або змилується над людьми, або знищить увесь світ полум’ям чи потопом, бо він знає одного старого з околиці, який уже прорік кілька війн, і то точно, аж до дня, і місяця, і року, навіть передбачив сараєвське вбивство і дохідливо розповів про це усім, а його через це арештували, а коли справді сталося так, як він пророчив (а він передрік і кілька посух, і навіть дату народження й ім’я престолонаступника), тоді його відпустили, хоч мусив сказати, звідки в нього все це знання, а він відказав, що все це до ладу написано в Старому Заповіті та в Книгах пророків; е, той самий старий сказав те, що й він думає, тобто, що ця війна не може потривати довше, бо ж хіба може бути, щоб людей просто так кидали в ями, мов тварин, і по двадцять на купу, а він добре пригадує, як то було, коли воював за цісаря Франца Йосифа, — та вона його не слухала, а думала лише про те, що ці відвідини мусять врешті закінчитися, чекала на сирену, яка сповістить кінець тривоги, і дивилася на свічку, щоб не дивитися на Анієлину труну. Тоді, коли минула ціла вічність, знову зарепетувала сирена, а тітка Лела сказала: «Не будемо її будити, нехай відпочиває», — а вона лише цього й чекала: щоб старий накрив Анієлину труну, тож була вже в іншій кімнаті, а насправді десь далеко, куди втекла від себе і від всього цього, коли чоловік сказав:

«Було б непогано дістати їй трохи ракії. Це краще, ніж порошки», а тітка Лела:

«Направду, направду»; а вона вже стояла на порозі перед дверима і дивилася на чистий свіжий сніг, мов на якесь диво. Вона все ще не рухалася, притулившись шиєю до поперечини шафи, майже зануривши голову в смердючий лікарський халат, притискала однією рукою трусики і відчувала, що кров заливає її пальці та збігає по ногах, і їй здавалося, що вона стече кров’ю, мов та зарізана худоба, що висить головою вниз на гаку в скотобійні, поки кров повільно скрапує і збирається долі на бетоні в густу темно-червону пляму. Їй було зрозуміло: нічого зробити вона не може; мусить отак стояти в оцій неможливій позі, аж поки щось не станеться, поки доктор Ніче не піде чи Якоб щось не вчинить; от тільки мусить вважати, щоб не зомліла, бо могла б видати свою присутність; і чекати, заціпивши зуби. Вже чула твердий баритон доктора, що в кінці речення іноді збивався на неприємний і несподіваний фальцет, і раптом зрозуміла, що світло знов увімкнене, отже, коротке замикання усунули, бо на дверцятах шафи з’явилася гостра лінія світла. Той Макс знову зміг викрутитися, подумала вона і водночас почула голос Якоба.

«Він часто рятував нас від неприємностей», — сказала Марія після малої паузи: сказала нас, бо те нас означає ще й «тебе», тобто Жану, бо ж зрозуміло, що підготовка до втечі — здебільшого Максова справа, він стоїть за цим, він смикає за якісь невидимі ниточки, він вмикає світло і влаштовує коротке замикання. Він. Той Макс. Якого ніхто не бачив.

Тоді почула Жанин голос, мов відлуння речення, вимовленого раніше:

«До біса вправний хлопець», а вона подумала, що лише Якоб міг би зробити такий комплімент Максові чи іншому чоловіку. Але не вона. Ще тільки їй (Жані) личить сказати оте До біса вправний хлопець. І зібралася розповісти Жані про те, що сталося пізніше, коли доктор Ніче врешті забрався геть і вона попрощалася з Якобом і пішла до своєї кімнати в кінці коридору; але тоді подумала Краще спробувати трохи поспати, треба відпочити, і притулила до себе дитя, і прошепотіла, не повертаючи голови:

«Мені здається, що час минає повільніше, ніж будь-коли. Мабуть, краще трохи поспати. Якщо північ минула».

4

І хоча їй не спалося, вона не могла розповісти Жані, що сталося потім, не лише через збудження та переляк, а й через таку сильну перейнятість собою, що їй так-сяк вдавалося дати лад хронології подій, тож ледь пригадувала, що трапилося раніше, а що пізніше, усі часи злилися немов воєдино, і через те, що їй здавалося неможливим відплутати з цього клубка історій цілісну розповідь, на кшталт отієї про Макса, яка майже невіддільна від безликої маси безчасся, що нею блудила її свідомість без видимого ладу. Це повністю поглинуло її, тож навіть якби хотіла, не змогла б розповісти Жані, та що там, навіть самій собі, те, що сталося згодом.

Вона ще добре чує голос лікаря та намагається розібратися в послідовності: спочатку було чути совгання стільця по підлозі, потім стілець заскрипів під тягарем (і вона зрозуміла, що доктор Ніче гупнувся усією своєю вагою на стілець, і відразу подумала, що тут щось не так, якщо доктор Ніче, якого ще прозивають нацистським Гіппократом, авторитетний дослідник «людських морських свинок» і високий таємний фахівець із расових питань, отже, якщо така особа приходить без попередження і без супроводу, та ще й у такий час, серед ночі, до кімнати якогось, за його (Ніче) власною расовою теорією, інферіорного марійського колеґи), і вона почала пригадувати все, що Якоб розповідав про ту людину, під наглядом якої були крематорій і Науково-дослідний інститут. Та навіть якби всього цього не було, навіть якби вона не знала доктора Ніче, якби Якоб не розповідав про нього, колишнього професора анатомії Страсбурзького університету, вона б збагнула, що тут щось не так, коли німецький лікар приходить із візитом до Якоба, та ще й у такий час ночі; знала, що відбувається дещо незвичайне, тільки-но заскрипів стілець, знала ще до того, як він майже довірливо запитав Якоба:

«Ви самі?»

«Так, — відповів Якоб. — Звісно. Хто б міг тут бути о цій порі?»

«Наприклад, одна з тих жінок, яких ви врятували від табору для розваг і взяли під своє крило».

«Це було б те саме, ніби в кімнаті нікого немає. Це ж лише морські свинки».

«Облишмо це зараз, — сказав доктор Ніче. — Йдеться про конфіденційну справу». Тоді зробив паузу:

«Ми вважаємо вас особою, якій можна довіряти».

«Я лише лікар», — сказав Якоб.

«Чи ви лише лікар, — запитав доктор Ніче, акцентуючи на останніх словах, — чи лікар, якому можна довіряти? Ви, мабуть, це мали на увазі».

«Так, — сказав Якоб. — Як і всім лікарям. Я маю на увазі професійну клятву, Herr Ніче: намагатимуся виправдати довіру, яку має мій пацієнт до мене».

«Тож чи ви, Herr лікарю, виправдали ту довіру? Завжди виправдовували?»

«Так», — сказав Якоб.

«І ви зробили для своїх пацієнтів усе в межах своїх можливостей?»

«Думаю, що так, — повторив Якоб. — У межах своїх можливостей»

«І скільки пацієнтів у вас померло? Маю на увазі з тих, хто вам довіряв?»

«Зараз уже ніхто нікому не довіряє», — сказав Якоб.

«Ви не відповіли на моє запитання, Herr лікарю: скільки померло?»

«Не пригадую, — сказав Якоб. — Багато померло… Думаю, не з моєї вини». Потім додав: «Багатьох убито».

«Маєте на увазі в Центрі та газових камерах?»

«Так, — сказав Якоб. — І там, звісно».

Вона відчувала той поворот, він мав статися після всього, що сказав Якоб:

«Знаєте, колеґо, ви б могли випробувати все те і на власній шкірі. Подивитися на все зсередини, — сказав доктор Ніче. — Може, вам цікаво було б дослідити, наскільки газова камера гуманніша від (скажімо) гільйотини. Чи зашморгу. Не забувайте: на все ще є час».

«Знаю, — відказав Якоб, — якби я забув бодай на хвилинку…» — (але не закінчив, а вона вже було подумала, що викаже себе якимось відчайдушним рухом, який означає Ні, Якобе, не продовжуй!, чи гупне зомліла, чи мимовільно подасть голос із шафи, мов якийсь зламаний настінний годинник, що раптом починає дзвеніти перед тим, як у ньому трісне пружина і він остаточно заніміє; але нічого не сталося, навіть доктор Ніче не вимагав від Якоба закінчити розпочату думку, а ніби рятуючи його, опустив лезо сокири раніше, ніж Якобова голова опинилася на пласі):

«Уявімо, — сказав доктор Ніче, не давши можливості Якобу завершити, — що вам хтось накаже провести певний експеримент над групою ув’язнених, котрих, як вам сказали або ж вам звідкись відомо, все одно вб’ють, — тоді трохи зупинився; — чи не відчували б ви певної професійної, наукової вигоди, що можете ставити досліди над живими створіннями, власне, людськими створіннями (ви ж визнаєте — людина є кінцевою метою всіх експериментів)».

«Можливо, — сказав Якоб, — якби мав на це їхню згоду. Можливо, тоді… за певних умов».

«Що ви маєте на увазі?» — запитав доктор Ніче. Якоб відповів не одразу. Згодом продовжив:

«Скажімо, що вважаю ці експерименти… доцільними. Не лише корисними з професійного, наукового аспекту. Скажімо…»

«Але», — сказав доктор Ніче, не дозволивши йому завершити, а їй на хвильку вдалося подумати, що не розуміє з цього всього майже нічого і не може второпати, до чого вся ця розмова, хоча через страх, який стискав горло, відчула, що після того «скажімо» Якоб хотів сказати щось вкрай небезпечне для нього, отже, й для неї, але тієї миті, коли почула голос доктора Ніче, який перебивав Якоба, вона здатна була думати лише про те, що не розуміє нічого з того, що говорять оті два голоси, й уявляла їх двох, одного навпроти другого у цій (для неї) густій і непроглядній пітьмі, і відчувала їх лише за якимось напівшепотом, що надавав обличчю невидимих співрозмовників виразу сторожкої та прихованої уваги; тоді знову чула лише напружений і поквапний шепіт Ніче, і тепер вони удвох — зійшовшись у невидимому поєдинку — схожі були радше на змовників у якійсь спільній акції, ніж на те, ким, як вона знала, вони були: на ворогів, поділених расовими та ідейними, ієрархічними і всіма можливими й неможливими розбіжностями переконань та упереджень, які на хвилину прийняли (принаймні позірно) точку зору та переконання, по суті протилежні своїм, щоб у такий спосіб, тією позірною ідентифікацією, довести один одному свої супротивні точки зору як спільні, хоча й переконані, що це радше один зі способів найлегше висловити своє переконання, ніж впевненість ідентифікації: гра в покер, під час якої король милостиво програє, поки це приносить йому задоволення — на рівних змагатися зі своїми підданими: наприкінці він мусить бути переможцем, бо у нього в руках три королі; підданий із тріумфальним сміхом відкриває свої карти і згрібає всю державну касу до себе, тоді король дає знак своїм вартовим: стій; це три королі, а я — четвертий, а підданий з гірким смішком повертає гроші, в які вклав усе, що мав, і сміється разом зі всіма з королівської підступності та аплодує його дотепності, а потім іде і на знак протесту перед входом до палацу пускає собі кулю в рот: це єдине, що вона збагнула зі всього цього, коли доктор Ніче далі провадив гру, коли вона почула продовження того «Але»:

«…вас ніхто не запитує, чи ви вважаєте це розумним, корисним чи як ви це ще назвете. Вам просто наказали, по-ве-лі-ли провести певні експерименти над людьми, хай би вам це здавалося божевільним чи абсурдним. Так само як молодший сержант, якому віддають наказ (а тут справді йдеться про наказ військового ґатунку), не сміє роздумувати і не повинен розуміти, чому він зі своїм роєм має захищати це укріплення перед мостом. Він разом зі своїм роєм загине на укріпленні, незважаючи на всі обставини та евентуальні особисті сумніви в доцільності цього завдання і тієї точки укріплення. Так само і з лікарем, якому дали наказ провести (скажімо) тотальну стерилізацію певної групи чи навіть раси чи втілити програму евтаназії, чи ставити досліди над людьми з вакциною або ж з низькою температурою: коли б той лікар відмовився від здійснення дослідів, до яких його зобов’язала офіційна центральна установа, його б, безсумнівно, притягнули до відповідальності за непослух. У такому разі — а тут треба зважати на авторитарний характер нашої держави — окремо взяте дотримання етичних приписів певної професії має поступитися перед тотальним характером цієї війни»; з його повної м’ясистої долоні, стиснутої в тістоподібний кулак, що м’яко бухкав об стіл, вилетів пустопорожній, дурнуватий піковий валет у зеленому капральському мундирі.

Якоб кинув свій досвідчений погляд азартного гравця на ту уніформовану прусську фіґуру на карті з двома дзеркально симетричними тілами і двома симетричними мечами, і раптом отой дзеркально подвоєний образ здався йому водночас небезпечним і смішним; хоча вона не могла бачити виразу його обличчя, його ноги під столом чи принаймні чути його дихання або щось інше, з чого б могла зрозуміти Якобів стан, вона була впевнена, що він більше не ризикуватиме, хоча б заради неї, якщо не через щось інше, бо він мусить весь час думати про те, як вона, ледь жива, тремтить у шафі, беручи участь у тій небезпечній грі не лише як вболівальник за Якобовою спиною, а і як невидимий співгравець, як ставка і закамуфльований суфлер, який не дозволяє ризикувати і приборкує запал гри в ім’я якоїсь слабкості і в ім’я страху, що його мав відчувати Якоб, коли непереконливо (принаймні для неї) і примирливо (для доктора Ніче) сказав:

«Не знаю. Важко зрозуміти все це і зорієнтуватися у всьому», — а вона згадала, як попросила Якоба зробити щось для Марії Белянської, її тезки, що спала тоді з нею в одній кімнаті: її і ще з десяток жінок викликали до доктора Ніче, він зробив їм ін’єкції, від яких у них набрякли ноги; Марію кілька разів оперували, накинувши на голову покривало, тож вона не могла бачити, що роблять з її ногою, яка жахливо боліла, була забинтована і в гіпсі. Після того їй зняли гіпс і пов’язку, а з рани цідився гній. Вона не могла звестися на ноги. А невдовзі її відвели в газову камеру; але ще до того, з самого початку, вона просила Якоба: досі пам’ятає вираз його обличчя і його голос:

Це експерименти доктора Ніче.

Що це означає, Якобе?

Треба їй підкинути морфій. Чи щось таке. Розумієш?

Щоб померла, так?

Так. Щоб заснула: тоді зрозуміла все і пригадала Маріїн настрій, коли її викликали перший раз: думала, що після огляду її відправлять додому, і тому знову сказала Якобові:

Зроби це для неї. Спробуй зробити це для неї. Прошу тебе, Якобе.

Спробую, сказав Якоб. Але це треба було зробити раніше, боюся, що вже запізно.

Знала, отже, що Якоб зараз не протестуватиме і не дозволить себе приспати; власне, для доктора Ніче настав час перейти до того, заради чого він прийшов до Якоба о такій пізній годині, почати розмову віч-на-віч, конфіденційну, як колеґа, перейти до того, заради чого він гарцював і ходив довкола Якоба з оголеним коротким мечем, але примирливо, немов граючись, це, мабуть, відчув і Якоб, інакше б не сказав йому оте незавершене «якби я забув бодай на хвилинку…», хоча це щось означало, доктор Ніче змушений перейти врешті до суті справи, принаймні тому, що Якоб його спровокує, бо ж пам’ятає, що замкнув її в шафі, і знає, що вона не може там стояти цілу вічність, що вона впаде або крикне чи голосно заплаче; а потім вона подумала — може, й добре, що вона, хоча й ціною таких зусиль і випробувань, присутня на цій таємній дуелі, при цій небезпечній грі, в якій один з гравців має пікового короля з двома мечами, а інший — лише повітряний щит гравця і правду на своєму боці, а може, ще й час: якби союзницькі сили десь у Європі чи на Уралі, чи в Тихому океані не викинули тоді з колоди кілька десятків тисяч умундированих та озброєних двома мечами пікових королів і в такий спосіб стали партнерами часу (чирвовий туз), доктор Ніче нацькував би на Якоба своїх двох пікових есесівців, щоб покарати його за непокору і пасивний спротив, а вона б залишилася тут, у цій шафі, стікати кров’ю, мов зарізана вівця, підвішена за гак униз головою. І подумала на хвилинку, як би розгорталася ця гра без правил, якби не вона; якби вона, невидима, але присутня, тихо скривавила і перестала дослухатися, вболівати за гру, навіть тоді відчувалася б її німа присутність — (як зараз відчувається присутність Полиного трупа в кімнаті) — її свідчення чи її звинувачення: принаймні один раз Якоб дав би іншу відповідь, принаймні на нюанс іншу від тієї, що давав докторові Ніче зараз, перед нею.

Стілець знову заскрипів, і вона побачила невидимий череп доктора Ніче, його сиві пасма à la Шопенгавер (таким, як вона побачила його вперше), як він наближається до Якобового невидимого обличчя:

«Ви знаєте ситуацію на фронтах?» — запитав він.

«Щось шепочуться про це», — відповів Якоб.

«На жаль, це правда, — сказав доктор Ніче. — Союзники просуваються вперед. Ви це добре знаєте, не гірше, ніж я».

«Більше передчуваю», — сказав Якоб.

«Так, так. Всі ви… всі ви берґсонівці, до дідька. — Тоді трохи помовчав. — Інтуїція… проти волюнтаризму».

«Гм, — сказав Якоб. — Also sprach Zarasthustra».

«Облишмо це зараз, — сказав доктор Ніче нервово. — Перейдімо до справи; ця розмова могла б завести нас надто далеко».

Тоді він врешті вимовив щось, що мало означати початок тієї розмови, задля якої він зараз сидить тут із Якобом, а вона лише цього й чекала — щоб розмова нарешті почалася, щоб нарешті сталося те, що має статися і звершитися, та гра і те спокутування, а їй здається, що час не рухається, стоїть на мертвій точці, як і розмова, що її провадять два невидимі голоси, поки вона, в позі якоїсь покаліченої жертви і невидимого свідка, кривавить на межі млості та сторожкої уваги, неймовірно залежна від слів і від голосів, які чує, і від виразу облич і рухів рук, яких не бачить, свідома своєї ролі та своїх рухів, своєї нерухомості, такої ж важливої й доленосної, як і слова отих двох; до болючої концентрації та задерев’янілості свідома того, що кожен рух її руки чи навіть кожен удар її пульсу урухомлює якесь одне маленьке коліщатко події; і не тільки це: навіть кожна її думка про Якоба означає щось посутнісне, бо керує та витає невидима, але присутня, зараз більше, ніж коли-небудь раніше, бо та жертовна кров, що витікає з неї, відбирає в неї силу і затьмарює свідомість, то не лише застанова її абсолютного єднання з Якобом, а й застанова і ґарантія співучасті в усіх випробуваннях, а тому й застанова і ґарантія спільної змови проти смерті, отже, вона мусить витримати і не зомліти, особливо тепер, коли починається те, що вона так безтямно засвідчує своєю присутністю і своєю кров’ю, яка є не тільки ціною кохання та любовних обіймів, але й (дивно) доказом життєвого принципу і спраги до життя, бо присутність смерті, здається, завжди викликає любов, щоб переплестися з нею і спаруватися, щоб врешті одна з них здійняла переможне знамено і замаяла ним над світом; те задихане спаровування трупів і та з антагонізму народжена любов між еросом і танатосом — це тільки конфлікт елементів, землі і крові, щось майже невловиме, якщо мати на увазі основну ідентичність тих субстанцій і праелементів: мутне, майже органічне відчуття всього того не давало приспати її свідомість, ота, народжена в її свідомості та її крові, зустріч кохання і смерті: вона досі могла чути вимовлене впівголоса, майже пошепки, речення доктора Ніче: «У мене є для вас одна конкретна пропозиція… Практично послуга у відповідь. Так. Мала послуга у відповідь».

«Послуга у відповідь?» — перепитав Якоб.

«Дрібниця, — сказав Ніче. — Ви виконаєте для мене одну невелику роботу. Якщо не заперечуєте, що це лише послуга у відповідь… Звісно, лише у цьому випадку. Бо інакше…»

«Інакше що? — запитав Якоб. — Інакше що?»

«…інакше я можу довести, що зробив вам послугу у відповідь. Хоча б тому, що ви досі живі… Думаю, було б невдячно з вашого боку піти просто так. Без реваншу»; і потім продовжив, все ще зі зброєю в руках, але то був лише дерев’яний, позолочений меч: «Але прощатися ще зарано, думаю, ще зарано… Тож перейдімо до справи».

«Слухаю вас», — сказав Якоб; а тоді доктор Ніче:

«Кажу вам передусім як учений і лікар. Майте це на увазі. Як нацистський лікар, звісно».

«Аякже, — сказав Якоб. — Слухаю вас».

«Ви знаєте про колекцію єврейських черепів і скелетів?»

«Чув про це».

«От і добре. Я так і думав; принаймні ви розмірковували над цим, — сказав доктор Ніче, — і маєте — звісно — свою думку про це».

«Власне…» — але не міг закінчити.

«У мене немає наміру зараз (після всього того, що я вам сказав) розпитувати вас про вашу особисту думку. Хочу лише нагадати, що, врешті-решт, і та колекція є частиною послуг, які я згадував (на ваше велике здивування) і котрі я зробив для вас…»

«Для мене?»

«Для вашої нації, — сказав Ніче, — байдуже». Тоді виправився: «Власне, для вашої раси».

«Не розумію, — сказав Якоб. — Для моєї раси?..»

«Дивує мене, як ваша інтуїція… Та облишмо це зараз. Сподіваюся, вам зрозуміло, що у випадку геноциду (такого, як було заплановано, — це ви теж добре знаєте) від вашої раси не залишилося б нічого, крім тієї колекції черепів».

«Мені незрозуміло, — сказав Якоб, — мені не дуже зрозуміло, чого ви від мене хочете. Навіть якщо здогадуюся, до чого ви хилите, коли згадуєте про послуги, які зробили для моєї раси, як ви сказали, мені досі незрозуміло, у чому полягає моя конкретна послуга у відповідь».

«Все просто, — сказав доктор Ніче довірливо, — ви мусите постаратися, щоб усе це не знищили, якщо це буде потрібно. Сподіваюся, ви мене розумієте. Особливо важливо (а це частина вашого завдання) зробити це… — тоді замовк, ніби підшуковуючи справжнє слово, — своєчасно. Так. Своєчасно. Думаю, ви мене розумієте. Я говорю в інтересах науки передусім (а в цьому випадку ще й в інтересах вашої раси): не дозвольте знищити ту колекцію».

«Не розумію, — сказав Якоб, — справді не розумію».

«Отже, вам на цьому не залежить!» — сказав доктор Ніче майже ображено.

«Ні, не в цьому справа, — відповів Якоб. — Я просто не розумію, в чому полягає моє завдання. І моя послуга у відповідь».

«Ось, — сказав доктор Ніче після малої, напруженої паузи. — Даю вам ініціативу в руки. Щоб ви переконалися, що я не в змозі порушувати наказів навіть тоді, коли маю якусь свою особисту і протилежну думку. І навіть свої професійні, наукові мотиви».

«Отже?»

Доктор Ніче дихав швидко, мов астматик:

«З найвищого місця, — сказав він, немов декламуючи слова з Книги Буття, — з найвищого місця ми отримали наказ знищити усі сліди експериментів і колекцію єврейських черепів і скелетів. Звичайно, не одразу, але тільки-но буде потреба»; він говорив дедалі натхненніше: «Ось тепер і я у ваших руках… Знаєте, як називається те, що я вам зараз сказав? Зрада! — промовив він із патетичним шепотом. — Зрада найвищої воєнної таємниці… Як бачите, тут не йдеться про дотримання чи недотримання професійних етичних принципів, а про воєнну, військову відповідальність. Я це кажу вам лиш тому, щоб ще раз наголосити на делікатності ситуації та неможливості особистої ініціативи…»

«У чому мала б полягати моя особиста ініціатива? — запитав Якоб. — Не виконати Гіммлерів наказ?»

«C’est ça, — відповів Ніче. — …В інтересі науки. І (може, у разі, якщо ситуація зміниться), і вашої раси. Цього б не зробив жоден нацист: це суперечить, знаєте… нашому розумінню автократії».

«Добре, — сказав Якоб, — що я маю зробити?»

«Чекати, — сказав Ніче. — І мовчати… Поки тільки це».

«Потім…»

«Якщо вам здасться, що для нас усе пропало, тобто для Німеччини, — зрозумійте мене правильно, і за моєї відсутності (це треба взяти до уваги), тоді нічого робити не потрібно, немає потреби перешкоджати комусь зробити з колекціями, що йому заманеться, — а тоді, після короткої передишки, патетично: — Але якщо вам — на ваш розсуд — здасться, що ще не час, тоді зробіть усе можливе, щоб перешкодити знищенню тих дорогоцінних колекцій, які могли б стати останнім, що залишиться від вашої вимерлої раси».

Мало минути майже двадцять чотири години, щоб Якоб пояснив їй сенс всієї тієї трагікомедії під назвою Фанатик, або На службі в науки, бо доктор Ніче, сказав Якоб, хотів мати в ньому (тобто в Якобі) надійного свідка, якщо одного дня втрапить до рук союзників, а про це вже настав час подумати; але тоді все це її не стосувалося як справа доктора Ніче, для неї це був знак і зірка, бо, як сказав Якоб, відбувалося щось серйозне, водночас він висловив побоювання, що німці перед евакуацією знищать всі сліди табору, щоб одного дня стати перед Обличчям Історії, невинно стинаючи плечима, і того ж вечора (одразу наступного дня після нічних відвідин Ніче) Якоб вперше сказав:

«Ми спробуємо це випередити». А потім додав те, що в трохи іншій формі вона недавно сказала Жані, мов далеке відлуння цього Якобового речення, вимовленого майже рік тому: «Але ми не маємо права ризикувати. Тепер помирати важче».

5

Коли доктор Ніче врешті сказав Можливо, цей візит був завчасний і встав зі стільця, вона подумала: Нарешті, бо якби він затримався хоч на хвилину довше, вона б, мабуть, видала себе, зомліла. Потім почула шурхіт соломи на ліжку, з чого зробила висновок, що Якоб уже підвівся, потім їхні кроки, ключ у дверях, змовницьке і майже довірливе Aufwiedersehen! Ніче. І відчула, як раптово підкосилися ноги, як сповзає додолу: й останнє — різкий біль під лопатками, що сковзали донизу дошкою, і тупий удар, а потім темрява…

«Якобе, — вимовила вона, і це було перше, що спалахнуло в її свідомості серед яскравих рожевих кіл і вирвалося на вуста. Потім кола почали розходитися концентричними кругами, і в шпарині, що утворилася, вона виокремила схилене над нею Якобове обличчя і відчула його руку на своєму чолі. — Забери це, Якобе», — сказала вона і з таким самим зусиллям, з яким це вимовила, звела руку і відсунула пляшечку з нашатирним спиртом, яку Якоб тримав у неї під носом. Не повертаючи голови, зрозуміла, що світло, яке потрапляє на Якобове чоло, падає звідкись збоку, з підлоги: Якоб поставив лампу з абажуром на підлогу, подумала вона і відразу пригадала все, що сталося, й обійняла Якоба за шию. Він підняв її і вклав на ліжко, поставивши лампу з абажуром на столик біля ліжка.

«Як довго я була непритомна?» — запитала вона.

«Не знаю, — сказав він. — Тільки-но я замкнув двері, я кинувся до шафи. Одразу зрозумів, що щось не так. Я за ключем — а його в кишені немає. Тоді постукав нігтем у дверцята шафи, хоч відчував, що з тобою щось сталося. Водночас пригадав, що сховав ключ під подушкою. Схопив ключ і пляшечку нашатирного спирту зі столу і, ось, побачив, як ти сидиш у шафі, схиливши голову на плечі… Взагалі не чув, як ти впала, — сказав він… — Бідолашко моя»; і поки він її пестив, вона подумала, що тепер Якоб все знає, адже він мав бачити кров, тож тепер знає, що вона його дружина, хай навіть раніше нічого не помітив; чого б інакше він промовив оте: «Бідолашко моя». А вона сказала:

«Я впала лиш тоді, коли він вийшов, — а потім, із прихованою гордістю Якобової дружини: — Не могла більше. Не витримала б ані на хвилю довше. Твій халат мене докінчив. Не знаю, як я можу кохати людину, чий халат так смердить. Мушу знайти якогось іншого чоловіка».

Потім він сказав:

«Не знаю, як я можу кохати жінку, яка так легко втрачає свідомість. Мушу знайти якусь іншу жінку»; його долоні ніжно спочивали на її щоках. Та мить забуття віднесла її думки в протилежному напрямку; її погляд, що зупинився і сконцентрувався на тому єдиному фокусі, в якому перебували Якоб і вона (Якобова дружина), раптом почав розширюватися і розсіюватися; розпечений фокус почав холонути, тільки-но її свідомість — звична до ляпасів — почала озиратися довкола: лампа з абажуром — Якобова кімната — вікно, завішане пледом, — а за вікном: волога крижана ніч, проштрикана рефлекторами і колючим дротом. Концентричні кола полинули у ніч, у простір і час, торкнулися темної межі майбутнього і минулого, і коли вона швидко і злякано силоміць зупинила хвилі, які розсилала її свідомість, і коли вони повернулися з темної далини ночі назад до Якобової кімнати, до них, то там, де ще недавно було тепле сяйво лампи з абажуром яблучного кольору, у її свідомості залишилась лише чорна, обгоріла діра, там знову був отой шалений голос, що час від часу зривався на фальцет, голос, який називається доктор Ніче…

«Не розумію, — сказала вона. — Не розумію, що хотів від тебе той тип».

«Готує шлях до відступу, — сказав Якоб. — Чого б іще він хотів: готує шлях до відступу. Розумієш?»

«Не зовсім, — сказала вона. — Мені не до кінця зрозуміло… хіба не може все це зробити сам? Або наказати тому, кому більше довіряє. Не можу до ладу пояснити все це… Скажи, Якобе: чи це нарешті це?»

Якоб на хвильку замислився:

«Судячи з цього — так, — сказав… — З цієї комедії…» (Тоді розтлумачив їй справжнє значення візиту Ніче; це додало їй трохи надії, стільки, скільки потрібно, щоб страх не переміг).

Пригадує: тоді Якоб сказав їй: Так, судячи з цього всього, і хоча в його голосі був сумнів (принаймні так їй здалося), вона відчула, що і в нього сяйнула надія, що в його голосі лише гіркота, а не відчай; і сподівання, звісно. І не лише це. Якоб зараз уперше додав оте конкретне, хоч трохи сумнівне: «Судячи з цього всього». Та не сказав: «Надія конче потрібна. Тому її потрібно вигадати», — а ще те, що казав на початку: «Інакше в цьому таборі не витримаєте ані дня. Це ніби людина вийшла зі строю і голосно заявила всім в обличчя, що їм кінець. Й одним, й іншим. Так не можна витримати жодного дня. А ви мусите жити. Справжній мрець — тільки людина без надії. Розумієте? Тому не смієте полишити надію. Навіть якщо вона втікає і їй немає місця у вашому серці… Заманіть її, підживлюйте її. Оживляйте штучним диханням, обманом чи навіть силою…» Але це було на початку, за день-два після їхньої першої зустрічі; пригадує: тоді повірила йому не до кінця; попри всю щирість, яка звучала в його словах, їй здавалося, ніби він так каже через самовпевненість чи боягузтво, а те й інше здавалося їй в ту хвилину безсенсовим. Раптом це якийсь хитрий чи просто переляканий колабораціоніст. Тоді ще не знала його добре. Бачила лише один раз. Тоді, коли прибула до табору. Тому тоді, коли ще його не знала і сумнівалася в ньому, сказала:

«Думаєте, пане лікарю, що я тільки тепер, в Аушвіці, починаю все це? — і сама здивувалася з довіри, яку виказував її голос: — Що лише тепер починаю користуватися з покладів надії, які людина носить у серці?»

«Не сумніваюся в цьому, — сказав він. — Звісно, ви вже багато настраждалися. Та чи втратили ви надію?» Але вона не знала, що йому відповісти, бо хтозна, як справи з тією грою без правил, надіюсь-не-надіюсь, як хочу-не-хочу чи любить-не-любить, бо й у вагоні, в якому її етапували, і дорогою до табору, і раніше, на Дунаї, завжди було якось так: змириться, здається їй, що змириться зі всім, що сталося, а згодом приходить розуміння, що насправді зовсім не змирилася і що якийсь шал, який можна назвати надією, ніколи не полишав її (хіба що тоді, на Дунаї; але в цьому не була впевнена); тому хотіла йому сказати, що все це, може, і не має нічого спільного з надією, бо тоді, на Дунаї, вона залишилась жива, тоді, коли все почалося (це сталося роки три-чотири тому), а це все якась абсурдна гра без правил, в яку не можна вкладати нічого, навіть надії, і хотіла розповісти йому те, що трапилося тоді, на Дунаї, коли чекала перед зеленою облущеною загорожею, як ото під час літньої спеки, коли чекаєш на чергу в душ; пригадує, що якесь безумство, яке можна було б назвати надією, не покидало її, поки вона не зомліла; очі заплющилися — навіть тоді (залишаючи між повіками тоненьке, мов лезо, вістря, що вмить розсікло рожеву темряву, яка оповила свідомість, і розсікла морок, і залишила в свідомості шпарину, що розкривається на майбутнє) — з надією (чи як це назвати), що вона прокинеться і прозріє; житиме. Наперекір усім фактам. Наперекір усьому. — Але не сказала йому всього, бо тієї миті, коли розмовляла з цією людиною в білому халаті, імені якої ще не знала, відчула, що навіть тепер відкриває в собі якесь палахкотіння, яке не може не назвати надією, хоч джерело того почуття не в її серці, а десь поза нею, воно проривається у її свідомість і в серце, мов несподівана тепла хвиля: у його голосі і в його очах. І думає: надія не в моєму серці, не в моїх руках. Вся моя надія — у ваших словах. У ваших очах. А може, вже тоді подумала: У твоїх очах. Бо це близьке почуття, якому не кажуть ви. — Але, звісно, вона не сказала цього; лише знизала плечима:

«Не знаю», — сказала. Потім пробурмотіла: («Може, тільки ще один раз»).

Тоді він сказав, несподівано:

«Ви мені довіряєте?» Саме так: «Ви мені довіряєте? Можливо, це не дуже влучне слово… Зрештою, саме так: довіряєте».

«Так, — відказала вона, — довіряю». Якби він запитав це принаймні на нюанс інакше чи запитав раніше — на стільки, скільки часу зайняло це запитання, можливо, вона б лише зрезиґновано знизала плечима або просто збрехала: «Думаю, що довіряю».

Але це було за день-два після першої зустрічі, вже не пригадує точно. Вона пам’ятає ту першу зустріч: це було наступного дня після прибуття до табору. Вони стояли голі та пострижені, по двоє в ряду; майже всі молоді дівчата, ще здатні до роботи чи до розваг німецьких офіцерів, які вирушали на Східний фронт чи поверталися звідти, багаті на ордени та шрами: Deutschland, Deutschland, über alles; їх відбирали до таборів для розваг: Deutschland, Deutschland, über alles; потрібні лише здорові, красиві молоді дівчата, які вміють сміятися, які гідні арійської хтивості і сперми Übermensch: Deutschland, Deutschland, über alles! І, мов ніж, увігнався в її втому та її сон голос, хтозна-якого тону і на якій відстані від неї, але доволі гучний, щоб вона його почула, наче якийсь шепіт, і він боляче врізався їй у свідомість, і вона насилу розплющила очі; але її власне ім’я звучало так далеко і видалося таким чужим, ніби долинало з якогось іншого світу. Порожнім, відсутнім поглядом вона дивилася на білу пляму халата, потім її зір раптом роз’яснився, і вона відчула, зрозуміла, що їй дали ляпаса; потім біла пляма з її райдужної оболонки посунулася і сфокусувалася на обличчі: темне, гладко зачесане волосся і два великі випнуті зуби. Жінка з випнутими зубами знову крикнула і підійшла так близько, що можна було очікувати на новий ляпас, але в ту мить звідкілясь збоку пролунало:

«Стоп! Damit genug! Потрібно бути обачним, — голос раптом звився фальцетом. — Я думаю, що… Verstehen Sie?.. Verstehen Sie?»

«Ja, ja, ich verstehe… Aber ich denke es ist doch nicht. Zu klein. Das Becken wie eines Kindes… Aber, insofern, Herr Kollege, denkt sie ist anziehendgenuglich…»

«Du, Anschaum![2] — сказала тоді людина з жовтою зіркою. — Звичайний брак… Дозвольте, лікарко Берто…» — і покірно підніс стетоскоп до її лопатки. Вона не могла бачити його обличчя. Лише чула голос. Запитання для реєстраційної картки ставила жінка з випнутими зубами, яку називали лікарка Берта. Марія відповідала силою того автоматизму, який сам вступає в дію під навалою страху смерті та втоми.

«Каламутний ґемішт, — сказав голос у неї за спиною, коли вона продиктувала механічні відповіді, розкривши свій генезис і прикликавши тіні заблудлих. — Справді каламутний ґемішт!»

Потім фальцетом злинув голос: «Чи Frau Judengemischte, ви сказали, що так зветеся, якщо не помиляюся, чи Frau JUDENGEMISCHTE відповість нам на ще одне запитання? Скажімо — майже неофіційне».

Її погляд, немов шукаючи прихистку, зупинився на жінці з випнутими зубами, потім пролетів лискучим черепом доктора Ніче і врешті зупинився на брудно-каламутному квадраті вікна, безпорадно. Зціпила зуби у відчайдушному зусиллі, яким хотіла перекинути свою думку через вікно до невидимого дроту, що перетинав обрій; але не спромоглася зробити навіть цього. До її свідомості ледь долинуло;

«Не мовчіть. Відповідайте. — Потім голосно, цинічно: — FRAU JUDENGEMISCHTE! НА, НА, НА. JUDENGEMISCHTE!» — першу частину речення було вимовлено польською, пошепки, довірливо.

Доктор Ніче був улещений. Шкірився.

«Frau JUDENGEMISCHTE! Чи була у вас колись нагода змішати в тому брудному ґемішті і якусь арійську субстанцію? Не в сенсі спадковості. Напряму. Трохи чистої арійської рідини. Чи якоїсь іншої?»

Стетоскоп на її серці міг передати Якобові лише перепліскування хвиль через палубу і початкові літери тієї давньої молитви, прийнятої на всіх океанах і на всіх материках; SOS! SOS! SOS! SOS! SOS! SOS!

«Hi, — сказала вона таким самим ритмом, яким стетоскоп у руках Якоба ковзав її ребрами ліворуч-праворуч, ліворуч-праворуч. — Ні».

«Якщо дозволите, — сказав тоді Якоб, відкладаючи стетоскоп, — мені здається, що Frau навіть не надається до того. Звичайний брак. Втрата часу. Los! Los!»

Так вона вперше зустріла Якоба, одразу після прибуття до табору. Тому на день пізніше могла відповісти йому: Так, думаю, що довіряю, коли він запитав її, чи вона йому довіряє. Тому змогла вимовити не соромлячись: «Так, довіряю. Думаю, що довіряю».

Тихенько підійшла до дверей і подала знак, що готова. Він загасив приглушене світло лампи з абажуром.

«Жано, — сказала вона пошепки. — Чи я тобі колись оповідала: увімкнення лампи з абажуром було насправді сиґналом для Макса. Тому того вечора Якоб вкрутив лампочку».

«Ні, — сказала Жана байдуже. — Ти мені цього не розповідала… Але тепер спи. Ще рано. Здається, лише минула північ. Якщо я не втратила орієнтації в часі». Вона чула, як зашурхотіла солома під Жаною, і, не розплющуючи очей, щоб прозирати поглядом крізь темряву, зрозуміла, що Жана все ще лежить на животі на соломі, спершись на лікті, прикувавши погляд до шпарини. Ця поза обережності й напруги м’язів, мов у кішки, готової до стрибка, як пояснювала для себе вона (Марія), була тільки результатом досвіду, який Жана набула в русі опору, про що їй колись натякнула. І хоч вона була сповнена поваги до того, для неї незнаного, майже чоловічого відчуття обережності, як і до Жаниних рефлексів, все ж почувалася трохи ніяково через свою пасивність і тому надумала розповісти Жані принаймні про те, що сталося потім, та лише сказала: «Одного разу я його ледь не побачила. Того Макса»; Жана якось байдуже повторила те, що казала раніше: До біса вправний хлопець. Той Макс. — Тому не змогла їй розповісти, навіть коротко, як усе було. Того вечора, після несподіваного візиту доктора Ніче. Неповну годину по тому. Тільки-но вийшла з Якобової кімнати.

Вкрутивши жарівку в лампу з абажуром, Якоб прислухався, потім обережно прочинив двері. Пригадує лише обійми у темряві та його стискання. Потім вона проскочила вздовж стіни темного коридору барака. Могла б навіть пригадати, скільки кроків ступила, обмацуючи темну холодну стіну. Але вже за неповних двадцять хвилин після відходу доктора Ніче сталося оте. Із темряви знову з’явився той невидимий, всюдисущий Макс. І ось як це трапилося: тільки-но вона зробила десять кроків (одну руку простягнувши в порожнечу, ніби якась сомнамбула, а другу притуливши до стіни), відчула гострий біль у гомілці, і тієї ж миті зрозуміла, що перекинула щось, від чого луна пішла бараком, з одного кінця коридору на інший. Водночас у глибині коридору почула HALT! HALT! і гримкі, гострі кроки. Єдине, що вона знала, єдине, що тієї миті могла точно знати, — що не сміє назад у Якобову кімнату, бо для цього й так уже пізно. Притислася до стіни (що б зробила Жана тієї миті?) і намацала якісь двері. Їй не залишилось нічого іншого (двері були замкнені), ніж чекати, поки її освітить гострий промінь кишенькового ліхтаря, який шугав коридором прямо під її носом. І зі свого непевного сховку могла побачити краєчок важкої дерев’яної лавки, що її перекинула ногою і та лежала, ліниво вклавшись на спину, мов якийсь перевернутий звір, що борсається в агонії: тінь сплутаних ніг звивається і здригається у світлі косого завихореного променя кишенькового ліхтаря. Відчуває, що лише за якусь мить її теж освітить отой смертоносний промінь, під яким вона скорчиться і спопелиться, мов уражена блискавкою, але ще до того, як змогла це достеменно зрозуміти і сама спопелитися, і почорніти, і скорчитися від страху, відчула якусь здоровезну руку, що схопила її звідкілясь з-за спини і затулила їй вуста, і та сама рука і, здавалося їй, тим самим рухом, яким щойно висмикнула опору з-під її плечей, вхопила її так, що вона вмить злетіла в повітря, немов падає в басейн або ж як ото, коли хтось висмикне стільця з-під тебе саме тоді, коли ти втомлено і впевнено плюхкаєшся на нього, а натомість налітаєш на порожнечу, набагато глибшу, ніж сам стілець, потім та рука відтягнула її кудись угору і назад, не відлипаючи від її вуст. Ледь розуміючи, що з нею коїться, ніби спросоння, могла чути грюкання у двері і зрозуміти (немов той грюкіт привів її до тями), що вона тепер в надійнішому сховку, ніж була за хвильку до того, коли стояла, притиснувшись до стіни: зібгана під ліжком, куди її шпурнула невидима рука Deus ex Machina, вона лише чула, як цей deus ex machina віддаляється на своїх котурнах від її сховку, як відчиняє двері, а потім бачила промінь кишенькового ліхтаря, який, немов гойдливе полум’я свічки, врізається в тонку шпарину між підлогою і спущеним вздовж ліжка грубим покривалом, за яким вона була схована.

«Що відбувається?» — сказав отой в котурнах.

«Патруль! — відказав голос переслідувача. — Хтось шастає коридором».

«Я чув, як щось бахнуло, — сказав Deus ex Machina. — Ніби хтось перекинув лавку. Я саме повернувся з центральної станції (я працював у нічній зміні) і тільки-но заснув, як щось бахнуло. І згадав, що вчора тут хтось залишив лавку».

«Хто міг це перекинути? Зараз заборонено виходити. Лиш третя година».

Макс тоді сказав:

«Це точно котрась із тих жінок в кінці барака».

Кроки переслідувача віддалилися, і вона могла чути, як Макс зачинив двері.

«Залишайтеся тут, поки гавкіт не стихне, — в темряві не могла побачити його обличчя. — Ви не поранилися?»

«Ні, — сказала вона. — Трохи подряпала гомілку… Дрібниця проти того, що могло статися. — Тоді додала: — Дрібниця… пане Максе».

Тому й сказала Жані: «Одного разу я його майже побачила. Того Макса».

6

І ось тепер вона знову подумала — досі не спала і лежала незрушно біля дитини — у якійсь потужній атаці майбутнього (вдалині знову заспівали гармати): Як знайти Якоба? Просто так, ледь зауваживши той спокій і впевненість, з якими вимовила це подумки, вона знову помислила: Як знайти Якоба? — ніби тільки це й залишилося зробити, ніби розмірковує про все це по той бік дроту і минулого, навіть теперішнього, ніби вже немає ні того дроту, ні минулого, ні теперішнього: немов та думка прилинула з якогось уже оприявленого майбутнього, що вже тут, поруч, на відстані руки, і її відділяє від нього лише якийсь незначний оберт годинника і два-три легкі кроки, немов ото собі прогулюєшся, аж тут вигулькує тінистий ліс і тебе огортають запахи диких лісових квітів і хвої, а в кошику лежить легкий полуденок, і термос, і біла серветка, треба лише розпластатися на траві, і вийняти білу скатертинку, і розкласти її на шурхітливій зеленій траві: у її свідомості майже голосно пролунало ЯК ЗНАЙТИ ЯКОБА? — мов лейтмотив, що стихає і знову повертається з більшою силою. Хотіла запитати Жану Як знайти Якоба?, щоб Жана відчула, що вона не спить, але їй здалося, що якби вона висловила свою думку вголос, то ця думка відкотилася б з майбутнього і зіткнулася з цим брудним бараком, з Полиним трупом і зі всім решта, зірвалася б і залишилася лежати в цій соломі, скривавлена, мов підстрелений птах, що здригається і тріпається перед загибеллю; і не тільки тоді, якби вимовила оте Як знайти Якоба?, а й навіть тоді, якби подумала це, наголошуючи в такий спосіб, що більше не сумнівається ні в Якобовій, ні у своїй свободі, — і цього було б уже досить для народження сумніву. Тієї чітко окресленої думки, спрямованої в майбутнє, було досить, щоб усі інші її думки, мов потрійне відлуння, знову повернулися в минуле; — лише тому, що тільки-но народжена думка таки не змогла відшукати Якоба у виразній перспективі майбутнього, вона заповзято знову кинулася на Якоба, який був сталішим (все ж) у минулому. І в теперішньому, звісно. Тому нічого не сказала Жані. Навіть якщо хотіла висловити те, що так миттєво народилося в її свідомості, — було б уже пізно. Зараз її думка вже шукала в минулому якогось іншого Якоба. Не такого оптимістичного Якоба. Але виразнішого, реальнішого. То був іще єдиний справжній Якоб, може, вже не з крові та плоті, а знерухомлена проекція в її свідомості: стоїть закам’янілий з підійнятою рукою (такий, як його бачила востаннє): замах, що завмер.

То був останній, ще реальний Якоб. Той, якого бачила на власні очі. Отже, не той фантомний і нереальний Якоб, звістки про якого отримувала через іще менш видимого Макса. Як же їй мати чітке уявлення про Якоба, якщо звідкись, мов із неба чи ж із самого пекла, надходять якісь шифровані повідомлення на кшталт «Їхалося добре» чи «Погода була гарна», завжди щось метеорологічне, щось таке, з чого мала спочатку вилущити сенс, як-от «Якоба перевели» чи «Якоб надішле звістку» і таке інше, а лише потім відкрити під усім тим якийсь живий, реальний образ, тобто самого Якоба. Навіть нечасті усні повідомлення, які вона отримувала від Якоба з третіх рук через Максових довірених осіб, навіть ті звістки не допомогли їй побачити Якоба — крім такого, звісно, яким його пам’ятала, якщо взагалі можна пам’ятати і принаймні на мить побачити обличчя, яке зі всіх сил постійно закликаєш у спогади.

Пригадує: на той час уже мертві всі жінки, що колись приїхали разом з нею, і всі ті, хто побував у її бараці в Аушвіці. Більше не пригадує їхніх облич — лише валка скелетів спогадів. Може, і вдалося б пригадати котрусь, а може, й усіх тих жінок, що їх запізнала тоді, якби якась механічна рука не відсувала всі ті образи в забуття; пам’ятає лише вавилонську суміш мов, іноді ж крізь ті механічні руки просочиться чийсь образ і якесь ім’я, особливо тих перших, тих, хто започаткував літію, що завершується Полею, яка зараз лежить мертва поруч із нею. Першою була Ержіка Іґнац. Та, яку доктор Ніче з самого початку обрав для дослідів. Потім та Безіменна, яка грала в Чорній капелі; — але механічна рука, яка на знак тривоги запалювала червоне світло і розпочинала діяти, щоб вимкнути контакт ще до того, як могло статися нещастя чи принаймні сильний шок від удару струму високої напруги, ця рука і тепер одним дужим рухом стиснула ту валку і вкрила її чистим білим покривалом, яким встеляють смертне ложе героїв чи цнотливих; вона сама, вже давно сама, стояла біля того смертного ложа, як солдат, котрий якимось дивом вцілів після вибуху бомби, що влучила у рів, в якому воювала його чота, і ось зараз він стоїть коло братської могили з непокритою головою і з квітами в руках і читає на мармурі імена своїх армійських товаришів, з якими ділився цигарками та, у хвилини слабкості, обмінювався сімейними фотографіями і спогадами, а тепер з болем згадує всіх їх, тих, що спочивають під мармуровим обеліском, перетворившись на золоті літери, і він запитує себе, як, яким дивом він вибув зі строю на останній перекличці, бо його місце тут, у строю, відразу після очільника, отого на А, і того на В, чиї імена вибиті на мармурі, на пам’ятнику. — Отак і вона почувалася зараз перед обеліском спогадів: з букетом квітів і здивована; ледь вірячи власним очам. Тож мусила пошукати у спогадах Якоба, пошукати там, де його залишила майже цілу вічність тому, а насправді менш як рік, якщо вона взагалі колись розлучалася з ним, бо духовна присутність, правду кажучи, є нічим іншим, як мармуровим обеліском, а вона хоче розшукати Якоба того і такого, Якоба, який би не був лише вічно присутнім обеліском, — адже обеліск зводять тим, хто відійшов навіки, а це те саме, що й смерть, тільки трохи краще сказано.

Отримала повідомлення від Якоба, що табір евакуюють (щоб прийняти нову зміну), що Макс підкупив охоронців прикрасами, які знайшов у таємному сховку. Тоді, завдяки співпраці Якоба і Макса, її перевели до Біркенау, і так вона ще раз уникла смерті, але мусила розлучитися з Якобом. Можливо, назавжди. Але ще тоді, коли вони розлучилися, знала, що мусить знову його побачити, хоча б іще раз; вона просто це відчувала, що мусить побачити Якоба. Особливо тоді, коли зрозуміла, що вона не просто його дружина, а ще й мати його дитини. Ось тому й мусить побачити Якоба хоча б іще раз, щоб повідомити, що стане матір’ю його дитини. Пригадує ту першу зустріч після розлуки: впізнала його лиш тоді, коли він розігнувся і знову зігнувся, щоб підняти щось, що лежало коло ящика, біля солдатських чобіт. Та навіть тоді не була певна, що це саме він, хоч людина в білому лікарському халаті (він стояв боком до неї, спершись на великий дерев’яний ящик, що сягав йому грудей, правою рукою замахувався молотком, тож вона, попри невелику відстань, спочатку побачила, як здіймається його рука, а потім, не тієї ж миті, а трохи пізніше, почула тупий удар, як то буває, коли здаля дивишся, як рубають дрова) дуже скидалася на Якоба, вона впізнала його за ударом електричного струму, яким озвалося її тіло ще до того, як у її свідомості блимнула ота лампочка з написом ЯКОБ; за останні кілька місяців, відколи вона в Біркенау і відколи не бачила Якоба, особливо відтоді, все, що з нею відбувається, має вигляд несправжнього, тож вона мусить все добре перевірити потужними зусиллями чуття і свідомості, бо все довкола так схоже на сон і на марення, яке годі перевірити лише відчуттями; — але тоді побачила його профіль і його чоло, а солдати, які стояли біля нього і того великого дерев’яного ящика, широко розставивши ноги, допомогли їй розвіяти сумніви, і не тому, що солдати з автоматами не могли належати до легіону зі снів (а інфільтрувалися з реальності), а тому, що вже була звикла снити Якоба серед доволі абсурдного та навіть, як для сну, дивного пейзажу: інтимне, легке світло якоїсь кімнати, майже нереальне сяйво ореолу або ж: осяяне сонцем і погідне довкілля, як тло картини, на якій з’являється він, Якоб; і вона знову, хтозна-вкотре, прочитала над входом до табору напис, обрамлений колючим дротом: ARBEIT UND FREIHEIT, а далі TIEHIERF DNU TIEBRA, прочитавши напис навпаки, ніби перевірила цю дійсність, посеред якої побачила Якоба, котрий стоїть у своєму лікарському халаті, високий, замахується молотком, такий схожий на себе і такий несправжній, мов апофеоз чи мов привид. Вираховувала, коли надійде її черга порівнятися з ним, щосили напружувалася, щоб за цей короткий час вигадати найрозумніший і найтверезіший спосіб скористатися цією чудовою зустріччю (вони йшли по четверо, пострижені, зболотовані, в брудному арештантському одязі з тьмяними жовтими зірками, волочили свої скривавлені та мозолисті ноги в порваних важких цокулах місивом зі снігу та багнюки, несли на плечах лопати і співали Дівчину, яку я обожнюю, пісню, що її вивчили на роботі від арештантів і яку співали під час повернення) — і прокричати йому, що ось вона, тут, серед оцих співаючих мішків, що вона не може більше витримати; гарячково видумувала, як, якими словами і яким голосом прокричить йому, що вона тут, що вона вагітна, що вона не в змозі зробити щось інше, окрім як крикнути ЯКОБЕ, Я ВАГІТНА, хай навіть це буде кінець усьому; і до того, як встигла вибрати найкоротше і найлункіше слово (як поет у мить натхнення не обирає отого справжнього і єдиного слова, а воно виплескується з нього ніби мимоволі), і до того, як зрозуміла, чи принаймні саме тоді, коли зрозуміла, що за дві-три миті буде запізно для всього, бо колона повертає ліворуч, в її свідомості спалахнуло ЯКОБЕ, Я ВАГІТНА, і водночас вона почула, як її власний голос, мов куля, пробив і прошив тріпотливу мантію пісні Дівчина, яку я обожнюю, і її охопило спочатку задоволення від зробленого, тобто від того, що вдіяла все, що могла, що Якоб мусив її почути, а зовсім не страх від покарання: тож коли відчула тупий удар у ребра, її все ще мучили думка і страх (та думка ніби вдарила її по голові сильніше, ніж гумовий кийок по ребрах), що Якоба все це не стосується, що він прикидався не перед німцями, а перед нею, і що йому насправді немає діла до того, що вона вагітна від нього, бо ж як це можливо, що молоток в його руці не зупинився (вона крикнула саме тієї безмежно малої долі секунди, коли молоток в його руці здійнявся до максимальної точки і зупинився, щоб змінити напрям, вона немов чекала саме на той знак і ніби боялася, що наступний помах його руки обірве її рішення і її голос), що він навіть не поворухнув головою, якби ж хоча б один м’яз заграв на його обличчі, якби ж він принаймні кліпнув. — Якоб у білому лікарському халаті, наче Мойсей, що замахнувся правицею: ця картина закарбувалася в її пам’яті, як картина розп’ятого Христа, що вона її колись давно, ще дитиною, бачила у фільмі, який показували католицькі місіонери в сільській школі перед війною у воєводинському селі, де вони з мамою гостювали кілька тижнів під час канікул: розвівається на вітрі волосся над високим змученим чолом молодого розіп’ятого Христа (то був взагалі її перший фільм, батько все ще не пускав її в кіно) — а потім залою розляглася літанія і плач побожних жінок, немовби вони присутні на урочистому чині несподіваного богоявлення, а тоді молодий фратар зупинив вітер, і волосся над Христовим блідим чолом перестало розвіватися, лише його очі дивилися упокореним благим поглядом, а народ впав ниць на коліна, схлипуючи: — такою їй вкарбувалася в пам’ять Якобова постать у білому лікарському халаті зі здійнятою рукою — розіп’ятий між двома розбійниками. Незабаром, коли в глухій, зловісній тиші, в пекельному болотяному колі табору шерега стояла на рапорті та перекличці (мертвих приносили з роботи на спинах і ставили у стрій на старі місця, вирівнюючи пострижені заболочені черепи за вершечком їхніх незграбних цокулів), її й надалі більше гнітила та завмерла проекція і той закам’янілий замах руки з молотком, ніж страх перед покаранням; і лише коли почула свій номер, своє ім’я, коли те п’ятизначне тавро вжалило її чоло і зашкварчало в її м’язах і серці, здалося їй, що рука, яка було завмерла, змахнувши молотком, починає рухатися і раптом опускається їй на голову (молодий фратар знову запустив кіноапаратуру: мить, яка було зупинилася, відновила рух, розвивається волосся над блідим, замученим чолом молодого Христа); згодом, поки йшла до своєї камери вузьким коридором між двома рядами екзекуторів з палицями (вона не бачила облич, лише відчувала замахи рук з палицями, що влучали по ній, і тупий шкарубкий біль у ребрах, і животі, і голові), у затьмареній свідомості вона й далі бачила лише розтиражовану картину людини з молотком, який гупав їй по голові. (А тоді показ завершився, і в малій сільській школі запала темрява, а жінки втирали заплакані очі і цілували руки та ноги молодому місіонерові, як медіуму, що спілкується з самісінькою верховною істотою, хтось ударив у дзвони сільської церкви, і побожний важкий звук міді бринів у повітрі, мов жар, і тоді дорогою зі школи Ілонка Кутай сказала їй: «Твій тато розіп’яв Христа, — а потім додала, щоб показати — вона добре тямить, що мала на увазі, коли сказала оте «Твій тато розіп’яв Христа»: — Чи принаймні подавав цвяхи, — а тоді ще: — І ти подавала цвяхи», а мама Ілонки сказала: «Мовчи, мала, Марія ні в чому не винна; вона тоді навіть не народилася, і її тато теж», а Ілонка насмішкувато відповіла: «Ані її прапрадід, — а потім: — Ти сама казала мені, що всі жиди винні у смерті Сина Божого; кожен принаймні — казала ти — подавав цвяхи; хіба ти мені цього не казала п’ятсот п’ятдесят мільйонів разів більйонів разів трильйонів разів»).

7

Так вона потонула в безтямі (ще до того, як дісталася до своєї кімнати в кінці коридору) з отим жорстоким знаком помаху руки і застиглою проекцією перед очима; і гірким докором у вухах, що його колись давно Ілонка Кутай кинула їй після богоявлення в сільській школі: Кожен принаймні подавав цвяхи.

Пригадує те літо в селі і свої здивовані очі міської дівчинки, хоча відтоді минуло понад десять років; ще й зараз може пригадати голос, яким говорив тато, коли вона завчасно покинула село і повернулася додому, тож завжди (і зараз теж) при згадці цього у спогади повертається левада, встелена килимом квітів, і прогулянка до лісу, але до того: васильки в стиглому житі і сонце високо над їхніми головами, а потім — ліс і галявина, й обіцяна прохолода, і все решта: біла скатертина на зеленому столі і термос з холодним густим молоком, а тоді знову — голос її мами (сидить коло неї в траві, обійнявши коліна і схиливши на них свою гарну голову, і вона досі бачить її акуратно зачесане жмутиком волосся):

«Що ми скажемо татові? — але спочатку (звісно) дала випити холодного молока з термоса і з’їсти гусяче стегенце і маківник і лиш тоді запитала: — Що ти скажеш татові?» — а вона все ще не могла второпати, що тут такого важливого, чому мама має через це сердитися, і сидіти замислено, і не взяти до рота ані крихти з того всього, навіть не ковтнути молока з горнятка, що в цьому такого, чому не можна просто сказати татові: Я втекла від Ілонки Кутай, бо вона мене ображала, і я не хочу більше розмовляти з нею, і не хочу її бачити, а тоді, коли тато запитає, як саме ображала її Ілонка Кутай, вона просто і достеменно все перекаже, він не буде через це сердитися і, звісно, не спробує її знову повернути в село, та навіть якщо спробує переконати її, то скаже: Вона ображала і тебе; і твого прапрадіда ображала; і ще там, у лісі, ще перед тим як мама поховала всі ті білі серветки і залишила на пеньочку дрібки для пташок і мурашок і перед тим як їй сказала стурбовано і злякано:

«Не смієш так казати батькові; ми не можемо розповісти про справжню причину», — вона вже була переконана, що таки мусить сказати все, навіть оте про прапрадіда, і насолоджувалася, уявляючи його, тобто свого батька, як він складає зброю перед нею, ще шмаркатим дівчиськом, і стоїть, роззброєний і вражений, з короткою люлькою, яку тільки-но вийняв з рота, і вона бачить, як під окулярами в металевій оправі її слова змивають його гострий і строгий погляд; саме так, як було, як знала, що буде; вона вирішила ще тоді, в лісі, сказати йому лише у крайньому разі, хоча й обіцяла мамі, що не скаже нічого, ні за які гроші, крім (звісно) того, що казатиме мама, тобто буцімто їй у селі шкодило, що вона заробила пронос і що дістала якусь висипку.

Пригадує те повернення з села і своє здивування, що подорожує не потягом (так, як приїхали) і фірою через поля з житом і маком, що повертаються лише фірою, причому вздовж колії, якою гордовито гуркотять потяги, а вона ж любить подорожувати потягами, та й мама казала, що любить подорожувати потягом, а тепер каже, що їй більше до вподоби фірою, яка труситься горбкуватою сільською дорогою, і нікуди навіть притулити голови, і сонце пече прямісінько у голову, у тім’я. Коли ж врешті дісталися до міста, вона сказала, що досить із неї тієї фіри, що принаймні тепер вони можуть поїхати трамваєм, отим блакитним, що їде з вокзалу прямісінько до рогу їхньої вулиці, вкритої цвітом дикого каштана, і тільки-но фіра прибула до вокзалу, вона побачила: спочатку трамвайні штанги, а потім фіакри і коней, які фиркають перед станцією, а тоді вже вигулькнув, дзеленькаючи, мов дзвіночками, той малий блакитний трамвай, так схожий на іграшку, і вона вигукнула:

«Ось він, блакитний!» — немов зустріла когось зі свого будинку чи свого класу, чи принаймні якусь свою іграшку, бо любила кататися цим блакитним трамваєм, блакитних менше, і тому вони, мабуть, красивіші, і тому не байдуже, чи він блакитний, чи жовтий, зовсім не байдуже, але замість того, щоб зупинитися на станції, обтрусити з себе пилюку і відпустити фіру з втомленими конями, її мама показала людині в грубому овечому кожусі (а їй всю дорогу було цікаво, як він витримує в ньому в таку немилосердну спеку) рукою дорогу, і вона сказала мамі плаксивим благальним голосом Хіба ми не поїдемо трамваєм? — і здавалося їй, незважаючи на оторопіння, що варто просто вигуком нагадати мамі, адже за час, проведений у селі, вона могла просто забути, що до їхнього дому можна дістатися трамваєм, або не взяла до уваги переваги і зручності трамвая перед звичайною кінською упряжжю чи чогось такого. І думала, що мама, тільки це почує, тільки це второпає, лясне себе по чолі, і засміється зі своєї розсіяності, і скаже щось на кшталт «Ой, ти ба, я геть забула про трамвай», але мама не ляснула себе по чолі і не сказала цього, не сказала взагалі нічого, а лише сиділа і дивилася поперед себе, і вдавала, що не чує, і ніби так захопилася тим роздивлянням фасадів будинків, що не може нічого чути, взагалі нічого. І тоді вона змушена була повторити своє здивування, але тепер (задля обережності) з дозою гумору в голосі, немов каже «Вгадай, що ми забули?», і ніби заздалегідь сміється з того, як мама лясне себе по чолі і скаже щось, наприклад, «Термос!», а вона вийме його зі своєї малої дорожньої торбинки і сміятиметься, звісно, сміятиметься; але нічого такого не сталося, і замість того, щоб здивуватися і засміятися, мама тільки сказала, ледь повертаючи голову:

Заборонено їздити трамваєм, і ще до того, як вона встигла здивуватися, мама сказала: «Тому не смій розповідати татові, чому ти розсердилася на Ілонку Кутай». І тільки тоді вона пов’язала деякі факти і заледве зрозуміла, чому її затримували в селі під приводом користі для її здоров’я і чому вона не сміє розповісти татові, але саме тому, що не все було зрозуміло і від неї щось приховували, вона твердо вирішила розповісти татові все, звісно, не відразу, але вона знайде привід змусити себе сказати те і мати виправдання перед мамою і перед собою, а тому, ніби не второпавши навіть тієї дещиці, яку таки розуміє чи здогадується, сказала мамі:

«Не розумію, чому заборонено їздити трамваєм! Ніяк не можу зрозуміти… Як це — заборонено їздити трамваєм». — Тоді мама ляснула себе по чолі, але не так, ніби щось пригадала, не лише так, і вона ж бачила, як мама піднесла руку до чола і затримала там, але не так, ніби здивувалася, а ніби стирає з чола, разом із пасмом волосся, ще й якесь відчайдушне рішення, а ще бачила, як її рука тим самим відчайдушним рухом простягається вперед, властиво в той бік, де, мов іграшка, стояв трамвай, на який вона витріщалася, все ще запитуючи очима Не розумію, чому заборонено їздити трамваєм, чи ніби вперше бачить трамвай і питається, надувши губи, для чого ця блакитна посудина з рогами, чи це транспортний засіб, чи іграшка для дітей, чи, може, ще якась дивина, може, щось небезпечне чи навіть грішне; тоді, ніби докір, почула голос своєї мами:

«Заради бога, ти ж уже не дитина. Хіба сама не помічаєш нічого довкола, хіба тобі потрібно пояснювати, — а тоді, ніби показуючи на буквар комусь такому, хто ще не знає літер чи вдає, що не знає, чи не бачить: — Читай оте. Там, бачиш, білими літерами. Біля дверей… Розумієш? Ти гарно знаєш німецьку… Ото, оту вивіску на трамваї. Біля дверей. FÜR JUDEN VERBOTEN. Ти розумієш: für Juden verboten. Тепер розумієш?» — і тоді вона зрозуміла все, принаймні що стосується перекладу з німецької, мамі не потрібно було перекладати, в цьому каламутному сплетінні подій вона зрозуміла ще дещо, але оте дещо не стало достатньою причиною, щоб вона змінила вираз свого обличчя й не закопилювала далі губи, мов мала злючка, і твердо вирішила, що таки на зло все розповість татові, щоб у такий спосіб дізнатися й оте решта, вона не знає точно що, але решту істини, яку від неї приховують і котру вона мусить знати, бо інакше стане і залишиться справжнісінькою злючкою, і не змінить виразу обличчя, і далі закопилюватиме губи, поки не дізнається, що означає те, що на трамваях, поки вона була в селі, раптом написали FÜR JUDEN VERBOTEN, тобто чому це так, що вона не може їздити трамваєм,

А жовтим, мамо

ані жовтим

не можеш, дитино, їздити ніяким трамваєм

зрозумій: ніяким

А чи може Ілонка Кутай

як Ілонка Кутай, наприклад, ота побрехуха пришелепкувата замазура вошива недотепа капарниця двієчниця остання найгірша в класі, через яку вона мусила втекти з села, посваритися з мамою, а тепер ще посвариться з татом і всеньким світом, якщо треба, чи закопилюватиме губи, хай навіть буде бридкішою від найгіршого беззубого бабиська, — так вона розлютилася; і все ще чує голос свого батька (після всього, що вона йому випалила, він раптом заговорив, і вона знає, що добре зробила, що все розповіла батькові, і, власне, без серйозної причини, бо тато навіть не сердився, коли мама сказала, що вони повернулися з села тому, що село їй більше не йшло на користь, що вона там дістала пронос і висипку, бо в неї алергія на сільську їжу, він лише сказав «Краще було б усе-таки залишитися в селі, поки не вляжеться все це»), і вона знала, що мудро зробила, що таки сказала татові все-все, і оте про образу, і оте про прапрадіда, і він, тобто тато, був не лише роззброєний, але й просто добитий, бідолаха, так, що вона навіть пожаліла його і почала шкодувати, що не послухала мами і не мовчала; він просто одним розпачливим рухом вийняв свою коротку люльку з рота, і вона побачила, як його строгий погляд з-під окулярів в металевій оправі змивається, і стирається, і перетворюється на якесь болісно замислене і розпачливе рішення (саме так, як вона й уявляла, що станеться), і з нього раптом полилася промова, потекла, мов вода, і навіть сьогодні вона ще запитує себе, чому він раптом так поспішно заговорив, і вона все пам’ятає, а це означає, що вона все знала, причому вже давно: — «Це не ненависть до негрів, ірландців чи євреїв, тобто питання не в етнічній, расовій чи національній спільноті, це людська нетерпимість, яка шукає виправдання в кольорі шкіри чи у звичаях, в чому-небудь, що відрізняється від спільного для певного середовища; вроджена і вкорінена людська пристрасть (не кажу, природа, що, може, точніше, але я цього не хочу, не хочу визнати нікому, навіть собі, а найменше тобі), отже, людська пристрасть до мордування і приниження того, хто так гарно називається ближнім, але, може, найточніше зі всього: атавізм стада і тварини перемогти і знищити всі інші види і всіх інших істот, і запанувати над ними, і тріумфувати з найпростішої і найегоїстичнішої причини (а це не та причина, про яку ти, мабуть, передусім подумала, тобто так звана боротьба за виживання) (що вам у школі викладають на прикладах з біології і зоології), яку не можна назвати ніяк інакше, ніж рафінованим атавізмом, а це щось зовсім інше та бестіальніше, ніж будь-яка боротьба за виживання, котру зустрічаємо, врешті, як у людей, так і тварин; бо якби мова була просто про боротьбу за виживання, тоді б не толерувалися неправда, злочин і насильство чи принаймні не толерувалися і не виправдовувалися б в ім’я якихось расових, національних принципів та упереджень і не казали б Убито чорну дитину чи єврейську дитину, а казали б лише ВБИТО ДИТИНУ, а не ставили б того ідіотського запитання про колір чи віру, яким хочуть применшити чи зовсім стерти відповідальність; таким запитанням досягається відповідь, яка не має сенсу і, власне, не є відповіддю, тобто таким чином поставлене запитання вказує на відмінність (звісно, стосовно однієї численнішої етнічної чи національної, чи релігійної спільноти), а тоді виходить так, що вже не звинувачується ніхто живий під Богом, а звинувачується якась дурна річ, яка може називатися відмінність, і в такий спосіб знімається відповідальність не лише з окремої людини, а й з людини взагалі, бо справа в абстрактному винному, а отже — в абстрактній вині; звичайно, нічого легшого, ніж вигадати причину для ненависті та виправдання для злочину: потрібно просто приписати одній менш численній, а отже, слабшій етнічній чи релігійній, чи національній групі одну із загальних людських вад чи недоліків (навіть не гріхів), як-от жадібність, скупість, дурість чи схильність до пияцтва чи будь-що інше, і проголосити це смертним гріхом: у такий спосіб досягти кількох речей, потрібних, щоб розпочати апріорі виправдані злочини: жертву затавровано (бо між кольором її шкіри чи її вірою й одним із тих ґанджів, спільних для всіх, поставлено знак рівності) (той порок найчастіше обирається навмання і за якоюсь зовнішньою ознакою, що може бути іноді сущою протилежністю змістові), тим самим уміло приховано цей загальний порок того, хто його таврує, потім пальцем вказуємо на нього, тобто на затаврованого, котрого проголошено інкарнацією одного чи кількох загальних пороків, у такий спосіб розв’язуючи руки рафінованому людському атавізмові, який, як я недавно згадав, може безперешкодно виладнати свої руйнівні та садистські бестіальні пристрасті над усіма тими, хто носить спільне тавро кольору, раси, віри чи звичаїв» — і нервово вдарив люлькою об кант стола та струсив попіл і жар на килим, немов покаявся, що говорив так недоладно і жахливо туманно з чотирнадцятилітньою дівчинкою, яка зі всього того нічого не здатна второпати і затямити, але це він зрозумів (так їй здалося) ще на початку, бо після перших двох-трьох речень звертався не до неї, а до мами (мабуть), яка лише злякано глипала на нього і кивала головою, ніби каже так-або-ніяк, але вона знала, що тато через усе це врешті розгнівається (мама, мабуть, теж знала, бо тато не любив багато говорити, і відколи почав напиватися (і то лише останнім часом, коли вони втратили все і відколи тато залишився без роботи), а вони й до того не були бозна-якими багатими, а батько вклав усе в якусь справу, і воно все пропало, тож він працював клерком, й аквізитором, й іноземним кореспондентом на якійсь фабриці щіток, а коли почав пити, пані Вайс казала мамі так: «Дивно, справді дивно. Ніколи не знала жодного питущого єврея»; а тітка Лела одного вечора сказала: «Ти єдина нещасна жінка, яка знайшла п’яничку серед євреїв»), наприкінці так і сталося; увечері він нажлуктився і розбив дві-три кавові чашки, таким чином розпарував і знищив сервіз, а потім покликав її та наказав зняти йому черевики, чого ніколи раніше не робив; пам’ятатиме той його погляд згори, заки вона розв’язувала шнурівки, замащені блювотою, і стурбований погляд матері, яка стояла осторонь, безмежно присутня, але з виглядом, ніби геть повністю поглинута процесом помелу кави, а вона знала, що мама страждає, що мама напружена і стримується, щоб не сказати чогось, а потім (все ж) її ледь чутний, наляканий, тремтливий і благальний голос:

«Еді, прошу тебе, Еді, облиш дитину. Я тебе роззую. Вона втомилася з дороги, хіба не бачиш, що вона втомлена», а потім, після малої, небезпечної паузи, і голос тата:

«Хай звикає… Скоро їй знадобиться. Панна…» І тоді знову крик мами:

«Еді! Прошу тебе, Еді! Не будь жорстокий з дитиною». А потім знову голос тата:

«Отже, панна ще не знає, що декому заборонено їздити трамваєм…»

(«Еді, заклинаю тебе!»)

«…і що означає FÜR JUDEN VERBOTEN; ех, хай гарненько вивчить, час уже вивчити, коли ж, як не тепер»; і тоді, чудернацьким чином протверезівши, раптом сказав (принаймні їй так здалося, а може, тому, що знову надів окуляри в металевій оправі, наче готувався перевірити, як вона вивчила урок німецької): «Ну, висякайся в мою хустинку, моя маленька», — і стиснув їй ніс своєю хустинкою, що смерділа тютюном, як і його пальці, і сказав їй, щоб вона вимила руки і принесла німецький словник, щоб попитати її, а вона помила руки і принесла словник, але не могла навіть уявити, що він збирається робити і чому раптом зараз, під час канікул, йому спало на думку питати в неї слова: — а він уже стискав словник на грудях, як жінки тримають молитовник чи погані оратори свої шпаргалки (а мама все ще стояла осторонь, і їй здавалося, що мама теж не знає, що робити, а просто чекає, що він, тобто тато, зробить далі), і не розкривши його ні разу, бо ж це було зайве, запитав, як сказати німецькою: думати, дихати, жити, любити і ще якісь дієслова, які вже й не пригадує, а оскільки вона відповідала без запинки, він після кожного слова казав «браво» і по-професорськи кивав головою, а тоді, після ще одного, останнього «браво», сказав:

«Тепер нехай панна поставить на певне місце дієслово VERBOTEN і FÜR JUDEN VERBOTEN», а мама знову лише закричала:

«Еді, заради бога, Еді! Заклинаю тебе!»

8

Все ж це сталося в найкращий час, подумала вона. У найкращий час: було це за кілька годин після того, як побачила Якоба і гукнула йому, Якобе, Я ВАГІТНА. Вона лежала на соломі і ще до того, як розплющила очі та повністю отямилася, подумала, що все це сталося таки в найкращий час, бо тільки-но почула котячий плач дитини, вона все збагнула і пригадала голос тітки Лели: «Діти, які народилися семимісячними, довели тільки, що вони допитливі до життя»; так вона казала Анієлі, коли та привела на світ недоношене дитя, але Анієлин малий помер за два-три дні, і тоді тітка Лела сказала істину: що те дитя народилося не семимісячним, а восьмимісячним, бо якби народилося семимісячним, то мало б вижити; вона почувалася такою немічною, що не відчувала ніякого болю, радше якусь смертельну втому і якийсь гнітючий пострах, немов після важкого сну. Все ще була напівошелешена і не тямила себе, тонучи і зринаючи на поверхню. Зараз — лежачи коло дитини і мертвої Полі — вона пригадує все: хотіла тоді думати Дитя і думати Якобове дитя (не знає, чи вона чула, чи їй тільки здалося, що крізь напівсон та марення чує Жанин голос, який каже СИН! СИН! — мов ангел з квіткою, який провіщає Марії народження Сина Божого), але тільки-но її пронизала та солодко-гірка думка, вона знову губилася від сильної дози якогось неземного запаху чи морфію; відчула якісь корчі в животі і подумала, що надходить кінець місяця і не зайвим було б на всяк випадок поставити прокладку чи хоча б взяти з собою в сумочці хоч трохи вати (менструація завжди така нереґулярна); тоді якось нашвидкуруч зібралася і сказала мамі Щось мене так тисне в животі. Може, від того паштету. Ти теж вважаєш, що через нього? — а мама сказала Ні, сьогодні двадцять другий день, у тебе буде менструація; краще не йти до театру, а вона тоді злякалася, що мама її затримає, і сказала байдужим голосом, ніби незацікавлено, нічого серйозного, просто щось раз кольнуло, зараз усе гаразд; я поставлю прокладку про всяк випадок, а мама сказала Маєш театр щодня, але вона все ж вхопила торбинку і побігла на трамвай, і їй здавалося, що вона не забула прокладки, бо живіт знову скорчило, а один старий з придуркуватим виразом обличчя і великими мішками під очима й твердим накрохмаленим комірцем тиснув їй на живіт ліктем, але вона не могла навіть поворухнутися. Коли ж завіса підійнялася і почалася вистава (у поспіху не встигла подивитися, що сьогодні в репертуарі, а тепер уже соромилася запитати в когось), живіт почав стискатися дедалі болючіше; може, я не можу стежити за виставою через біль у животі, подумала вона, бо це якась пантоміма, краще таки запитати в когось, а потім повернулася ліворуч, щоб прибрати чийсь лікоть із живота, і побачила, що це той самий старий з твердою краваткою і великими мішками під очима: «Прошу вас, заберіть свій лікоть», — попросила вона, але старий, здається, був глухим або ж прикидався глухим, бо навіть оком не повів, а хтось позаду них шикнув «чш-ш-ш», і їй довелося втиснутися на краєчок крісла і скоцюрбитися так, що почувалася, наче її зав’язали у вузлик; Клятий старий, подумала вона, але все ж вирішила стежити за виставою, хоча й нічого не могла второпати, то була якась незнана мова, в якій відлунювали тільки окремі відомі слова, і здалося їй на мить, що то міг би бути Фауст чи якась біблійна леґенда, чи щось таке, бо раптом зблиснула сцена і вона побачила чоловіка з нагайкою в руці, в лакованих чоботях, уніформі і з жахом упізнала в ньому оберштурмбанфюрера Гірша, те, що він з’явився на тій виставі, здалося їй дуже дивним, і раптом, у хаосі страху, вона збагнула абсурдність часового і просторового феномену, який раптом став майже очевидним, але вона була не в змозі одразу подумати і сказати МЕНІ ЦЕ СНИТЬСЯ МЕНІ ЦЕ СНИТЬСЯ, натомість сиділа й далі і відчувала, як корчиться від страху живіт, а ноги немов прикуті до стільця поглядом отого фантомного оберштурмбанфюрера Гірша, і вона пригадала, що не взяла прокладки, і відчула, як щось густе стікає її стегнами, і вона збирає всю силу, щоб з болісним тріском встати з сидіння, і водночас відчуває, як розривається її утроба, як вона стрімголов провалюється в якусь запаморочливу блискотливу порожнечу. Далі пригадує лише Жанин голос: «Полю, мусимо її вмити», потім: «Так менше мучилася», і тільки потім до неї прийшло оте мутне усвідомлення, що вона народила, перед тим як зрозуміла, що Поля пере її вбрання, і з стражденним блаженством відчула, що Жана поклала біля неї дитину, і почула котячий плач немовляти і Жанин шепіт, мов Маріїне богоявлення: «Premier-né d’Israël![3]» І раптом вона пригадала все, відстежуючи свої думки від якогось баламутного прийдешнього до якогось іще темнішого минулого: і сну, і Якоба, і голосу тітки Лели, і батькової п’яно-гіркої промови тієї далекої ночі після повернення з села; і тепер (лежачи на спині, змерзла і збуджена, з дитиною на грудях, відчуваючи, як її проймає тепло немовляти, ніби тієї миті змішується їхня кров і їхня плоть, відчуваючи, як дитина, що прокидається і присмоктується до її соска, вливає, домішує в неї свою кров, — наче в ту мить, на межі однієї епохи, одного періоду її — а, отже, й дитини — історії, зливаються воєдино всі потоки крові) вона відчуває перед отим великим щось, яке має настати і чию присутність відчуває в собі і довкола себе, майже те саме мутне відчуття не лише сімейної, але й історичної миті, яке мав відчувати і її батько тієї ночі напередодні облави. Очевидно, у повсякденний плин подій має втрутитися смерть або народження (з сімейної та історичної точки зору це однаково), щоб людина замислилася над рікою тієї крові, з якої ми виринаємо і в котрій знову топимося, і яка тече нами невидимо, мов підземна ріка (так казав батько), і ми зауважуємо її лише тоді, коли в її течії утворюються якісь каламутні матиці чи настають повені, чи коли вона починає пересушуватися та висихати. Тато, мабуть, і сам не був свідомий того, що саме скерувало його думки в той бік, що спонукало його того вечора, безпосередньо перед тим, як його відведуть назавжди, розв’язати язик і почати говорити з нею чи принаймні перед нею (їй тільки виповнилося чотирнадцять років) так, як міг говорити хіба ще з паном Розенберґом-старшим. Вона лиш тепер розуміє, що батько казав усе це, — десять днів по тому, як напився і вона його роззувала, — саме в таку мить, як оця тепер, тобто кілька годин, що відділяють її від втечі чи від смерті, годин, густіших настільки, наскільки густіше повітря тут, у бараці, проти повітря ночі, час, який не позначено червоним жирним кольором в календарі сімейної крові та історії, але густина якого невиразно відчувається і передчувається: таку специфічну вагу має, напевно, той час, коли, як казав тоді тато, «відчувається споконвічне буяння крові, від темного джерела в прабатьківській утробі й аж до якогось далекого нащадка в майбутньому», казав він того вечора, сам не відаючи, що то була його прощальна розмова з життям і послання його крові, якщо можна так сказати, і він був недалеко від якогось майже метафізичного передчуття, «мов у якихось древніх релігіях, вірування не в прозору оману загробного життя, як у єврейській чи християнській релігії, а вірування в незнищенність тієї частини людської істоти, яка є потрібною і доконечною ланкою в ланцюгу, створеного природою; і тоді не так важливо (звісно, для природи, а не для нас, а може, й для нас, якщо на все це глянути іншими очима, поглядом, ширшим від погляду якоїсь істоти, це хочу сказати), чи людина (кажу людина за браком кращого слова) з’явиться у якомусь темному майбутті у формі птаха чи, скажімо, жучка; кажу тобі все це, бо відчуваю, що настав час, коли я мушу тобі сказати все, що можу сказати, тобто що вмію сказати як батько, та передусім тому, що коли ми розмовляли про якісь речі два-три дні тому, мене вразило твоє незнання; але, здається, я мав би почати звідти, від твого запитання Чому FÜR JUDEN VERBOTEN, на яке я мусив розлютитися, бо тобі вже досить років (я, моя люба, в чотирнадцять років на своїй спині скуштував і вивчив, що означає FÜR JUDEN VERBOTEN, але зараз це неважливо), і ти мусиш затямити деякі речі, не лише на сьогодні і на завтра, а на все життя, і краще, якщо ти їх вивчиш якомога раніше; повернуся потім до того, що почав тобі оповідати про кров (не треба було починати з цього, це й мені доволі незрозуміло, цього не можна пояснити просто так), але мова про те, що ти мусиш затямити, твоя єврейська кров — це не те, про що ти маєш право забути і можеш забути; знаю, хочеш сказати, що ти перед милим богом не бачиш ніякої різниці між собою та Ілонкою Кутай (скажімо, нею), але річ у тому, що вона бачить різницю, а цього вже досить, щоб ти страждала. Ми, тобто твоя мама і я, робили все можливе, щоб ти не відчула тієї різниці, яка б тебе унещасливила, бо сама ти її не бачиш, а інші вказують тобі на неї (з нами так не було: батьки твоєї мами жили в ґетто, а мої прадіди втекли з Німеччини, їх звідти прогнали погромами, а мене в Пешті 1918 року викинули з факультету, і нас, кількох єврейських студентів, обплювали, і якби поліція не врятувала нас від натовпу, я б тобі сьогодні цього не розповідав); я сказав, ми намагалися зробити все, щоб ти не почувалася окремішньою, щоб не сказати таврованою, тому ми тебе не виховували в релігійному дусі, і мені здається, що крім тих тістечок, які тобі мама пекла раз на рік, ти не дізналася про жоден обрядовий чи релігійний церемоніал, який би відрізняв тебе від Ілонки Кутай чи від Людвіґи Фукс, чи від сестер Мілетич, чи якоїсь іншої твоєї шкільної приятельки; я мушу визнати, що не знаю, чого і як навчала тебе мати і що казала тобі про все це (з огляду на те, що її мати, тобто твоя бабуся, була католичкою і виховала її у своїй вірі; я мушу виправитися: сказав, що батьки твоєї мами жили в ґетто: це стосується твого діда по мамі), і зовсім не має значення, як ти молишся Богові, тому (мабуть) і не дуже тим переймався, і ні твоя мама, ані я, як ти могла переконатися, не надто переймаємося формами та обрядами. Отже, я сказав, що ти та Ілонка Кутай молитеся одному Богові, але хотів би тобі пояснити, що маю під цим на увазі, хоча вже й дещо розтлумачив, коли ми читали Біблію; знову кажу, що не знаю, як тебе навчала мама і що ти про все це дізналась у школі (я у твої роки — здається мені — вже поставив питання Бога і вирішив його у свій спосіб — та зараз це не має значення), але хочу сказати, — тому й покликав тебе на розмову, — що мій Бог (хотів сказати це тобі одразу, а тому вдався в оте заплутане пояснення про релігію та кров, бо ж ти мій єдиний спадкоємець, маю на увазі, моєї крові, так само як і твої майбутні діти…), мій Бог є лише інкарнацією правди, і людинолюбства, і доброти; і надії»; — а вона слухала, не відаючи, чи відповідати йому і що йому відповідати, чи все ж сказати йому, що вона теж відчуває в собі якогось такого Бога, але не зуміла б дати його визначення не лише тепер, а й, може, ніколи в житті, якби він їй не сказав; «…один Бог, який так називається, бо його так назвали люди, тож хай так буде, але той Бог навряд чи щось інше, ніж певного роду симбіоз тих принципів, щоб не сказати добра і чеснот, які я тобі перелічив, і ще кілька подібних атрибутів, які приписують Богові; лише мій Бог, здається мені, красивіший і ліпший (бо все ж кожна людина, кожна людина, яка вірить у свою порядність, має і повинна мати свого Бога), і коли я кажу чи лише думаю Боже, поможи, я думаю про себе: Будь справедливий, Будь людинолюбцем і: Май надію на доброту свою і ближнього свого»; — а вона все це запам’ятала і того вечора закарбувала собі у свідомості, навіть не відаючи, що тоді витворила в собі ідентичного Бога, який був ніким іншим, як батьковим словом та інкарнацією, і треба було її батькові ніколи більше не повернутися (відразу наступного дня під час облави його кинули у Лампелів підвал, а пізніше в Дунай), щоб вона збагнула, що саме він хотів їй сказати і що мав на увазі, коли говорив про «кров, яка вічна, мов вода, лише густіша і не така прозора». — І зараз вона раптом — не без остраху — зрозуміла оті темні натяки, якими тато хотів їй пояснити значення тих часів, коли відчувається «вічність крові та моменту». Це те саме відчуття, що проймає її до нутра й зараз, поки дитя, припавши до неї, смокче груди, а момент набув густоти вічності та крові; велика мить, в якій перетинаються матиці минулого, майбутнього і теперішнього.

«Жано, — сказала вона раптом, — ти віриш у Бога?» Тоді замовкла, бо їй здалося, що Жана не почула. Минуло кілька митей, поки та відповіла:

«А ти? — а тоді, оскільки й вона відповіла не відразу: — Ти віриш у Бога?»

«Не знаю, — сказала вона. — Поки у мене не було дитини, я не думала про це».

«А тепер?»

«Тепер хотіла б повірити в нього. Саме сьогодні вночі хотіла б повірити в нього»; а тоді із неї заговорив батько: «Думаю, в якогось мого Бога»; потім пауза і гідна тиша, в яку увірветься той Бог, майже втілений в образі якоїсь осяйної дитини: «Однакової кількості надії, добра, милосердя, любові…»

«…і ненависті», — сказала Жана.

Вона ледь замислилася, ніби змірює шаблю в руках того малого Бога-фетиша, що його витягла зі своєї крові, і сказала:

«Так. І ненависті».

Тоді Жана, наче й сама бачила оте кумедне осяйне божество, яке вгинається під велетенською шаблею надії та ненависті, мовила:

«Що ти сказала б, якби знайшла того самого Бога на вустах (а може, й у свідомості), скажімо, доктора Ніче? Чи оберштурмбанфюрера Гірша?»

«Неможливо! — відказала Марія. — Це лише мій Бог! І більше нічий»; тоді виправилася, але так, ніби це не коректура, а просто доповнення тієї ж думки: «Може, ще моїх батьків… І моєї дитини».

Тоді Жана сказала: «Повтори», — і вона знову змішала майже однакову кількість грудок тієї землі, яку викопав ще її батько, щоб сотворити за своєю подобою Бога, перед яким вклонявся: однакову міру надії, добра, милосердя, любові і… «Ненависті!» — повторила вона. А Жана знову додала:

«І страху».

«Хай буде, — сказала вона. — Хіба це й не твій Бог? Скажи!»

«Ні! — сказала Жана. — Ні. Дякую. — Тоді додала: — Той Бог надто за моєю подобою. Розумієш? За моєю подобою».

«Бог надії і любові, — сказала Марія. — А якого ти б хотіла?»

«Ніякого! — сказала Жана. — Надію і любов — без Бога! Щоб не потрібно було молитися і дякувати нікому… І щоб не був за моєю подобою. Бо міг би тоді бути схожим і на доктора Ніче. І на Гірша. Красно дякую!»

«Добре, — мовила Марія. — Мого Бога звати Ян. Моє дитя».

«Très raisonable Dieu![4] — сказала Жана. — Помолімося!»

9

Але ще перед тим як її думка змогла цілковито полинути в майбутнє та оминути цю вузьку смугу нічиєї землі, тих кілька годин, ще перед тим як вчути сморід розпаду органічної матерії, вона відчула, ледь повіривши у це, — бо ж у думках була вже далеко в майбутньому, — присутність Полиного трупа. І це закинуло її, а вона навіть не усвідомила, далеко назад, так би мовити, до прапочатку, повернуло її з майбуття, в яке уже було зробила крок її думка через жирну лінію нічиєї землі. Тим, що її повернуло назад, навряд чи був якийсь запах, радше відчуття розпаду, якесь бриніння флюїдів, а може, й просто усвідомлення того, що в кімнаті труп. Пригадала тоді того старого, давно, на Дунаї.

«Вибачте, вибачте», — шепотів старий, спершись ледь не усією вагою на стару, яка дивилася радше в порожнечу, ніж у напрямку зеленої облущеної загорожі. І пригадує таке: повернулася з Дунаю, і не знайшла нікого, і все зрозуміла. Взяла кілька сукенок та альбом з фотографіями, взяла навіть зв’язку вітальних листівок і любовних листів, і вийшла спустошена надвір, і попрямувала до тітки Лели, і не звертала уваги ні на кого і ні на що, ні на поліцію, ні на трупи в снігу, а просто йшла зі своєю малою картонною валізою в посинілих руках; а потім увійшла до тітки Лели і поставила валізку на стіл, відімкнула замок і дала тітці Лелі альбом, а тоді побачила пана Розенберґа-молодшого, якого — якщо не помиляється — бачила в строю на Дунаї.

Коли вона увійшла, тітка Лела сказала:

«Соломоне, годі»; а оскільки той і далі вів, ніби не чує: «Заради бога, Соломоне!» — але він і далі говорив, дивлячись у порожнечу, а її не покидало враження, що все це слухає хтось інший, а не вона, хоча майже все, що чує, бачила кілька годин тому на Дунаї на власні очі: стояла поблизу пана Розенберґа-молодшого. Принаймні так їй здається. У строю по четверо, як у часи літньої спеки, у черзі в душ. Вантажівки все ще прибували. Коли черга попереду посувалася вперед на крок-два, хтось штовхав її у спину і вона наближалася до зеленої облущеної загорожі. «Надійшла їхня черга роздягнутися, — провадив далі пан Розенберґ. — Того старого і старої. Голі зморщені homo sapiens з обвислими грудьми і набряклою синьою шкірою від старості та морозу. Отак без одягу і без біжутерії, якими homo sapiens відрізняється від інших, менш розвинених видів тварин, цілий стрій врешті мав примітивний і допотопний вигляд, лише поодинокий золотий зуб у щелепі стримів, як прихований знак цивілізації, або ж (рідше) якась сережка, але це речі не такі важливі, щоб створити якусь посутнісну різницю між видами чи окремими особами, бо ж завдяки праці людська рука стала такою вправною (досить пригадати Торвальдсенового Христа, Леонардову Мону Лізу і віртуозів-скрипалів, яких було чимало серед євреїв), що вона, тобто людська рука, у змозі стерти ту різницю за допомогою звичайнісінького ножа, але це не те, про що я почав, а оті старі (здається, це були Беми, аптекарі, ви, мабуть, їх знали)», — а вона пригадала, як старий шепотів: «Вибачте, вибачте», немов заведена стара шарманка, і як довкола нього ширився важкий кислуватий запах, наче від трупа, а потім в її думки знову вплівся голос пана Розенберґа, який казав, що, мабуть, у старому вже давно все примирилося зі смертю, але він (тобто старий) і сам не міг зрозуміти, звідки у ньому той органічний спротив, те, що біологічно не здатне примиритися зі смертю, а виривається, пручається і випромінює якийсь сморід і виділяє соки, мов у тих тварин, які, опинившись у небезпеці, випускають отруйні запахи, «немов у ньому прокинулась якась ембріональна тварина, що перемагає і свідомість, і саму людину, а оте вибачте старого було не словом вибачення і сорому, а радше розпачливим словом обурення тією розбудженою твариною; бо коли свідомість, за якимось своїм складним, майже математичним розрахунком, примиряється зі смертю і приймає ніщо, то оголена і покинута тварина починає боротися за своє виживання і за свої права на життя (своїми засобами, звісно) і перемагає, бо свідомість капітулює перед смертю за якоюсь своєю логікою, і це не логіка тварини: тварині невідомі складні закони ймовірності, тож смерть її не стосується — вона хоче лише жити і нічого більше»; і тільки тоді вона зрозуміла, чому довкола старого чувся кислуватий запах тварини й екскрементів, і тоді знову почула голос солдата:

«Цей смердить, як холера», — і побачила, як солдат із цинічною учтивістю, майже по-лакейськи допомагає старому звільнитися від своїх замащених штанів, старої чорної безрукавки і сорочки з твердим накрохмаленим комірцем. І в старого видно було лише білки, заки шепотів: «Вибачте, вибачте», немов казав «lama, lama…», і вона чула, як те «lama» віддаляється разом зі старим, який відходив від строю трохи ліворуч, хитаючись, усе ще спираючись на стару; тоді вона приготувалася почути постріл, але не почула нічого і знову розплющила очі та глянула ліворуч, туди, де завмер голос, і побачила, як він, голий, згинається над снігом, і зрозуміла, чому він відійшов від строю; старий присідав у снігу, видно було лише його голову і синю спину.

«Як ти думаєш, — запитав молодий вояк, — чи мамуся підітре його, коли він випорожниться? Гарненько підітре грудкою снігу. Це буде достобіса смішно».

«Закладаюсь, що ні», — сказав вусач і простягнув долоню. Тоді перший вояка переклав рушницю і хотів було вже простягнути руку, але в останню мить передумав:

«Твої руки зжиділися, — сказав він, — але згода: ставлю на так», — і вона побачила, як на темно-брудному тлі снігу в його руці загойдався жовтавий металевий предмет, підвішений на чомусь, — не потрібно було навіть вгадувати, що це ланцюжок, — і так само, навіть не глянувши, знала, що гойдливий шматочок металу — це годинник.

І пам’ятатиме: як хтось інший у ній дивився на все те (потроху поринала в якийсь летаргічний сон і вже майже не відчувала холоду): як за кілька метрів попереду виринає зі строю молода жінка і майже відразу — темна піна дівчачого волосся, потім — як жінка схиляється над дівчинкою і знімає вовняний джемпер через кучері, які ще хвильку буруняться, а потім — як білий джемпер летить короткою дугою в купу на чорні штани і безрукавку старого, а потім світла блакитна поплінова сукеночка, легке падіння панчіх і зіслизання з купи дрібненьких черевичків, а тоді тремтіння жінки, яка бере дівчинку на руки, ніби затуляючи свою наготу. Врешті уповільненим невпевненим рухом жінка підіймає зі снігу свою червоно-синю ногу, але до того як робить крок, обертається всім тілом, мов на рухомій сцені, міцно притискаючи до себе дитя і затуляючи його руками, і питає якимось хриплим, але не тремтливим голосом: «Прошу ласкаво, коли… дійде черга? Моя мала… застудитися», — тоді вояки обмінюються двома-трьома поглядами, і вона бачить, як нахабний голобородий вояк низько вклоняється, майже торкнувшись чолом снігу та жінчиних синіх ніг, і чує його писклявий голос:

«Дійде вчасно, прошу пані. Буде для малої жидівочки tea, багато tea. Всенький Дунай, прошу пані»; тоді багатоголосий вибух стримуваного солдатського сміху, тоді укуси тих роззявлених від сміху ротів на жінчиному обличчі, з якого шар за шаром відлущуються червоно-синя і блідо-зелена фарби, а тоді знову легкий поворот жінки і крок снігом, мов на рухомій сцені. І лише тоді, в тітки Лели, слухаючи тихий і монотонний голос пана Розенберґа-молодшого, вона почала розуміти все і бачити все, навіть те, що відбувалося за десяток метрів перед нею, за зеленим облущеним парканом:

Всередині, за два-три метри від кабін, у кризі прорубано ополонку, а через неї перекинуто дошку (то була дошка зі старого трампліна); час від часу цивільний (то був сторож пляжу), коли дірка забивалася, проштовхував трупи під лід великою тичкою; бачила навіть те, що зараз вперше почула від пана Розенберґа: навіть і це пережила — може, тому, що знала Кенєрі:

«Знаєте Кенєрі? — запитав пан Розенберґ, не дивлячись ні на тітку Лелу, ні на неї, ні на кого іншого живого, а кудись у закрижаніле скло і на розбиту кригу на Дунаї. — Його знає кожен у цьому кварталі: общинний шкуродер Кенєрі. Навіть не знаю його імені. Всі кличуть його за прізвищем. Ось, той Кенєрі став персоною номер один. Розумієте: у людини вже був готовий фах», — а вона згадала вовчу щелепу і жовті брудні зуби, мов у коняки, і щетинисте підборіддя, і рідкі вусики, і приліплену до вуст запалену цигарку, тоді він казав її мамі: «Що поробиш, ремесло як ремесло» (це було два-три роки тому): Дінґо не повернувся додому до обіду, а в обід, вони саме сіли обідати, почули його скавчання, і мама сказала: «Це Дінґо!» — і встала подивитися, у чому річ, а тоді у дверях з’явилася вовча паща з недопалком на нижній губі, і сказала: «Треба було за ним стежити», і додала: «Ще штраф заплатите», а відразу по тому — жовто-брудні зуби, мов у коняки, й оте «ремесло як ремесла»; тож вона могла побачити все те, що бачив пан Розенберґ-молодший, який уже дістався за зелений облущений паркан, і могла уявити майже так само, як і він, обличчя зі щетинистим підборіддям, коли Кенєрі вдавлював черевиком у сніг шию жінки (і вона подумала, що це саме та жінка, яка роздягалася після старого), і на місці, де було колись обличчя (якого вже не пригадує), могла побачити страшну пляму концентрованого жаху — там, де донедавна були очі, — і риси обличчя, закуті морозом, мов ото коли бронза вкривається зеленою патиною у виїмках; і все могла відчути, мов на своїй шкірі: як юнак (судячи з вовчої щелепи, син шкуродера) притримує майже мертву жінку за ноги, і жінку, яка пручається, мов зарізана курка, коли зубці пилки врізаються у її плоть, і як чоловік каже «пр-р-р», і як гарикає на сина «тримай, бовдуре!», і як юнак стискає зуби й притискає ноги жінки, як чоловік відводить пилу трохи назад, а потім уперед, а потім, коли сталь знаходить шлях між двома хребцями у спині, сильно шарпає зубатий інструмент на себе, і як пила м’яко заковзала, розриваючи кишки і плоть, порскаючи та проливаючи з обох боків у сніг потоки крові. Потім — як чоловік знову визвірився на юнака: «Відпусти бестію, ноги без голови не втечуть», — і як Кенєрі-молодший все ще притискає ноги жінки, а його тіло корчиться і трясеться, як чоловік оторопіло витріщився на нього і знову люто вишкірив свої брудні кінські зуби: «Та що з тобою, телепню! Чи ти не звик до крові, чи тобі шкода жінки?» І як штурхнув юнака держаком пили, і як той раптом випустив ноги жінки, і завалився у сніг на живіт, і занурив свою велику кучеряву голову в біло-криваву снігову кашу; а по тому — як юнак здригається від плачу, а чоловік каже: «Треба дати лад ще кільком, а тоді порозмовляємо», а згодом примирливо і повчально: «Легше пиляти, ніж розбивати лід», потім — як юнак поволі і лінькувато, не підіймаючи голови (лише грудки снігу в темному волоссі), випрямляється, як втирає долонею ніс і знову хапає ноги нової жертви, скрегочучи зубами від напруження, тимчасом як чоловік, штурхнувши ногою розполовинене тіло в ополонку під кригу, знову береться за свій інструмент; чула навіть ту мелодію, яку вітер доносив з лівого берега Дунаю, і відчувала, як кожен оберт грамофонної пластинки залишає на ній криваві укуси сталевої голки: вальс На прекрасному блакитному Дунаї досі був у моді; а тоді раптом тітка Лела стала перед паном Розенберґом і потрусила ним, зазираючи йому в обличчя:

«Досить, Соломоне, заклинаю тебе! — а тоді, коли він подивився на неї відсутнім поглядом: — Не треба, Соломоне, не продовжуй», — а тоді вона сказала так, що й сама здивувалася зі свого голосу:

«Я все це й сама бачила», — і хотіла оповісти тітці Лелі, як то було. Пригадує: чоловік з юрми, яку загнали на подвір’я будівлі общини, обрав одну грудасту дівчину з ластатим носом і наказав їй піти з ним «на додатковий огляд», але тоді з’явилась ота третя особа, очевидно, тато дівчини, і сказав, що він теж піде з ними…

«Тримати нам свічку?» — сказав той і копнув його в живіт, а чоловік упав на коліна; тоді підбігло двійко цивільних і повалили його ударами в сніг. Один наступив ногою на горло, інший намотав вуса на палець і шарпнув щосили, відірвавши одним рухом, кров бризнула на сніг; чоловік скрикнув і спробував звільнити шию з-під чобота, але тоді чоловік усім тілом навалився на шию; тоді отой перший вийняв короткий багнет, що носив на плечі на цивільному пальті, який ледь сягав до стегон, і відрізав чоловікові ніс, і кинув кривавий відрізок перед натовпом: «Це вам пересторога, щоб не пхали всюди свого носа», — гукнув він. Той, що схопив дівчину, вже дотягнув її до сходів, на яких стояв кулемет, націлений на натовп, і ще вона бачила, як дівчина пручається і хапається за сніг, а потім — як гола і виснажена похилилася, мов знепритомніла, потім — як чоловік скидав ремінь з пальта, а вона крикнула і кинулася до натовпу, але чоловік замахнувся ременем і перекинув його їй через голову: «Хіба ми ще не змирилися, — сказав, — зовсім не змирилися з долею», — однією рукою стискав ремінь довкола шиї, а другою викручував їй руку, а босі ноги притискав черевиком. Вона спробувала звільнити шию з петлі, але чоловік притягнув ремінь, і вона впала в сніг, потім перекинув її на спину і силою розсунув їй коліна, як ото коли голими нігтями відкриваєш мушлю; — і потім: як чоловік випрямляється і припинає ремінь до короткого сірого пальта, і як вклякає коло дівчини і виймає багнет, і те, чого не бачила, але зрозуміла: як лівою рукою стискає щоки, поки щелепа не розкрилася, і як двома рухами розрізає з двох боків рота до вух, і як гатить руків’ям по золотих кутових зубах, поки ті не витряслися йому в долоню: голова зяяла, мов почварна риба-людожер; розуміла і те, чого не бачила: для сережок не потрібен був багнет: коли матерія замерзає, то стає крихка і легко рветься.

Але не розповіла тітці Лелі. Лише повторила сказане трохи раніше: «Я бачила все це сама, тітко Лело. Пригадую все: десь із лівого берега вітер доносив мелодію того вальсу: тра-а-а-а-ла-ла-ла, тра-ла-ла-ла».

Тоді відчула, як тепла волога дісталася її шкіри, пройшовши крізь пелюшки, в які сповила дитину, і це повернуло її у час теперішній, що вже наступної миті знову стає минулим, чи в майбутнє, і сказала в темряву:

«Чи не час це зробити?» І не чекаючи на відповідь: «Підготувати Яна».

І ще до того як Жана справді змогла відповісти, вона почала розвивати пелюшки дитини.

10

Тоді знову загорнула дитину в пелюшки, які висушила на собі. Потім відірвала з Полиного простирадла невеликий шматок і витерла з себе вологу. Сповила дитину в покривало й обв’язала кілька разів вузькою смужкою полотна. Знову сіла на солому, спершись спиною на холодну стіну барака; чула лише далекий гуркіт гармат і шурхіт соломи на Жаниній лежанці. Тоді подумала Мушу рахувати. Тридцять — це пів хвилини. Шістдесят — хвилина. П’ять разів по шістдесят… Скільки це, п’ять разів по шістдесят? Байдуже. Макс ось-ось подасть знак. Дитина ще спить. Відчуває тепло її м’якого ротика і теплий, мокрий язичок на своєму соску. У темряві відчуває механізм свого серця, який, у ритмі крові, закачує білу пінисту рідину в теплий маленький кружечок, що впився в її сосок, мов п’явка. Марія відчула близькість Жани ще до того, як та її торкнулася. «Зараз станеться коротке замикання», — сказала Жана. Вона дозволила Жані допомогти їй випростатися, хоча їй здавалося, що та хотіла лише взяти дитину. «Ні, — сказала, — я можу й сама», але коли випросталася, відчула, що заточилася, і всім тілом, не випускаючи дитини з рук, сперлася на неї: «Думаю, я зможу сама». Вже були коло дверей, коли почула ледь чутний шепіт: «Роззуйся», а тоді: «Дай мені Яна», — і вона намацала в темряві Жанині руки, простягнені до неї і дитини, дала їй згорток, і коли відчула, що дитя всією вагою вилилося з її обіймів, прийняла руки. Спершись плечем на стіну, визула один черевик, потім перенесла вагу на другу ногу і зняла другий. Не випускаючи з лівої руки важких баканджів, простягнула руку в темряву до Жани, намацала грубе покривало і пов’язані поверх нього напівмокрі полотняні стяжки, за які і взялася. Відчула, як Жанина рука шукає щось у темряві, і відразу по тому — як з її руки зникає вага цокулів.

Коли прочинилися двері, відчула, як із коридору нагло повіяло холодним повітрям. Завіси на дверях заскрипіли ледь чутно — так тріщить дошка від морозу в тиху ніч. Відчувала на собі Жанину руку. Жана йшла попереду. Попід стіною. В одній руці тримала її (Маріїні) баканджі, а свої, зв’язані, перекинула через другу руку, якою торкалася Маріїної руки, що лежала на дитині.

Рухались безшумно, ледь дотикаючись плечима до стіни. На густому полотні ночі не видно ані тріщини. Це через замикання. Зазвичай тут, у глибині коридору, горить лампочка. Відчувала, як Жана торкається ліктем шершавої поверхні невидимої стіни і як ступає нечутно, мов кіт, заки вона, незважаючи на зосередженість і зусилля, волочить босі ноги по холодному бетону та по вологих дошках, ступаючи невпевнено, ходою обережної людини, наляканої жінки, а не ходою кішки, як Жана. Але однієї миті, коли їй вдалося роздивитися себе, Жану і дитину на руках, коли мимовільно стала й учасником, і спостерігачем (як ото коли письменник об’єктивізує своє особисте переживання ще перед тим, як взятися за нього як письменник), вона раптом побачила себе з відстані, доволі великої, щоб одним поглядом охопити і себе, і Жану, і дитину, але й доволі близької, щоб залишитися, принаймні на мить, лише об’єктивним спостерігачем, побачила, як біліють їхні тіні на темному тлі ночі: привиди, що рухаються цвинтарем. Такому відчуттю сприяла і німота кімнат, невидимих і нечутних, які зяяли по обидва боки коридору, мов домовини, викопані в темній, густій стіні ночі. Жодного шурхотіння соломи. Немов у кімнатах одні трупи. Полі. Однісінькі Полі. Тоді відчуває майже фізичну присутність смерті і темно-зелені синці на плоті ночі. І раптом — звідкілясь запах вітру і ночі, що проникав у якесь прочинене, невидиме у хмурій темряві вікно або крізь якусь тріщину у склі чи стіні, і вона відчуває, як вологий крижаний вітер задмухав на неї якоюсь новою тишею, тишею, що має інший смак, запах і насиченість, аніж ота густа тиша цвинтаря, що залишилася за спиною: тільки тепер вона відчуває і молочно-тужливу свіжість дитячих вуст, і кислуватий теплий запах сечі, і ще: свіжий подих ночі та хмар, і невидимих зірок, запахи, що прорвалися, мов легке світло, в її подразнені та від постійного кровообігу надто сприйнятливі відчуття. Тоді вони різко повернули праворуч, і вона подумала, чи, бува, Жана не помилилася, але не сказала нічого, бо тієї миті більше довіряла Жаниній спритності, ніж своїм власним відчуттям. Тоді Жанина рука перестала стискати її, тож вона зупинилася, мов закам’яніла. Без компаса. Заплющивши очі. За тихим скреготом зрозуміла: Жана підняла дошку. «Тс-с-с», — сказала Жана трохи пронизливим, ледь чутним шепотом. Тоді знову стиснула її, і вона переклала для себе: «Стій». Але Жана потягнула її донизу, і вона вклякнула і зігнула голову. Зрозуміла: рефлектор над їхніми головами вже вигравав нечутну гаму одноманітних тонів до-ре-мі-фа-соль-ля-сі-до, і на протилежній стіні вона могла бачити, як грають його пальці шпаринами, мов білими клавішами, і як це звукове світло наближається, поступово перетворюючись на інтенсивне і нервове фортіссімо, від чого їй аж сперло дихання. Лежала, притулившись до стіни, між Жаною та дитиною, на самісінькому краєчку отвору, зробленому в підлозі барака. Темна чотирикутна пляма, наче розкрита могила. Дві-три косі тіні дощок. Все це миттєво з’явилося і розчинилося в темряві, що стала ще густішою. «Подай мені дитину, коли я спущуся», — сказала Жана, а в ній озвалося відлунням Подай мені дитину, коли я спущуся! Подай мені дитину, коли я спущуся, потім чула, як труться одна об одну дошки, які посуває Жана, потім її тремтіння і легкий удар, коли торкнулася долівки. Тоді намацала край отвору і нависла над невидимою порожнечею. Звідти — Жанине дихання. Підняла дитину, нахилилася над тим диханням й одразу відчула, як вага, що тягнула її руки долі, раптом зникла, немов спустила її в прірву. «Вважай, не перекинь дошки», — сказала Жана знизу, з якогось дивовижно могутнього низу, що давав їй під ногами тверде опертя вологої землі, заки вона ще була на слизьких і хитких театральних дошках. Спершись на обидва лікті і трохи розгойдавшись, вона на хвильку завагалася. Відчувала, що кожен рух тепер має доленосне значення не лише для неї, а й для Яна і для Жани. І навіть для Якоба. Навіть для нього. Повиснувши над тим отвором, що відділяв їх від одного світу і від одного часу, від одного періоду історії та долі, вона знову відчуває, сама не відаючи цього, щільність часу, що несе майже відчутну на дотик матицю, в якій викарбовуються минуле, теперішнє та майбутнє на цупкому тримежів’ї часу: темне і фіксоване минуле, зоране вузькими смугами світлих моментів і величезними просторами, всіяними кістьми і могилами (не лише тими, що залишаються безпосередньо за її спиною, а й усіма могилами, що їх носить у своїй пам’яті і в своїй крові, навіть тими невідомими, з сімейного альбому); хистке і миттєво народжене теперішнє, що пробивається крізь тріщину минулого і, щойно народившись, потопає в незвіданій темряві майбутнього; майбутнє, що завжди стоїть, мов тверда опора землі, перед хисткою миттю теперішнього, майбутнє невідоме і безмірне, залежне від безлічі чинників, що розмивають і розбивають рамки. Тоді думає Поля, мов читає напис на могилі, в якій поховано минуле, а потім думає, немов зблиснув невиразний промінь майбутнього: Чи Жана сховала дитя? — Здригнулася, як здригається людина, коли заступає ногою на уявну сходинку, якої немає: долівка була за кілька сантиметрів під її ногами. Якби випрямила пальці, могла б торкнутися ногами землі. Але вона боялася, що її розшнуровані черевики злетять ще до того, як торкнеться підлоги. І ще думала, як пом’якшити падіння. Тому тримала ступні разом і на якійсь уявній горизонталі, паралельній до долівки, що видавалася їй у темряві глибокою прірвою, в яку треба зіскочити з якоюсь ледь не акробатичною спритністю. Ніби стрибає прямісінько в серце майбутнього. Перескакуючи через теперішнє.

Відчула тільки різке муляння цокулів. І це було все. Але відчуття, — а воно прийшло відразу після того, як опинилася на твердій поверхні, — що по такому довгому часі кожен крок вона робить за своєю власного волею, без наказу і нагляду (попри страх і невидиму зброю), сповнило її такою легкістю, що більше не відчувала ні важких цокулів, ні ваги своїх кроків. Навіть страху майже не відчувала. Чи принаймні не такого страху, як досі: страху перед подіями, що коловоротять нею без крихти її участі. Це той страх, подумала вона, який відчувають чоловіки. І Жана, звісно. Вона це називає активний страх. Це щось зовсім інше. Принаймні один важіль подій у твоїх руках.

Лежали, притулившись до ледь-ледь розм’яклої вологої землі. Дитя лежало між ними, і в її голові промайнула думка, що воно й не відає нічого зі всього того, що діється довкола них і в них; воно лише відчуває вологу і студенисту пляму в тому місці, що ледь стримить зі шмаття і де є носик, мабуть, трохи почервонілий і зарум’янений від морозу, і ще: солодко-нудотний і густий, клейкий смак теплого молока у своєму ротику, і якесь неясне та невиразне погойдування. Тоді вона відчуває на вустах і на обличчі тверду зрошену землю і її крихкий смак, і майже невловимий, але густий запах землі, який майже не вловлює орган нюху, лише відчувають язик та утроба: хрустить на піднебінні та скреготить під зубами, а пори шкіри вбирають у себе, а тоді починає текти в крові, яка стає від цього густою і міцною, мов від вина. Але вона не думала про це; то були лише темні, інстинктивні відчуття утроби, коли вона лягла і відчула на вустах смак землі.

Водночас відчула на собі Жанину руку і її ледь чутний шепіт: «Вважай, щоб дитина не заплакала», — і далі: як Жана вовтузиться, і ворушиться, і хекає. Тоді вона притискає до себе дитину і рушає за Жаниним диханням, повзе на колінах (як самки деяких тварин носять своїх дитинчат, коли ті в небезпеці), схиливши голову і відштовхуючись лівою рукою від землі. Час від часу здіймає голову, немов нюхає і немов досліджує темний простір, що стелиться перед нею. Відчуває над своїм чолом невидимий простір неба і широту вільної свіжої ночі. Не хотіла бачити, що діється в неї за спиною, там, де має бути рефлектор. Рухалася крізь темряву вперед, повзла за Жаною, немов підіймалася до невидимого небокраю. Немов із самісінької землі й повітря черпала кров і соки. Тоді раптом зрозуміла, що вони дісталися дроту. Жана, мов та кішка, швидко звилася, і вона зрозуміла: Жана по той бік; тоді передала дитину і подумала Ян, Яна я врятувала. Потім зрозуміла, що Жана поклала дитину на землю і підіймає дріт, щоб зробити прохід для неї. Але тоді, ще до того як встигла подумати Важливо, що Ян за дротом, вона з жахом подумала, що буде, якщо дитя зараз заплаче і їх викаже. Тоді дитина почала плакати, а вона щойно пролізла під дротом і здатна була лише подумати Це найважча мить для смерті, й осяяло їх світло рефлектора, і вона кинулася на дитину і притиснулася до неї; ледь чула HALT! HALT! що звився, мов голос самої смерті, лежала напівмертва, очікуючи однією, ще ледь живою частиною свідомості, кулю, що влучить їй у спину, водночас у її розмисел вдерлася думка, народжена у самісінькій утробі; задушити дитину. Ця думка вшпинилася в неї, обпекла їй чоло, а потім згасла на кінчиках пальців ще до того, як вони скорчилися і затисли рот дитині. Лиш коли Жана струсонула її, вона зрозуміла ТІКАЙ! ТІКАЙ! — і майже одночасно в її свідомість прорвалося оте неясне і, на перший погляд, зовсім незначне і порожнє речення, що долинало з віддалі, більшої, ніж та, з якої їй Жана казала ACH! SIE KOMMEN WIEDER PLUNDERN! LOS! LOS! SIE KOMMEN WIEDER PLUNDERN! — а потім відразу, вже зблизька, і Жанин шепіт, який раптом надав усьому сенс МИ ВРЯТОВАНІ, і відчула, як Жанина рука притискає її руку, і зрозуміла: Жана відчуває, що вона бореться з думкою задушити дитину, і до неї ще не дійшло, що вони врятовані, — це вона зрозуміє згодом: коли почувся плач дитини, німці подумали, що вони з ближніх сіл (звідки ж бо в них дитина), хочуть щось вкрасти зі складу (бо відколи прийшли союзники, військо, що відступало, спустошило за собою все, тож голод і зима пригасли, і жінки почали грабувати і відбирати все, до чого тільки діставалися, щоб прогодувати себе та дітей, чиї батьки воюють по всьому світу або ж лежать у братських могилах десь на Уралі чи на Волзі, в Ель-Аламейні, на Балтиці чи Тихому океані…). Але дитина раптом перестала плаката. Раптово, як і почала. Чула тільки Жанине дихання поруч з собою і відчула потиск її руки. Далеке, глухе бахкання гармат. І завивання якогось собаки в нетрях ночі.

Дитина все ще лежала під нею, та коли вона все зрозуміла і коли прийняла руку та звільнила дитя, воно знову заплакало клекітливим, гортанним голосом звільненої тварини, а здалеку їй відповів знавіснілий гавкіт собак і шалена гарматна канонада. Плакала ота мала тваринка в густій темряві ночі, голос її звивався, мов в’юнка рослина, мов стебельце химерної зеленої рослини, що проростає крізь отвори черепів, з-під попелу згарищ, з утроби трупів, а десь далеко їй відповідали гармата, що сповіщали страшну любов народів.

11

Коло баюристого шляху, який у тому місці розходився на два боки, Жана віднайшла зламаний вказівник. Це було третього дня після втечі, якщо не брати до уваги цю і ту першу ніч. Вони були за якихось п’ятсот кілометрів на північний захід від Берліна. Більшу частину шляху здолали на підводах разом з натовпами біженців. Жана хотіла добутися до Страсбурга. Марія ж шукала спосіб дістатися до Польщі і, за домовленістю, чекати там на Якоба.

«Потримай дитину», — сказала Жана і простягнула згорток Марії.

Був свіжий, туманний ранок. Жана збігла високим насипом і перекинула вказівник на спину, мов якийсь труп. Біля заболоченого стовпчика вказівника, тільки-но зрушеного зі свого лігвища, залишився темний фосилізований слід, наче спресована, влежана, зіпріла торішня трава. Марія тупцювала ногами на узбіччі дороги, вдивляючись у літери, прошиті кулями.

«Що там написано? — запитала. — Що там написано?»

Жана не відповідала. Сиділа на камені, схиливши голову, заціпеніло дивилася на продірявлений вказівник.

«Що там написано? — повторила Марія. — Обітри болото. Я нічого не бачу звідси. Знаєш, цей туман нагадує мені…»

Тоді Жана поворушилася і стала на коліна. Голова майже торкалася смугастого стовпчика. Руки звисали вздовж тіла, немов зайві та непотрібні.

«Що там написано? — запитала вона втретє. — Звідси нічого не видно».

Тоді Жана сказала ледь чутно, не підводячи голови:

«Байдуже, що тут написано. Байдуже. Я теж не бачу».

«Тоді продовжимо туди, ліворуч, — сказала вона. — Мені здається, що нам потрібно йти отуди, ліворуч. Ти теж так думаєш?»

Жана знову не відповідала. Лише тіло здригалося.

«Ти плачеш, Жано? Ти плачеш!» — сказала вона.

Тоді Жана рішуче сказала:

«Йди. Йди ліворуч. Думаю, що це дорога… Не знаю куди. Не знаю, як стояв вказівник. Але тобі потрібно піти отією, ліворуч».

«А ти, — запитала вона. — А ти?»

Тоді Жана повернула голову і підняла свою малу руку, що досі звисала, мов непотрібна. Марія подумала, що вона покаже праворуч. Чи кудись у туман, у поля. Але її рука, з трохи зігнутими пальцями, зупинилася на рівні очей, не торкаючись їх. Тоді вона сказала:

«З богом, Маріє! Adieu… І не обертайся; заклинаю тебе: тільки не обертайся. Думаю, нам так буде легше».

Марія все ще стояла на узбіччі дороги. Не тямлячи себе, дивилася, як Жана здригається від плачу, лежачи долілиць. І раптом відчула, як очі застилає пелена і як дитина в руках стає олов’яно важкою… Тим самим рухом, яким хотіла спертися на Жанине плече, вона натомість сперлася на порожнечу і заточилася, повернулася і, в якомусь запаморочливому спалаху болю і снаги, побігла туманною дорогою ліворуч.

У передвечір’я, втомлена і виснажена, вона постукала у двері. Колись це була придорожня корчма. Тепер здавалося, що вона порожня і що важкі дубові двері вже давно не відчинялися.

«Хто там?» — озвався чоловічий голос зсередини.

Вона знову загрюкала кулаком.

«Що ви хотіли?» — запитав той самий голос, тепер уже трохи ближче.

«Прошу вас, відчиніть». Тоді додала: «Я з дитиною».

Двері повільно відчинилися.

«Біженка?» — запитала жінка. Вона здивувалася, коли в жіночому голосі впізнала отой темний баритон, який відповідав їй з-за дверей.

«Я можу допомагати вам у господарстві», — сказала вона. Потім додала: «Поки мій чоловік не повернеться з фронту».

«Гм, — сказала жінка. — Заходьте. І я чекаю на свого. Він в інтендатурі».

«Мій лікар», — сказала вона.

«Так, так, — сказала жінка з сумнівом. — Чую, що Німеччину побрали чорти. Що ви думаєте?»

«А ви?»

«Е, я думаю, — сказала жінка, — що це жиди все зіпсували. Мій чоловік казав, що вони винні у війні. І в усьому іншому».

«Так, — сказала вона, — кожен принаймні подавав цвяхи».

«Які цвяхи?»

«Коли розпинали Христа, — пояснила вона. — Так написано в Біблії».

«У Біблії такого немає», — сказала жінка.

«Тоді десь в іншому місці», — сказала вона.

«Ви протестантка?»

«Так, — сказала вона. — По мамі. Мій тато католик». Тоді додала: «…був. Загинув на Східному фронті… Його вбили жиди».

Жінка запалила блимкотливу керосинову лампу і поставила її на стіл. Потім принесла старе крісло та примостила біля плити.

«Покладіть дитину, — сказала вона. — Зараз я розпалю. Тоді поговоримо».

Потім принесла старі дубові двері і з шаленим грюканням почала рубати сокирою.

«Я рідко розпалюю вогонь, — сказала. — У мене немає дров, та й не хочу, щоб мене турбували, коли побачать дим. Так багато тих біженців і жидів. Все летить до дідька». Тоді раптом: «Ви голодні?»

«Ні, — сказала вона. — Я б лише попросила про одну послугу».

«У мене немає грошей, — сказала жінка. — Якщо залишитеся в мене працювати, відкриємо корчму… Якщо все не полетить під три чорти».

«Ні, — сказала вона. — Я не про це. Я б хотіла папір і перо. Чи олівець. Що-небудь. Написати чоловікові».

«Не прикидайтеся святенницею», — сказала жінка. Тоді подивилася на дитину: «Цій дитині немає і пів року».

«Три місяці», — сказала вона.

«От я й кажу, немає і пів року».

«Їй-богу, — сказала вона. — Він офіцер».

Жінка принесла якийсь старий засмальцьований шкільний зошит, списаний рахунками і всіяний кляксами чорнильної ручки. Трохи його погортала, поки знайшла чисту сторінку.

«Ось, — сказала. — Лиш не вдавайте з себе святенницю».

Вона взяла ручку і піднесла папір ближче до світла. Тоді сказала:

«Вибачте. Не можу зараз. Втомлена».

За два-три дні, коли жінка пройнялася до неї довірою і залишала її вдома саму (щоправда, замикала двері зовні), коли йшла до навколишніх сіл, щоб роздобути щось для хати, Марія написала Якобові листа:

Малому три місяці. Удень він спить у старому фотелі біля плити.

Коли пораюся на подвір'ї, його доглядає пані Шміт. Вона досі вважає, що Ян байстрючок. Тільки-но отримаєш листа, відпиши, щоб ми знали, чи ти живий.

Цю адресу я отримала від пані Шміт. Вона мені обіцяла роздобути адреси всіх збірних таборів.

Це був перший лист. За три місяці очікування вона подумала, що Якоб не отримав листа, бо надіслала його без марки. Тоді попросила пані Шміт позичити їй гроші на марки.

«Добре, добре, — сказала пані Шміт. — Дайте мені того листа, я наліплю марку… Лиш не вдавайте з себе святенницю».

«Він вам поверне їх, пані, — сказала вона. — Він лікар. Ми розсталися два місяці тому».

Це було за три місяці. У листі писалося:

Малому шість місяців. Любить їсти черствий хліб. Пані Шміт готує страви, а я подаю гостям. Іноді солдати дають шоколадку для Яна. Пані Шміт трохи розчарована. Не все так, як вона розраховувала.

Якобе, я чекаю на тебе. Ти навчив мене сподіватися.

У третьому листі коротко повідомила, що малому вісім місяців і, як їй здається, він дуже схожий на нього, на Якоба. Вже говорить, але ще не ходить. Він малий феномен. Лист адресовано спеціальному відділенню Червоного хреста і з’єднанням союзницьких військ.

Після чотирнадцяти днів гарячкового очікування вона отримала лаконічну відповідь:

Чекайте на мене. Їду. Любить вас

Якоб.

Поцілувала в щоку пані Шміт.

«Добре, добре, — сказала вона. — Ти все ще вдаєш святенницю».

«Ми не бачилися майже рік з половиною. Уявіть собі: вісімнадцять місяців!»

«Це дрібниці, — сказала пані Шміт. — Мій не пише вже чотири роки. А він не був поганим, повірте мені. Суботніми вечорами ми збиралися в походи. Вранці були на верхівці Гайнкорна. Тоді він розкривав рюкзак. Сьогодні, жінко, будь моїм гостем, казав він. Тоді відрізав два шматочки хліба і робив сендвічі. Потім наливав у склянки пиво з термоса. Спочатку в мою, потім у свою… Ось так, і я не вдаю святенницю».

12

Якоб уже третій місяць лежав в американській лікарні за кілька кілометрів від Берліна. Крім загальної виснаженості та неврозу шлунка, в нього була ще й відкрита фістула на лівому коліні. Рану отримав під час втечі з табору в Оранієнбурзі. Це було в листопаді. За два дні до повної евакуації табору. Все ще не міг їсти і частенько нишком вимінював шоколад на цигарки. Курив багато і приймав снодійні піґулки. Удень втуплювався у стелю і сварився з хворими, які шуміли та грали в преферанс.

«You’re a doctor?» — якось запитав його керівник лікарні. Це було в лютому. У четвертій по обіді, коли лікар Лео обходив хворих, Якоб навіть не помітив, як зайшла лікарська комісія. Лежав, випроставшись на своєму залізному ліжкові, мов на одрі. Дивився на високу білу стелю. Одна рука звисала з ліжка, наче мертвий привісок. Лише час від часу підносив до рота цигарку. Тоді на хвильку заплющував очі.

Лікар Лео повторив запитання.

«Так», — сказав Якоб якось відсторонено, не випускаючи цигарки. Його очі, затуманені сильними дозами морфію, все ще дивилися на облущену потиньковану стелю.

«Загасіть цигарку, — сказав лікар Лео строго. — Колеґа мав би вважати, щоб йому не робили таких зауважень».

Якоб загасив цигарку об підлогу, ледь повівши рукою.

«Звідки у вас цигарки?»

Якоб не відповідав.

«Звідки у вас цигарки?» — повторив лікар.

«До біса цигарки, — сказав він. — Дайте мені споюй. Як зміг, так і дістав».

«Я вам заборонив курити», — сказав лікар Лео.

Якоб знову мовчав. Нервово заплющував очі. Тоді сказав:

«Навіщо все це?»

«Що?» — запитав лікар.

«Все це, — сказав він. — Все це».

Це було в лютому.

Наступного місяця його стан не надто покращився. Фістула перестала гноїтися, але з нервами стало ще гірше. Припинив сваритися з хворими. Лікареві Лео довелося докладати багато зусиль, щоб витягнути з нього бодай слово. Курив і далі багато, але важче вдавалося роздобувати цигарки. Не міг вкладати у це зусилля. Не терпів сонця. Вимагав не підіймати ролет удень, але його не слухали. Тоді почав натягати покривало на голову. Лише вночі втуплювався у стелю. У темряву.

Наприкінці березня лікар Лео порадив йому почати задумуватися над своєю подальшою долею. Не може лишитися в лікарні назавжди. Тільки-но рана загоїться, мусить покинути лікарню.

«Мені тут добре, — сказав він. — Можу припинити курити, — сказав. — Якщо вимагаєте».

«Я вимагаю від вас почати думати, — сказав лікар Лео. — Зайнятися собою… Чому б вам не написати мемуари, наприклад? Про нацистську лікарську етику. Чи щось таке… У вас, напевно, цінний, хочу сказати, автентичний досвід».

Якоб ледь помітно махнув рукою.

«Принести вам письмове приладдя?»

«Ні, — відповів Якоб. — Для чого все це?»

«Ви мусите щось робити. Що-небудь. Хоча б грайте у шахи. Чи в карти. Що-небудь», — сказав лікар Лео.

Не відповідав. Навіть не махнув рукою.

Лікар Лео тоді сказав:

«У вас є хтось? Parents or wife?»

«Нікого», — відповів той. Тоді додав: «І це на краще».

«Виробити вам паспорт? — сказав лікар Лео примирливо. — Що думаєте про це? Про Палестину? Чи Америку?»

«Ні, — сказав він. — Тільки не Палестина… Досить з мене всього».

«Тоді Америка, — сказав лікар Лео примирливо. — Там немає цього».

«Чого?» — сказав він відсутньо.

«Того, чого ви боїтеся: шрамів. Ніхто вас не змушуватиме писати спогадів, — сказав лікар Лео з усмішкою. — Там шрами загубляться у натовпі. Розумієте? Принаймні там є вцілілі жінки. І діти, звісно».

«Добре, — сказав Якоб і повернувся до лікаря: — Погоджуюся, — сказав без волі. — Зробіть мені паспорт, якщо вам так хочеться».

За обіцянкою лікаря Лео паспорт міг бути готовий у середині квітня. Найпізніше — у травні. Якоб трішечки ожив. Оселиться в якійсь затишній місцині в Канаді. Будь-де. Головне — переплисти через Океан. Здавалося йому, що для нього це стане чистилищем.

Одного дня, останнього дня березня, коли прийшов лист від Марії та Яна, він лежав на своєму ліжку біля відчиненого вікна. Голова трохи піднята на подушці. Дивився на гру сонця на білій фарбі на протилежній стіні кімнати. Уявляв, як сонячної та погідної днини великий корабель пливе через Атлантику. Була десь четверта по обіді, безпосередньо перед обходом лікарів. Але перед тим розносили пошту. Всі хворі, навіть ті, на милицях, і ті, на візочках, були на сонячному подвір’ї, де зазвичай роздавали пошту. У кімнаті, крім Якоба, залишався тільки один молодик, який нещодавно пережив ампутацію, і його щойно вночі привезли до палати.

«Лист для вас», — сказав зі сміхом Данієль, намагаючись проштовхати візочок через низький поріжок у дверях. У нього була ампутована нога — жертва Науково-дослідного інституту. Його голос був неприродно писклявим, а волосся випало. Якоб упізнав симптоми насильницької стерилізації за допомогою «спеціальної процедури».

«Вас уже три рази викликали, — сказав юнак, веслуючи великими змахами рук по гладкому паркеті. — Я думав, ви спите… Інакше мали б почути».

Якоб трохи здригнувся, потім байдуже взяв листа і кинув погляд на конверт.

«Данієлю, — сказав Якоб і схопив юнака за руку. Данієль ледь помітно усміхнувся, дивлячись на Якоба. — Чи ти колись бачив, як хтось воскресає?»

Данієль все ще сумно усміхався. «Тоді дивися… Людина спочатку починає плакати… бачиш. Потім відкладає листа. Це як тоді, коли хтось страшенно зголоднів. Не смієш одразу наїдатися. Потім закурюєш цигарку, — сказав і простягнув пачку Данієлеві. — Ось, отак, отак, бачиш… Одного дня так станеться і з тобою…»

Лікар Лео був вражений.

«Як почуваєтеся… земляче? You’re an American… Are you?»

«Прекрасно, лікарю, — сказав Якоб. — Уявляю, як подорожую через Океан… Звісно, не сам… Розумієте?»

«Браво, — сказав лікар Лео. — Але ви знову забули, що вам не можна курити».

«Справді, — сказав Якоб. — Вибачте, я думав, що на палубі трансатлантичного корабля курити не заборонено». Лікар Лео задоволено усміхався.

Надвечір того ж дня Якоб непомітно вийшов з кімнати. Хворі вже переважно спали. На терасі він зустрів лише Данієля.

«З богом, Данієлю», — сказав Якоб тихо і потис йому руку.

«Куди, лікарю?» — запитав юнак.

«Зроби мені одну послугу, Данієлю, — сказав Якоб. — Скажи лікареві Лео, що я прошу вибачення і дякую йому за все».

Юнак, здається, все зрозумів, тому Якоб тільки додав: «Лише завтра. Не раніше. Розумієш… Не раніше».

«Щасливо, лікарю», — сказав юнак і завеслував на своєму возику по гладкому паркеті.

13

(Епілог)

Був паркий літній день, коли Якоб і Марія знову відвідали табір. Янові було шість років. Він був вбраний у короткі білі полотняні штани і світлу сорочку. Це був худорлявий хлопчина з допитливим і трохи переляканим поглядом. У нього була Якобова постава і гарні, інтелігентні очі своєї матері. Незвичайно жвавий і допитливий, зараз він був мовчазний і притаєний, можливо, просто втомлений від подорожі. Але відколи автобус зупинився перед таборовим колом (то був спеціальний туристичний автобус однієї варшавської компанії, що його винайняла спілка колишніх в’язнів з нагоди відзначення річниці звільнення) і коли розпочалися промови і церемоніал, приховані сльози і голосні схлипування, Ян раптом онімів, аж Марія занепокоїлася. Не дочекавшись, поки завершиться церемоніал, а хор відспіває якихось тужливих пісень, серед яких була і Дівчина, яку я обожнюю, Марія потягнула дитину за руку і вийшла з натовпу. Використала мить, коли під’їхав автобус американських туристів і з голосним пібіканням заглушив побожну евокацію Дівчини, яку я обожнюю. Очі колишніх в’язнів табору залив туман докорів через неповагу до чужих страждань і чужих спогадів, а щоб сум’яття стало ще більшим, коли сиґнал автобуса затих, його замінив тріскотливий бас радіо. Якийсь чоловік співав хрипким голосом про те, як гарно жити: C’est si bon… Цього короткого і неприємного непорозуміння було досить, щоб вони втрьох непомітно вислизнули і пішли геть. Марія лиш тоді помітила: Ян тихо плакав. «Хіба мій малий не обіцяв, що буде героєм і не плакатиме?» — сказала Марія. Вона було навіть трохи пошкодувала, що взяли з собою дитину. Хоча вони й вирішили розказати Янові те, що б його не надто потрясло, тепер вона трохи розкаювалася через оті оповіді про табір, дарма що були м’які та прикрашені, мов якась казка. Хотіла витиснути на Яновому чолі тавро мучеництва і любові, те, яке Якоб і вона заробили своїми стражданнями. Але нагорода має дістатися Янові. І вона пишалася тією своєю місією: перенести на Яна радість тих, хто зі смерті і любові зміг витворити життя. Обдарувати його гіркою радістю страждання, яке він не відчув і ніколи не відчує на власній шкірі, страждання, що мусить жити в ньому як застереження, як радість; як обеліск.

У вітринах таборового музею були викладені торбинки та гаманці з людської шкіри. Made in Germany. Дублена людська шкіра, коли її добре висушити, схожа на пергамент. А неописаний, білий аркуш паперу, особливо пергаменту, дражнить людську уяву, бо кожна людина — митець і бажає залишити слід на землі. Можливо, цей факт призвів до того, що Übermensch на анонімній та ідеально білій людській шкірі зазначить свої ініціали і в такий спосіб освідчить свої мистецькі схильності. Ars et artibus, мистецтво і розвага, як проголошував ще старий Горацій, споконвіку було однією з посутнісних ознак кожного бодай трохи вартісного мистецького твору. А любов, як і завжди, — лише стимулятор. Тому не варто дивуватися, що Übermensch, у подобі якогось схильного до мистецтва есесівського офіцера, обрав саме дамську торбинку як предмет своєї зацікавленості. Подарувати якійсь дамі арійської крові ридикюль з людської шкіри — це означає чітко та наочно довести не лише власну могутність і мистецькі нахили, а й без особливих церемоній показати і довести дамі, що людське життя — вкрай ефемерна штука і людська шкіра не така вже й дорога і не така дорогоцінна, як це здається. А якщо на такій торбинці ще витиснути печать митця (отже, людини, якій не чужа метафізика) у вигляді рисунка чи акварелі якогось кітчевого та інфантильного вітрильника з напнутими вітрилами (символ вищих, метафізичних сил) чи якоїсь шаблонної лілії (символ невинності душі і тіла), то ефекту досягнуто повністю. Übermensch тріумфує в любові та мистецтві.

Дві американки з ластатими зморщеними лицями й обпаленою сонцем шкірою у великих крислатих солом’яних капелюхах і в смішних барвистих нейлонових платтях намагалися за допомогою словника відгадати неперекладені деталі про матраци, набиті жіночим волоссям. Різноколірні нюанси перемішаних кучерів, від світлого до рудого і темно-чорного, справляють таке ж тужливе враження, як і золоті корони знаменитих правительок і дів, коли опиняються в підвалі музею чи на місці розбою. Але головною рисою Übermensch є те, що він не сентиментальний і що метафізиці смерті здатен протиставити жорстку й потужну фізику життя; він уміє взяти від смерті майже стільки ж, скільки їй і дарує. Übermensch — це поруга смерті. Він із кісток виготовляє добриво, зі шкіри — торбинки, гаманці та абажури, з волосся — матраци і подушки. Смерті пожертвувано лише випар людського марнославства і ніщоти. «Я вчу вас жити!» — так казав Заратустра.

Потім надійшла група галасливих молодиків у коротких шкіряних штанах на підтяжках. В одного був лисячий хвіст — знак гідності. Зупинилися перед купою окулярів. У тій купі завбільшки з копицю сіна лежали окуляри всіляких розмірів і фасонів. Металеві оправи почала роз’їдати іржа. Ті оправи з тріснутими і розбитими скельцями більше скидалися на гору черепів, аніж на купу старого заліза. Один юнак підніс до очей фотоапарат. Об’єктив вдарився об скло його окулярів. Але юнак залишився сліпим до аналогій і до збігів. Це швидко зауважив Ян. «Чи оті окуляри, — сказав Ян, вказуючи на купу, — такі самі, як у того пана в коротких штанах?» Марія задивилася на мить на світлі волоски на ногах юнака. «Так, — відказала вона. — Такі самі». Знала, що буде далі, тому відразу стривожилася. «То, — сказав Ян, — чому…» Але вона не дала йому довершити запитання, бо боялася відповіді. «Вони зламані, — сказала вона, — тому їх викинули». Юнак клацнув апаратом. Потім дбайливо обтер його оленячою шкірою і прикрив. Тоді присів біля купи. Видно лише його голову. Зняв свої окуляри. Взяв з купи інші, в металевій оправі і з потемнілим тріснутим скельцем. Натягнув собі на носа. Huhu! Ich bin Jude! Ich bin Jude! Потім різкий звук окулярів, кинених назад на купу. Гострий, шпилястий звук скла, що розбивається, змішаний із розперезаним і нахабним сміхом.

«Huhu! Ich bin Jude!»

Якоб зупинився перед вітриною, в якій були виставлені досягнення Центру наукових досліджень Ніче. У пляшечках з алкоголем плавали маленькі ненароджені потвори, чудовиська, що стали результатом штучного запліднення й експериментів. Для дитини це було занадто. Тому вона, мовчки порозумівшись з Якобом, повела дитину далі. Група, яку вів чичероне, зупинилася перед вітринами з маленькими чудовиськами і слухала монотонне й професійно-байдуже пояснення. Коли вона за спиною знову почула голос екскурсовода, смикнула Яна за руку. «Огидна стара шарманка, — промовила подумки. — Вкинеш п’ять марок, і гроші моментально потрапляють йому під язик. І обертається ліниво, індиферентно. Потворна, дурна вавилонська вежа. За п’ять марок». Тоді відчула, що не зможе уникнути зустрічі з тим противним старим шарманщиком. Тому, коли відвідувачі, серед яких був і Якоб, затупотіли ногами і заклацали фотоапаратами, вона випустила Янову руку і мовчки перейшла до іншого приміщення. Хотіла хвильку побути на самоті. (Є миті, коли егоїзм та самотність можуть перемогти любов). Не могла витримати ні голосу екскурсовода, ні кроків тих, хто прийшов на місце страт, як на ярмарок. У кімнаті було прохолодно і напівтемно. Холодне повітря приємно лизнуло спітнілу долоню. Більше не чула голосу чичероне. Це її заспокоїло. Відчула тільки, як крізь відчинені двері в її самоту заходять Якоб і Ян, тримаючись за руки. Навіть не обертаючись, бачила їх обидвох. Дитину і Якоба. Ян дивиться на купу незрозумілих, фантастичних предметів і не наважується нічого запитати. А Якоб тримає його за руку, напружившись в очікуванні запитань і заклопотаний підготовкою відповідей. Домовилися сказати все, що дитина може зрозуміти і сприйняти без страху. Але зараз Якоб волів, щоб дитина нічого не питала. Вона йому все краще пояснить.

Тоді знову почула кроки екскурсовода (у нього була якась чудернацька нерівномірна хода) і його монотонний голос. Це врізалось їй у свідомість разом з думкою, що Якоб перекладає на неї місію задовольнити Янову цікавість. Потрібно вивести дитину звідси, подумалося їй. Потрібно, щоб вони були тут утрьох, самі. Без публіки. І без чичероне. Не потрібно було приїжджати під час сезону. Пізніше. На початку зими. Чи наприкінці осені. Вони жили у Варшаві. Це недалеко. Якоб працював у лікарні. Вона давала уроки німецької.

Тоді почула голос Якоба.

«Маріє, — сказав він. — У мене для тебе сюрприз».

Він тримав прочинені двері. Виднілася лише його голова. У кімнаті все ще було напівтемно. Звідкись долинала музика з радіо. Мелодія їй здалася схожою на оту Дівчину, яку я обожнюю. Але це був лише якийсь марш. Може, вальс.

«Ти плачеш? — сказав Якоб. — Ти плачеш!»

Вона вийняла хустинку і втерла очі:

«Нічого, — сказала. — Так… раптом стало важко… Що ти хотів сказати? Напевно, Ян…»

Якоб був збентежений.

«Так, — сказав він. — Розмовляє з екскурсоводом».

Тоді різко відчинив навстіж двері, і вона побачила Яна з чичероне. Вони стояли, мов перед завісою на сцені. Удвох. Ян і чичероне. Трималися за руки. Коли двері відчинилися, вони вклонилися перед нею, рутинно. Усміхнені. «Дозволь тобі нарешті представити deus ех machina, — сказав Якоб. — Тобто того Макса».

Тоді ті двоє, дитина і чичероне, рушили до неї. Чоловік шкутильгав на праву ногу. Якоб стояв осторонь. І сумно усміхався.

Белград — Герцеґ-Нові,

1960

Інформація видавця

Літературно-художнє видання

Данило Кіш

Псалом 44

Переклад з сербської Олена Дзюба-Погребняк

Художнє оформлення Богдана Давидюк

Головний редактор Мірек Боднар

Редактор перекладу Станіслав Крвавич

Редактор Меланія Франк

Коректор Алла Журава

Дизайн і верстка Ігор Дунець

Підписано до друку 15.10.2022

Видавництво «П’яний корабель»

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців

ДК № 5028 від 21.12.2015

Віддруковано ПП «Коло»

вул. Індустріальна, 8, м. Дрогобич, 8210

Свідоцтво ДК № 498 від 20.06.2001

Примітки

1

Вона помре на світанку! (фр.) — Тут і далі переклад верстальника.

2

Damit genug! (нім.) — Коліна вгору!

Verstehen Sie? (нім.) — Ви їм довіряєте?

Ja, ja, ich verstehe… Aber ich denke es ist doch nicht. Zu klein. Das Becken wie eines Kindes… Aber, insofern, Herr Kollege, denkt sie ist anziehendgenuglich… (нім.) — Так, так, я згоден… Але все одно не вірю. Занадто мала. Таз, як у дитини… Але, оскільки колеґа думає, що це неможливо…

Du, Anschaum! (нім.) — Ти, Аншаум!

3

Первісток Ізраїля!

4

Дуже розумний Бог!

Content

Данило Кіш
Псалом 44

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13 (Епілог)

Інформація видавця

Примітки