Paipers Bims

Mazais Pūkainītis

Bims Paipers

Mazais Pūkainītis

1. nodaļa

Džeks Helovejs miedza acis, oranžā saule žilbināja. Noliecies pār vadības paneli, kas mērīja antigravitācijas lauka ģeneratoru pulsāciju ātrumu, viņš novilka cepuri pār acīm un pacēla manipulatoru vēl simts pēdas. Kādu laiku pasēdēja, smēķēdams īsu pīpi, no kuras bija nodzeltējuši viņa gaišo ūsu gali, un paskatījās uz krūmiem klāto sarkanīgo smilšakmeni, aizas akmeņaino spraugu piecsimt jardu attālumā. Viņš, gaidīdams lomu, pasmaidīja.

- Tas būs brīnišķīgi, - viņš pie sevis skaļi sacīja, kā cilvēks, kurš ilgu laiku bija bijis viens, atrauts no sabiedrības. — Es gribu redzēt šo krāšņumu.

Viņš to darīja šādi vienmēr. Viņš atcerējās vismaz tūkstoš blastera šāvienus, ko uz dažādām planētām gadu gaitā bija raidījis līdz šim, tostarp arī vairākus kodoltermiskos sprādzienus, kuri visi bija līdzīgi un vienmēr savā ziņā atšķīrās viens no otra, pat tādi mazi sprādzieni kā šis. Tika pakustināts slēdzis. Viņa īkšķis atrada izlādes pogu un raidīja radio impulsu, sarkanais smilšakmens pazuda dūmu un putekļu mākonī, kas izlauzās no aizas, mākonim griežoties, iekrāsojās vara krāsā, kad uz to krita saules gaisma. Lielais manipulators, kas bija iekārts antigravitācijas laukā, viegli šūpojās, pret kokiem klabēja krītošas klinšu šķembas un sakrita nelielā strautiņā.

Džeks pagaidīja, kamēr mašīna nostabilizējās, un tad lēnām pārvietoja to uz leju, kur pārkārušajā klintī pavērās milzīga plaisa. Labs šāviens: sabruka smilšakmens masa, saplaisāja krama dzīsla, bet apkārt nebija izkaisīts pārāk daudz. Bija atbrīvotas daudzas milzīgas plāksnes. Pasniedzies uz priekšu ar nagainām manipulatora ķepām, viņš satvēra un parāva vienu no plāksnēm, pēc tam, izmantojot turētājus, pacēla plāksnes gabalu un nolaida to līdzenajā vietā starp akmeņiem un strautu. Viņš uzlika tam vēl vienu gabalu, sadauzija abus gabalus, un tad vēl un vēl vienu, līdz bija apstrādājis visu, ko bija uzspridzinājis. Pēc tam apsēdās, izņēma ar rokām darinātu lādi, noregulēja antigravitācijas pacēlāju un uzkāpa uz platformas. Tur viņš atvēra kasti, uzvilka cimdus un aizsargbrilles, kā arī izņēma mikroviļņu skaneri un vibrācijas āmuru.

Sadauzījis pirmo gabalu, viņš tajā neko neatrada, skeneris sniedza nepārtrauktu viendabīgu struktūru. Džeks ar manipulatoru pacēla gabalu, pašūpoja to un iemeta strautā. Piecpadsmit gabalos viņš atrada pārtrauktu struktūru, kas varēja nozīmēt, ka kaut kur iekšā ir saules akmens, vai kaut kas cits - visticamāk, tomēr kaut kas cits.

Gandrīz pirms piecdesmit miljoniem gadu, kad planēta ar nosaukumu Zaratuštra (pēdējos divdesmit piecos gados) bija jauna, tur bija jūra ar savu dzīvību, ar medūzām līdzīgiem radījumiem. Šīs būtnes, beigušas dzīvi, nogrima jūras dibenā, dūņās, smiltis pārklāja dūņas un spieda tās arvien stiprāk, līdz tās pārvērtās par blīvu silīcija dioksīdu, bet apraktās medūzas pārvērtās cietos oļos. Daži no tiem savādu bioķīmisko reakciju dēļ bija ļoti termofluorescējoši, izskatījās pēc dārgakmeņiem, kvēloja no ķermeņa siltuma, uz kura tika nēsāti.

Uz Zemes vai Baldura, Freijas vai Ištaras viens pulēts saules akmens bija nelielas bagātības vērtībā. Pat šeit tie atnesa ievērojamus ienākumus Zaratuštras kompānijai, kas tos pārdeva tādiem, kuri bija spējīgi nopirkt. Turpinot darbu un gaidot rezultātus, Džeks izņēma no kastes nelielu vibrācijas āmuru un sāka uzmanīgi atskaldīt akmeni ap ieža svešu ieslēgumu, līdz kramā parādījās plaisa un atklāja gludu dzeltenu elipsoīdu puscollas garumā.

- Bagātība tūkstoš solu vērta, ja tas vispār ir ko vērts, - viņš komentēja atradumu. Prasmīgs sitiens šur, cits tur, un no krama izsprāga dzeltens olis. Džeks paņēma elipsveidīgo oli un paberzēja to starp cimdotajām plaukstām. – Šķiet, ka tas nav tas. "Viņš paberzēja stiprāk, tad paturēja akmeni virs karstās pīpes. Taču akmens uz to nekādi nereaģēja. Viņš to aizmeta. - Vēl viena medūza, kas nebija dzīvojusi taisnprātīgu dzīvi.

Aiz viņa, krūmos, kaut kas sakustējās un sausi nočaukstēja. Džeks atbrīvoja no cimda labo roku. Tad ieraudzīja, kas izraisījis troksni – būtni cietās bruņās ar kājām (seši pāri), kas pārvērtās par spīlēm un ar diviem pāriem asu žokļu. Viņš noliecās, pacēla krama gabalu un ar lāstu to meta. Vēl viena nolādēta, pretīga sauszemes garnele.

Viņš ienīda sauszemes garneles. Tie bija baiga izskata radījumi, bet galu galā tā nebija viņu vaina. Tie bija bīstami. Viņi līda nometnē, mēģināja visu sagrauzt. Līda mašīnās, iespējams, meklējot kādu garšīgu smērvielu, un bojāja iekārtas. Nograuza no strāvas vadiem izolāciju. ielīda gultā un ļoti sāpīgi koda, pareizāk sakot, knaibījās. Nevienam nepatika sauszemes garneles, pat ne pašām sauszemes garnelēm.

Garnele izvairījās no tai mestā akmens, ātri noskrējusi dažas pēdas apgriezās, novicinot taustekļus tādā veidā, kas šķita kā izsmejošs žests. Džeks sniedzās pie jostas, bet aizturēja kustību. Patronas bija neticami dārgas, un tās nebija vērts izšķērdēt bērnišķīgai izpriecai. Tad viņš padomāja, ka patronu tērēšana šādam mērķim nav izšķērdība un pēdējā laikā viņš nemaz nav šāvis. Atkal noliecies, viņš pacēla vēl vienu akmeni un meta to pēdu zemāk un pa kreisi no garneles. Tiklīdz akmens atstāja viņa pirkstus, viņa roka uzķēra garstobra automātiskās pistoles spalu. Viņš izvilka to no maksts un atbrīvoja drošinātāju, pirms nokrita akmens. Tiklīdz garnele atlēca sānis, viņš izšāva no jostas. Kvazivēžveidīgais pašķīda uz visām pusēm.

O, Heloveja šāvieni joprojām trāpīja mērķī. Bija laiks un ne tik sen, kad viņš šo savu īpašību uztvēra kā pašsaprotamu. Tagad viņš jau pārāk vecs, lai to apstiprinātu. Viņš ar īkšķi noklikšķināja drošinātāju un novāca pistoli makstī, pēc tam pacēla cimdu un to uzvilka atpakaļ.

Viņš nekad nebija redzējis tik šausmīgu sauszemes garneļu daudzumu kā šovasar. Arī iepriekšējos gados tās bija visuresošas, taču nejau tādos daudzumos. Pat tie veči, kas Zaratuštrā bijuši kopš pirmo kolonistu laikiem, neko tādu nebija pieredzējuši. Protams, eksperti tam atrada daudz vienkāršu skaidrojumu, taču visus pārsteidza viņu stulbums. Iespējams, garneļu skaitu kaut kādā veidā bija ietekmējis pārmērīgi sausais laiks. Vai arī palielinājās dabiskās barības daudzums un samazinājās ienaidnieku skaits.

Viņš bija dzirdējis, ka sauszemes garnelēm nav dabisku ienaidnieku, taču par to šaubījās. Kāds tās nogalināja. Viņš bija redzējis sašķaidītas garneļu bruņas, no kurām dažas tika atrastas pat netālu no nometnes. Varbūt tās sabradāja kāds liellops, un tad līķus iztīrīja kukaiņi. Viņš par to pajautās Benam Rainsfordam. Benam tas nu būtu jāzina.

Pēc pusstundas skeneris viņam parādīja vēl vienu intermitējošu rakstu. Džeks nolika malā skeneri un paņēma nelielo vibro āmuru. Šoreiz tas bija pupas lielumā, mirdzoši rozā. Džeks atskaldīja to no krama un paberzēja. Tas acumirklī uzliesmoja skaistā mirdzumā.

- Jā! Tagad ir tas kas vajadzīgs!

Viņš paberzēja stiprāk, tad uzkarsēja virs pīpes. Akmens skaisti uzmirdzēja. Šis maksās vairāk nekā tūkstoš solu, Džeks sev sacīja. Turklāt tik lieliska krāsa. Novilcis cimdus, viņš no krekla apakšas izvilka mazu ādas maisiņu un atraisīja auklu, uz kuras tas karājās. Maisiņā bija ap piecpadsmit akmeņu, kas visi kvēloja kā karstas ogles. Viņš dažus mirkļus uz tiem skatījās, tad iemeta tur tikko atrasto saules akmeni, kurš uzreiz pazuda starp pārējiem. Džeks priecīgi pasmaidīja.

***

Viktors Grego, klausīdamies savas balss ierakstā, ar plaukstas malu berzēja uz pirksta guļošo saules akmeni un gaidīja, kad tas atdzīvosies. Viņš pamanīja savā balsī plātīgu noti – nepieklājīgu, neizteiksmīgu, viņa balss skanēja no ziņojuma lentes. Varbūt kāds no viņiem painteresēsies, kāpēc tas tā, priekšniecība šo kaseti atskaņos pēc sešiem mēnešiem uz Zemes Johannesburgā, bet tagad tā būs starp kuģa, kas to nogādās caur kosmisko telpu piecsimt gaismas gadu attālumā, kravas tilpnē esošajām mantām. Tā gulēs starp zelta, platīna un gadolīnija stieņiem. Kažokādas, bioķīmiskās vielas un brendijs. Smaržas, kuras sintētiski atdarināt nav iespējams. Neticami elastīgs un ciets koks. Garšvielas. Un kopā ar tērauda kasti, pilnu ar saules akmeņiem. Tur bija arī visādas luksusa preces, preces, kuras starpzvaigžņu tirdzniecībā bija patiesi ekskluzīvas.

Bet viņš savā ziņojumā runāja par citām lietām. Stepinieku gaļas apjoms, salīdzinot ar pagājušo mēnesi, palielinājies par septiņiem procentiem, bet salīdzinājumā ar pagājušo gadu – par divpadsmit procentiem. Un tā joprojām ir pieprasīta uz kādām desmit planētām, kuras nespēja saražot cilvēkiem piemērotas barības vielas. Graudi, ādas, kokmateriāli. Un viņš plašajam lietu sarakstam, ko Zaratuštra tagad varēja saražot pietiekamā daudzumā, pievienoja vairāk nekā desmit priekšmetu. Un tagad šai planētai gandrīz vairs nav vajadzīgs imports. Ne zivju āķos, ne sprādzēs - ne sprāgstvielās, ne raķešu degvielā, ne antigravitācijas lauka ģeneratoru daļās, ne instrumentos, ne medikamentos, ne sintētiskajos audumos. Kompānijai vairs nevajadzēja importēt uz Zaratuštru. Zaratuštra varēja nodrošināt sevi, sevi un Kompāniju.

Pirms piecpadsmit gadiem, kad Zaratuštras kompānija viņu bija atsūtījis uz šejieni, blakus pagaidu nolaišanās laukumam gulēja zāģmateriālu kaudzes un gandrīz tieši tajā vietā, kur tagad atrodas šis debesskrāpis stāvēja saliekamās būdiņas. Šodien Melloriporta ir pilsēta ar septiņdesmit tūkstošiem iedzīvotāju no aptuveni miljona planētas iedzīvotāju, un iedzīvotāju skaits nepārtraukti pieaug. Pilsētā ir tērauda rūpnīcas, ķīmiskās rūpnīcas, raķešu degvielas rūpnīcas un mehāniskās darbnīcas. Viņi no vietējām rūdām ieguva radioaktīvās vielas paši un nesen paši sāka eksportēt attīrītu plutoniju. Viņi pat sāka ražot aizsargekrānus!

Balss kasetē apklusa. Viktors pārtina lenti, iestatīja ātrumu līdz sešdesmit metriem sekundē un pārsūtīja ierakstu uz radio centru. Pēc divdesmit minūtēm kopija būs uz kuģa, kas šajā pat naktī dosies uz Zemi. Kad viņš beidza, sāka zvanīt sakaru zummers.

- Mister Grego, jūs aicina doktors Kellogs, - viņam teica meitene no sakaru biroja.

Viņš pamāja. Meitenes rokas sakustējās un viņa pazuda daudzkrāsainā zibsnī, tad ekrāns notīrījās. Tajā parādījās Zinātniskās pētniecības un izpētes nodaļas vadītājs. Viņš ātri paskatījās uz dešifratoru virs ekrāna, Viktors sajuta siltumu, simpātiju un sirsnību un ieraudzīja nedaudz ironisku smaidu.

- Helo, Leonard. Pie jums tur viss pareizi?

Viktors ierunājās pirmais: Leonards Kellogs prasīja vairāk uzticības, nekā bija pelnījis, un viņš vienmēr mēģināja kādu vainot pirmais, pirms kāds vainot paguva viņu.

- Labdien, Viktor. - Kellogs pirmo reizi pieminēja viņa vārdu, un viņa balsī bija jūtama cieņa. Ietekmīga cilvēks pret ietekmīgu cilvēku. — Niks Emerts šodien pastāstīja par Lielā Melnā Ūdens projektu?

Niks bija federācijas ģenerālprezidents. Uz Zaratuštras viņš bija Federācijas zemes pārstāvis visos jautājumos. Viņš bija arī Zaratuštras kompānijas galvenais akcionārs un priviliģētā persona.

- Nē. Šim projektam ir kāda nākotne?

– Esmu ļoti pārsteigts, Viktor. Viņš tikko parādījās manā ekrānā. Viņš ar zināmu naidīgumu runāja par nokrišņu testu Peidmondas zonā Beta kontinentā. Viņš par to ir ļoti noraizējies.

- Labi. Nokrišņu daudzumu kaut kas varēja ietekmēt. Galu galā mēs nosusinājām pusmiljonu kvadrātjūdžu lielu purvu un atbrīvojāmies no valdošajiem rietumu vējiem. Uz austrumiem no mums atradās augsta mitruma zona. Kas Niku nomāc un kāpēc viņš tik naidīgs?

- Nu, Nikam ir bail no sabiedriskās domas uz Zemes. Jūs zināt tautas masu jūtas, lielo vēlmi pretstatīt savu viedokli kaut kādai destruktīvai ekspluatācijai.

- Mīļais Dievs! Cilvēki nedrīkst nosaukt par destruktīvu piecsimt tūkstošu kvadrātjūdžu zemes atbrīvošanu un tās apdzīvošanu. Viņš tā teica?

- Nu nē. Tā viņš neteica. Protams, nē. Taču viņu interesēja pārspīlēti stāsti par ekoloģiskā līdzsvara izjaukšanu, kas arī izraisījis to sausumu. Stāsti, sasniedza Zemi. Ir arī citi faktori, speciāli painteresējos.

Viņš zināja, ka par to ir noraizējušies abi. Koloniālā dienesta federācijas nobiedētais Emerts varētu vainot viņu, vēršot pret viņu konservatīvās iedzīvotāju daļas kritiku. Kellogs baidījās, ka viņu apsūdzēs par visu seku neparedzēšanu pirms projekta apstiprināšanas. Kā projekta vadītājs viņš pacēlās Sarkanās karalienes rindās, kura kā velns skrēja uz savu mērķi.

- Pagājušajā gadā mums nolija tikai desmit procentus lietus, bet aizpērn - piecpadsmit procentu, - sacīja Kellogs. — Un daži cilvēki, kas nepiederēja kompānijai, ieguva varu un augstu pozīciju šajā jomā un izmantoja "Starpzvaigžņu Jaunumus". Pat daži no maniem cilvēkiem apspriež projekta vides aspektus. Jūs zināt, kas notiks, kad tas kļūs zināms uz Zemes. Tur esošajiem fanātiķiem būs pamats kompāniju kritizēt.

Tas Leonardu ļoti aizskāra. Viņš identificēja sevi ar kompāniju. Tā viņam bija kaut kas lielāks un spēcīgāks par viņu pašu, tā viņam bija kā Dievs.

Arī Viktors Grego identificēja sevi ar kompāniju. Bet tā viņam bija kaut kas liels un spēcīgs, kā lidaparāts, un viņš to vadīja.

- Leonard, neliela kritika kompānijai nekaitēs, - viņš teica. - Šie jautājumi neietekmēs tās dividendes. Baidos, ka arī jūs esat uzņēmīgs pret kritiku. No kurienes Emerts ņem šos stāstus? No mūsu cilvēkiem?

- Nē, protams, nē, Viktor. Tie nav viņi. Tos izplata Reinsfords.

- Reinsfords?

— Doktors Benets Reinsfords, dabaszinātnieks. Ksenobioloģijas institūts. Es šiem cilvēkiem nekad neesmu uzticējies, viņi vienmēr bāž degunu citu darīšanās, bet Institūts vienmēr nodod viņu ziņojumus koloniālajam dienestam.

– Zinu, kuru jūs domājat: neliela auguma vīrelis ar rudām bakenēm, kurš vienmēr izskatās it kā gulētu ar visām drēbēm. Nu, protams, Ksenobioloģijas institūta cilvēki vienmēr bāž degunu citu darīšanās, un, protams, ziņo valdībai par saviem atklājumiem, - viņš sāka zaudēt pacietību.

- Nedomāju, ka tam visam ir nozīme, Leonard. Šī Reinsfords ir izdarījis lieliskus meteoroloģisko efektu novērojumus. Es iesaku jūsu meteorologiem pārbaudīt viņa atklājumus un, ja tie izrādīsies pareizi, nodot tos saviem dienestiem kopā ar citiem jūsu atklājumiem.

- Niks Emerts uzskata, ka Reinsfords ir Federācijas slepenais aģents.

Tas viss sasmīdināja Viktoru. Protams, uz Zaratuštras bija slepenie aģenti, simtiem aģentu. Kompānijai bija cilvēki, kas viņus uzmanīja. Viņš to zināja un ņēma vērā. Tā darīja arī lielākie akcionāri, piemēram, Starpzvaigžņu Pētījumi, Banku Karteļi un Kosmiskā Līnija Zeme-Baldura-Merdoka. Nikam Emertam bija sava spiegu un provokatoru komanda, bet Federācijā bija cilvēki, kas viņus abus pieskatījās, un arī Emertu. Reinsfords varētu būt federācijas aģents — pa planētu skraidelējošs dabaszinātnieks, kas varētu tikt izmantots lielisks aizsegs. Bet Lielā Melnā Ūdens projekts bija pilnīgi stulba padarīšana. Niks Emerts arī saņēma daudz kukuļu un dāvanu, un tas bija slikti, jo pārslogota sirdsapziņa var pēkšņi uzsprāgt.

– Viņš tā uzskata. Ko viņš par mums var ziņot? Mēs nodibinājām kompāniju, un mums ir lieliska juridiskā nodaļa, kas mūs pasargā no uzbrukumiem. Turklāt mūsu harta ir ļoti liberāla. Šī ir 3. klases neapdzīvota planēta, Kompānijai šeit viss pieder pilnīgi juridiski. Mēs varam darīt, ko gribam, ja vien nepārkāpsim kādu no publiskajiem likumiem vai Federācijas Konstitūciju. Kamēr mēs to neizdarīsim, Nikam Emertam nav no kā baidīties. Tagad liksim malā visu šo velna biznesu, Leonard! - Viktors sāka runāt asi, Kellogs šķita aizvainots. - Zinu, ka jūs uztrauc nelabvēlīgie ziņojumi uz Zemi, un tas ir diezgan slavējami, bet…

Pēc brīža viņš saņēmās. Arī Kellogs šķita apmierināts. Viktors izslēdza ekrānu, atlaidās krēslā un iesmējās. Tajā brīdī zummeris ieskanējās atkal. Kad ekrāns ieslēdzās, meitene teica:

- Misters Henrijs Stensons, mister Grego.

- Labi, savieno mani ar viņu. — Viņš beidza smieties, pirms ieslēdzās ekrāns, nebija īpaši patīkams uzdevums kaut ko runāt par jūtām.

Seja, kas parādījās ekrānā, bija pavecāka un kalsna, mute bija cieši sakniebta, un no acu kaktiņiem stiepās slīpas grumbas.

- Labdien, mister Stenson. Labi, ka sazinājāties ar mani. kā jūs tur?

- Paldies, lieliski. Bet jūs? – Kad Viktors viņam atbildēja, Stensons turpināja: – Kā kustas mūsu lodīte? Joprojām sinhroni?

Viktors paskatījās pāri telpai uz savu visvērtīgāko mantu — milzīgo Zaratuštras globusu, ko viņam bija izgatavojis Henrijs Stensons, sešas pēdas virs grīdas piekārtu ar antigravitācijas lauku, ko apgaismoja oranža, saulrieta oranžo gaismu atdarinoša, gaisma, un ap to riņķoja divi pavadoņi. Lēnām griezās arī pats globuss.

— Pats globuss visu laiku kustas normāli, un ar Dariusu arī viss kārtībā. Kserksa koordinātes ir piecas sekundes pirms parastās pozīcijas.

– Tas taču ir briesmīgi, mister Grego! — Stensons ļoti uztraucās. - Rīt es to nokārtošu. Man jau sen vajadzēja aiziet pie jums, lai visu pārbaudītu, bet jūs zināt, kā tas ir. Tik daudz darāmā un tik maz laika.

– Esmu nedaudz noraizējies, mister Stenson.

Viņi kādu laiku papļāpāja, tad Stensons atvainojās, ka atņēmis tik daudz mistera Grego vērtīgā laika. Viņš gan gribēja teikt, ka ir veltīgi izšķiests paša tik vērtīgais laiks. Izslēdzis ekrānu, Grego kādu brīdi sēdēja un skatījās uz to. Viņš vēlējās, lai viņa organizācijā būtu simts cilvēku, tādu kā šis Henrijs Stensons. Cilvēki ar Stensona smadzenēm un raksturu, simts dažādu profesiju meistaru, kā Stensons, kuri varētu izgatavot jebkuru ierīci vai instrumentu. Šī vēlme varēja būt mērenāka, lai gan izslāpušo bija tik daudz. Bet bija tikai viens Henrijs Stensons, tāpat kā bija tikai viens Antonio Stradivari. Kāpēc tāds cilvēks kā viņš strādā nelielā darbnīcā uz tādas pierobežas planētas kā Zaratuštra?

Tad Viktors lepni paskatījās uz globusu. Alfas kontinents lēnām virzījās pa labi, mazais plankums, kas attēlo Mellori Portu, mirdzēja oranžā krāsā. Dariuss, planētai tuvākais pavadonis, kur kosmosa līnija Zeme-Baldurs-Merdoks nomāja galapunktu, bija redzams kā tāls mēness. Kserkss jau bija aizpeldējis ārpus redzesloka. Kserkss bija vienīgais debesu ķermenis netālu no Zaratuštras, kas nepiederēja kompānijai, un uz tā atradās Federācijas militārā bāze. Un tas bija vienīgais atgādinājums, ka ir kaut kas daudz lielāks un varenāks par Kompāniju.

* * *

Gerds van Ribiks redzēja, kā Rūta Ortere nokāpa no eskalatora, pakāpās malā un tad palūkojās apkārt kokteiļbārā. Viņš nolika uz letes glāzi remdena, collas daudzuma viskija ar sodu. Kad viņas galva pagriezās pret viņu, pamāja, redzēja, kā viņa nāk šurp un atkal pamāja, tad devās viņai pretī, satikt. Viņa ātri noskūpstīja uz vaiga, atvairījās, kad viņš gribēja apskaut, un satvēra viņa roku.

— Vispirms iedzersim un ēdīsim pēc tam? — viņš jautāja.

- Ak Dievs! Protams, jā! Šodien esmu to pelnījusi.

Viņš pieveda viņu pie viena no automātiem, kas darbojās kā bārmenis, iebīdīja slotā savu kredītkarti un saņēma līdz malām piepildītu četru porciju krūku — kokteili, ko viņi vienmēr pasūtīja, kad kopā iedzēra. To izdarījis, pamanīja, kas viņai bija mugurā: īsa melna jaka, oranža šalle, gaiši pelēki svārki. Viņas parastās brīvdienas vēl nebija sākušās.

— Skolas departaments jūs izsauca atpakaļ? — viņš jautāja, paņemot krūku.

- Tikai jauneklīga pieklājība, - viņa teica, paņēma pāris glāzes no automāta izlietnes, un viņš pacēla krūku. - Piecpadsmit gadus vecs nakts huligāns.

Viņi atrada tukšu galdiņu telpas dziļumā, līdz kuram troksnis, kas šajā stundā valdīja kokteiļbārā, bija tik tikko dzirdams. Kad viņš bija piepildījis glāzes, viņa izdzēra pusi no tās, tad aizdedzināja cigareti.

— Provinces stils? — viņš jautāja.

Viņa pamāja.

— Ir pagājuši tikai divdesmit pieci gadi kopš planētas atklāšanas, un mums te jau ir grausti. Ar pāris policistiem es tos ķemmēju visu pēcpusdienu, - viņa šķiet par to runāja nelabprāt. - Ko jūs šodien darīsiet?

– Rūta, jums vajadzēja lūgt doku Meilinu kādreiz aiziet pie Leonarda Kelloga un mēģināt viņu neuzmācīgi pierunāt.

– Viņš jums atkal sagādāja vēl kādas nepatikšanas? — viņa noraizējusies jautāja.

Ribiks saviebās un iedzēra malku dzēriena.

— Mani uztrauc viņa raksturs, Rūta. Lietojot kādu no jūsu profesionālajiem izteicieniem, varu teikt: Lens Kellogs noteikti ir “ciets riekstiņš”, - viņš iedzēra vēl vienu malku dzēriena un izņēma no paciņas cigareti. - Nu, - viņš turpināja, aizdedzinājis cigareti, - pirms pāris dienām viņš man teica, ka ir saņēmis informāciju par šo postu — sauszemes garnelēm, kas pārpludinājušas Betu. Viņš ieteica man pārņemt šī projekta vadību un noskaidrot, kas un kā tiek darīts lietas labā.

- Nu un kas?

– Es veicu nelielu pētījumu. Sazinājos un parunāju ar diviem cilvēkiem, pēc tam uzrakstīju ziņojumu un nosūtīju to viņam. Ar to es nospiedu sprūdu, man tagad vajadzīgas pāris nedēļas, lai no visa izdabūtu kaut ko reālu.

- Ko jūs viņam pateicāt?

— Faktus. Garneļu reprodukcijas ierobežojošais faktors ir meteoroloģiskie apstākļi. To olas nobriest augsnē, un pavasarī jaunās, vēl nenobriedušās garneles izrāpjas uz virsmas. Ja tur līst, vairums no tām noslīkst savās alās vai tūlīt pēc izlīšanas no tām. Pagājušais pavasaris Beta kontinentā bija sausākais pēdējā gadsimtā, un lielākā daļa garneļu izdzīvoja, un, tā kā tās spēj vairoties partenoģenēzi, visas mātītes dēja olas un to skaits atkal palielinās, kā gadskārta uz kokiem. Šis pavasaris bijis vēl sausāks, tāpēc tagad sauszemes garneles burtiski pārņēmušas visu Betas kontinenta centrālo daļu. Un es nezinu, ko ar tām darīt.

- Labi. Tātad viņš domāja, ka jūs to zināsiet?

- Es nezinu, ko viņš domāja. Jūs esat psihologs, tāpēc mēģiniet to iedomāties. Vakar no rīta es viņam nosūtīju ziņojumu. Likās, ka viņš īslaicīgi ar to ir pilnīgi apmierināts. Šopēcpusdien viņš atsūtīja man pakaļ un pateica, ka vēl nav izdarīts viss, ko var izdarīt. Viņš mēģināja iebilst, ka nokrišņu daudzums Beta kontinentā ir normāls. Tas ir stulbi. Nosūtīju viņu pie meteorologiem un klimatologiem, no kurienes ieguvu šo informāciju. Viņš pauda neapmierinātību ar to, ka darba ziņas viņu sasniedz pēdējo. Es atbildēju, ka esmu viņam nodevis visu informāciju, kas bija manā rīcībā. Viņš teica, ka vienkārši nevar tos izmantot. Viņam vajadzēja citu izskaidrojumu.

- Ja viņiem nepatīk fakti, nestāstiet viņiem, un, ja viņiem vajadzīgi citi fakti, izdomājiet tos, - viņa teica. – Tā ir tipiska novirze no realitātes. Ne psihoze un pat ne psihoneiroze. Un noteikti ne veselais saprāts. - Viņa jau bija izdzērusi pirmo porciju un tagad lēnām malkoja otro. – Ziniet, tas ir diezgan interesanti. Viņam ir kāda teorija, kas var konkurēt ar jūsējo?

- Nē, es to zinātu. Man radās iespaids, ka viņš nevēlas apspriest jautājumu par nokrišņiem Beta kontinentā visu klātbūtnē.

- Dīvaini. Pēdējā laikā Beta kontinentā ir noticis kas īpašs?

- Nē. Man nekas tāds nav zināms, - viņš atbildēja. - Protams, sausā laika cēlonis pērn un šogad bija purvu nosusināšana, bet es neredzu... - Viņa paša glāze bija tukša, un, kad viņš pagāza krūku, iztecēja tikai dažas piles. Viņš gaidoši paskatījās uz krūku.

— Kā jums šķiet, mums pirms pusdienām taču noderētu vēl viens kokteilis? — viņš jautāja.

2. nodaļa

Džeks Helovejs nolaida manipulatoru saliekamo būdiņu grupas priekšā. Viņš mirkli sēdēja nekustīgi, apzinoties savu nogurumu, tad izkāpa no vadības kabīnes, piegāja pa zāli līdz galvenās dzīvojamās būdiņas durvīm, atvēra un, pastiepies uz augšu, ieslēdza slēdzi. Tad, pavilcinājies, paskatījās uz Dariusu.

Ap to pletās plats riņķis, un Džeks atcerējās spalvu mākoņu plankumus, ko bija pamanījis pusdienlaikā pulcējoties virs galvas. Vakarā var uzlīt lietus. Šis sausums nevar turpināties mūžīgi. Pēdējā laikā viņš atstāja manipulatoru ārā uz visu nakti. Tagad nolēma to iedzīt angārā. Viņš izgāja un atvēra nojumes durvis, pēc tam atgriezās pie mašīnas un iebrauca ar to angārā. Atgriezies dzīvojamā būdā, viņš ieraudzīja, ka durvis atstājis plaši vaļā.

- Re kāds sasodīts muļķis! — viņš sev pārmeta. — Tur varēja ielīst garneles!

Viņš ātri apskatīja dzīvojamo istabu — zem saliekamās gultas un zem rakstāmgalda, zem ieroču plaukta, zem krēsliem, aiz sakaru ekrāna un videoekrāna, aiz mikrofilmu bibliotēkas metāla skapja — un neko neatrada. Pēc tam nolika cepuri, noņēma pistoles portupeju, nolika ieroci uz galda un devās uz vannas istabu, lai nomazgātu rokas.

Tiklīdz viņš ieslēdza gaismu, kāds, kas atradās dušas kabīnē, izbiedētā balsī pateica:

— Uiiiiik!

Džeks ātri pagriezās, un ieraudzīja divas lielas acis, kas viņā lūkojas no zeltaina kažoka bumbuļa. Lai kas tas arī būtu, tam bija apaļa galva, lielas ausis un cilvēkam līdzīga seja. Tas bija apmēram pēdu garš. Viņam bija divas mazas rociņas ar pretī novietotiem īkšķiem. Lai labāk aplūkotu būtni, Džeks pietupās.

- Sveiks, puikiņ, - viņš teica. — Nekad agrāk neko tādu nebiju redzējis. Jebkurā gadījumā, kas jūs tāds esat?

Mazā būtne nopietni paskatījās uz viņu un bailīgā balsī paziņoja:

- Uiik.

- Nu, pareizi: jūs esat Mazais Pūkainītis, lūk, kas jūs esat.

Viņš uzmanīgi piegāja tuvāk, lai nenobiedētu viņu ar pēkšņām kustībām, turpinot runāt:

- Esmu gatavs saderēt, ka jūs ienācāt šeit, kad es atstāju vaļā durvis. Nu, bet ja Mazais Pūkainītis atradis durvis vaļā, kāpēc gan lai viņš neieietu un nepaskatītos kas tur ir?

Džeks viņam viegli pieskārās. Būtne atkāpās, tad pastiepa mazo plaukstu un aptaustīja viņa krekla materiālu. Džeks viņu noglāstīja un teica, ka viņam ir maigākais, zīdainākais kažoks, kādu viņš jebkad redzējis. Tad paņēma viņu klēpī. Radījums apmierināti nouikstēja un aplika mazās rociņas viņam ap kaklu.

- Nu, pareizi, mēs taču kļūsim par labiem draugiem, vai ne? Varbūt vēlaties kaut ko uzēst? Es domāju, ka mēs varam kaut ko pameklēt.

Džeks uzsēdināja viņu uz saliektas rokas, turēdams kā mazuli — vismaz viņam likās, ka atceras, kā turēt mazuļus. Bērni bija tie, kuriem viņš nespēja nodarīt pāri un kuriem viņš palīdzēja, ja varēja viņiem kaut kā varēja palīdzēt. Viņš iztaisnojās. Būtne svēra apmēram piecpadsmit līdz divdesmit mārciņas. Sākumā būtne sāka paniski spirināties, pēc tam kļuva kluss un šķita, ka viņam pat patīk ja nēsā uz rokas. Dzīvojamā istabā Džeks apsēdās krēslā blakus stāvlampai un sāka skatīties uz savu jauno paziņu.

Tas bija zīdītājs — tam bija priekš Zaratuštras diezgan labi attīstīti piena dziedzeri, un tas Džeku samulsināja. Radījums nebija primāts šī vārda Zemes nozīmē. Tas nebija līdzīgs nekam no Zemes vai pat jebkurai būtnei, kas dzīvoja uz Zaratuštras. Divkājaina būtne, kas uz šīs planētas veido savu pilnīgi atšķirīgu klasi. Tas bija Mazais Pūkainītis, un tas bija viss, kā Džeks to varēja raksturot.

Šī suga bija labākā no visām uz trešās klases planētām sastaptajām. Uz trešās klases planētām, tādām kā Loki, Šese vai Tori, nosaukumu piešķiršana bija ļoti vienkārša. Pietika norādīt uz kaut ko un pajautāt iedzimtajam, un viņš izgrūž skaņu virkni, kas varētu nozīmēt: "Par ko tu te prašņā", bet izmantojot fonētisko alfabētu, tas iegūst vārdu. Bet uz Zaratuštras līdz šim nav bijis kam pajautāt. Tātad viņa vārds būs Mazais Pūkainītis.

- Ko jūs gribētu uzēst, Mazais Pūkainīt? — Džeks jautāja. — Atveriet muti un ļaujiet tētim Džekam paskatīties, ar ko jūs košļājat.

Izpētījis Mazā Pūkainīša zobus, viņš atzina, ka, izņemot to, ka viņa žokļi bija noapaļoti, zobi ir ļoti līdzīgi cilvēkam.

– Jūs laikam esat visēdājs. Kā būtu ar kaut ko garšīgu no Kosmosa spēku ārpuszemes trešā tipa avārijas raciona devas? — viņš jautāja.

Mazais Pūkainītis izdeva troksni, it kā būtu ar mieru to nogaršot. Tas bija salīdzinoši droši. Trešā tipa ārpuszemes racionu varēja lietot daudzi Zaratuštras zīdītāji bez jebkādām negatīvām sekām. Viņš ienesa Mazo Pūkainīti virtuvē un nolika uz grīdas, pēc tam izņēma konservu kārbu ar racionu, atvēra to, nolauza mazu gabaliņu un pasniedza savam viesim. Pūkainītis paņēma zeltaini brūnā keksa gabaliņu, paostīja to, sajūsmā nouikstēja un uzreiz iegrūda visu gabalu mutē.

– Es domāju gan. Jūs nekad dzīvē neko tādu neesat pagaršojis!

Viņš sadalīja keksu uz pusēm, vienu pusi sagrieza mazās šķēlēs un uzlika uz apakštasītes. Varbūt Mazais Pūkainītis bija izslāpis. Džeks sāka liet bļodā ūdeni, it kā to ielietu sunim, tad paskatījās uz viesi, kas tupēja pie šķīvja un ēda ar abām rokām, un pārdomāja. Viņš izskaloja plastmasas krūzes vāciņu no tukšas viskija pudeles un nolika to zilās ūdens krūzes priekšā. Mazais Pūkainītis bija izslāpis, un nebija vajadzības viņam parādīt, kam glāze paredzēta.

Bija jau par vēlu gatavot kaut ko ēdamu sev. Viņš ledusskapī atrada vakardienas pārpalikumus un sajauca tos ar sautējumu. Kamēr tas viss sildījās, viņš apsēdās pie virtuves galda un aizdedzināja pīpi. Liesma, kas izšāvās no šķiltavas, atspoguļojās Mazā Pūkainīša acīs, bet tas, kas viņu patiešām biedēja, bija, ka tētis Džeks ieelpo dūmus. Viņš sēdēja un to vēroja, līdz pēc dažām minūtēm sautējums bija uzkarsēts un pīpe tika nolikta malā. Tad Mazais Pūkainītis turpināja ēst savu ārpuszemes trijnieku.

Pēkšņi viņš nepacietīgi ieuikstējās un ieskrēja viesistabā. Dažas sekundes vēlāk viņš atgriezās ar kaut ko garu un metālisku. Viņš to nolika uz grīdas sev blakus.

- Ko jūs tur paņēmāt, Mazais Pūkainīt? Atļaujiet tētim Džekam to apskatīt.

Viņš apskatīja šo priekšmetu un pazina tajā vienu no saviem collīgajiem kokapstrādes kaltiem. Viņš atcerējās, ka pirms nedēļas pēc kāda darba bija atstājis to ārā, bet nevarēja pēc tam atrast, kad devās atpakaļ, lai to noliktu. Tas viņu satrauca, cilvēki, kuri bija neuzmanīgi pret savām mantām, uz citām planētām nedzīvoja ilgi. Pabeidzis ēst, viņš aiznesa traukus pie izlietnes un notupās blakus savam jaunajam draugam.

- Atļaujiet tētim Džekam paskatīties uz to, Mazais Pūkainīt, - viņš teica. - O, es jums to neatņemšu. Tikai gribu paskatīties.

Asmens bija neass un robains, kalts tika izmantots citādiem mērķiem, kādiem tas nebija paredzēts. Kā lāpsta, svira un citiem, un arī kā ierocis. Tas bija daudzpusīgs rīks, tieši piemērots Mazā Pūkainīša izmēriem. Viņš nolika to uz grīdas, no kurienes bija paņēmis, un sāka mazgāt traukus.

Mazais Pūkainītis kādu brīdi viņu ar interesi vēroja, tad sāka pētīt virtuvi. Dažas lietas, ko viņš gribēja apskatīt, Džeks viņam atņēma. Sākumā tas viesi sadusmoja, bet tad viņš saprata, ka viņam šīs lietas nav vajadzīgas. Beidzot visi trauki bija nomazgāti.

Arī dzīvojamā istabā bija daudzas lietas, ko izpētīt. Viena no tām bija papīrgrozs. Mazais Pūkainītis atklāja, ka to var izbērt, un ātri to iztukšoja, izņēma visu, kas neizkrita pats no sevis. Viņš noplēsa papīra lapu, pakošļāja un riebumā izspļāva. Tad atklāja, ka saburzītu papīru var iztaisnot, un iztaisnoja vairākas loksnes, tad atklāja, ka to var arī salocīt. Tad, laimīgi uikstēdams, sapinās nolietotā magnētiskajā lentē. Galu galā viņš zaudēja interesi un devās prom. Džeks viņu pacēla un aiznesa atpakaļ.

- Nē, Mazais Pūkainīt, - viņš teica, - nedrīkst iztukšot papīrgrozu un tad iet prom no tā. Jūs to visu salieciet atpakaļ. - Viņš pieskārās grozam un lēni un skaidri pateica:

— Grozs...papīriem. — Tad viņš to pagrieza, lai Mazais Pūkainītis varētu viņam palīdzēt, un, paņēmis papīra lapu, pacēla to Mazā Pūkainīša plecu augstumā. Tad viņš to pasniedza Mazajam Pūkainītim un atkārtoja: - Grozs… papīriem…

Mazais Pūkainītis paskatījās uz viņu un teica kaut ko tādu, kas varētu būt frāze: "Kas ar jums, tēt, prātā sajukāt vai kā citādi?" Tomēr pēc vairākiem skaidrojumiem viņš paņēma papīru un iemeta grozā. Dažu sekunžu laikā viņš bija savācis visu, izņemot spilgtas krāsas plastmasas patronu kastīti un pudeli ar aizskrūvējamu korķi. Viņš tos izlika uz grīdas un pajautāja:

- Uiiik?

– Jā, variet to paturēt. Nāciet šurp un atļaujiet tētim Džekam kaut ko jums parādīt.

Viņš parādīja Mazajam Pūkainītim, kā atvērt un aizvērt kastīti. Tad, novietojis tā, lai varētu labi redzēt, viņš paņēma pudeli, noskrūvēja korķi un uzskrūvēja to atpakaļ.

- Nu, tagad mēģiniet izdarīt to pašu.

Mazais Pūkainītis jautājoši paskatījās uz viņu, tad paņēma pudeli un iespieda to sev starp ceļgaliem. Neveiksmīgi. Viņš mēģināja pagriezt korķi pretējā virzienā un tikai aizgrieza to vēl ciešāk. Viņš sērīgi nouikstēja.

- Nē, turpiniet. Jūs to varat izdarīt.

Mazais Pūkainītis vēlreiz paskatījās uz pudeli. Tad viņš mēģināja pagriezt korķi uz otru pusi un atlaida to vaļīgāk. Viņš nouikstējās, kas varēja nozīmēt tikai "Eureka!" un ātri to noskrūvēja un pacēla uz augšu. Uzklausījis uzslavas, viņš apskatīja pudeli un korķi, aptaustīja vītnes un pēc tam atkal pieskrūvēja korķi atpakaļ.

- Ziniet, Mazais Pūkainīt, jums piemīt ass prāts, - vajadzēja tikai dažas sekundes, lai saprastu, cik gudrs viņš ir. Mazais Pūkainītis gribēja uzzināt, kāpēc bija jāgriež korķi vienā virzienā, kad to atvēra, un otrā, kad to aizvēra, un viņš to uzzināja. Saprāta ziņā viņš pārspēja visus visgudrākos dzīvniekus, kādus Džeks jebkad bija redzējis.

- Iešu pastāstīšu par jums Benam Reinsfordam.

Piegājis pie ekrāna, viņš sastādīja dabaszinātnieka koda numuru piecdesmit jūdžu lejāk pa Čūskupi, ja skaitīt no Aukstā Strauta. Sakaru ekrāns darbojās automātiski, tas iedegās, tiklīdz tika ievadīts kods. Objektīvam priekšā otrā pusē bija kartīte ar uzrakstu: “Aizgāju uz lauka. Atgriezīšos piecpadsmitajā. Ierakstīšana ieslēgta."

- Ben, te Džeks Helovejs, - viņš teica. - Es tikko sastapu kaut ko interesantu, - viņš īsi aprakstīja, kā viss notika. – Ceru, ka viņš paliks pie manis, līdz tu atgriezīsies. Viņš ir pilnīgi atšķirīgs no visa, ko es jebkad esmu redzējis uz šīs planētas.

Mazais Pūkainītis bija vīlies, kad Džeks izslēdza ekrānu: tas viņu bija ieinteresējis. Džeks viņu pacēla un apsēdināja klēpī.

- Tūlīt, - viņš teica, sniedzoties ar roku pēc vadības pults.

- Paskaties šurp, tagad mēs redzēsim kaut ko skaistu.

Viņš ieslēdza ekrānu uz labu laimi, un tajā parādījās attēls ar daudzu ugunsgrēku mirgošanu vietās, kur Kompānijas vīri bija nodedzinājuši mirušo mežu, lai sāktu nosusināt Lielos Melnā ūdens purvus. Mazais Pūkainītis izbailēs iekliedzās, apvija rokas ap tēta Džeka kaklu un paslēpa seju krekla krokās. Jā, meža ugunsgrēki, kas dažkārt izcēlušies no zibens, Mazajam Pūkainītim bija šausmīgi. Džeks nomainīja kanālu, un ekrānā parādījās vēl viens nejaušs attēls (šoreiz tas bija skats no Melloriporta kompānijas nama jumta, trīs laika joslas uz rietumiem (ar lejā izpletušos pilsētas panorāmu un rietošu svelmainu sauli). Mazais Pūkainītis skatījās uz šo brīnumu. Mazajam, kurš visu savu mūžu bja pavadījis milzīgu koku mežā, tas bija diezgan iespaidīgs skats.

Sākumā viņš aplūkoja kosmodromu un daudzas citas lietas, taču visas planētas izskats kopumā, no Dariusa puses, viņu samulsināja. Pēc tam simfonijas pārraides vidū no Melloriporta operas nama viņš izliecās, nolēca uz grīdas un, satvēris kaltu, pacēla to pie pleca kā divroku zobenu.

- Kādam velnam... O-ho-ho!

Istabu šķērsoja sauszemes garnele, kura droši vien bija ielīdusi, kamēr bija atvērtas durvis. Mazais Pūkainītis paskrēja viņai garām un nolaida sava kalta asmeni uz garneles kakla, graciozi nocērtot tai galvu. Viņš mirkli paskatījās uz savu medījumu, tad pacēla kaltu, divas reizes iecirta tam mugurā un pāršķēla apvalku. Pēc tam viņš sāka izvilkt no hitīna gaļu, izraujot gaļas gabalus un ar prieku tos apēdot. Ticis galā ar lielāko gabalu, viņš atcirta no čaumalas garneles dzeloni un izmantoja to, lai izvilktu mazāk pieejamos gabalus. Kad bija apēdis visu gaļu, nolaizīja pirkstus un uzkāpa atpakaļ uz krēsla roku balsta.

- Nē, - Džeks norādīja uz garneles paliekām. — papīru grozs.

- Uiiik?

— Papīru grozs.

Mazais Pūkainītis pacēla garneles atliekas, sameta tās, kur tām bija vieta. Tad viņš atgriezās, ierāpās tētim Džekam klēpī un sēdēja un skatījās, kā ekrānā parādās attēli, līdz aizmiga.

Džeks viņu uzmanīgi pacēla un noguldīja uz siltā krēsla sēdekļa, tad iegāja virtuvē, ielēja sev viskiju, nolika to uz lielā galda, aizdedzināja pīpi un sāka pierakstīt dienasgrāmatā šīs dienas notikumus. Pēc brīža Mazais Pūkainītis pamodās un, konstatējis, ka klēpis, kurā viņš bija aizmidzis, ir pazudis, nobēdājies nouikstēja.

Guļamistabas stūrī salocītā sega tika pārveidota par ērtu gultu, bet Mazais Pūkainītis vispirms pārliecinājās, vai tur nav kukaiņu. Viņš aiznesa pudeli un plastmasas kastīti līdz gultai un nolika blakus segai. Tad pieskrēja pie viesistabas izejas durvīm un uikstēdams lūdza attaisīt. Atkāpies apmēram divdesmit pēdu attālumā, viņš, izmantojot kaltu, izraka nelielu bedrīti un, pārliecinājies, ka tā ir piemērota viņa mērķiem, uzmanīgi to piepildīja, aizbēra un atskrēja atpakaļ.

Iespējams, dabiskos apstākļos pūkainīši dzīvoja baros un viņiem bija savas mājas, midzeņi, ligzdas vai kas tamlīdzīgs. Neviens nevēlas, lai pie viņu mājas būtu nekārtība, un, kad to sarīko jaunuļi, vecāki var viņus iepļaukāt, lai iemācītu viņiem labas manieres. Tagad Mazajam Pūkainītim mājvieta bija šī māja, un viņš zināja, kā jāuzvedas.

* * *

Nākamajā rītā Džeks piecēlās rītausmā un mēģināja izrakt Mazo Pūkainīti no segas. Papildus tam, ka viņš bija visefektīvākais sauszemes garneļu iznīcinātājs, viņš bija arī pirmklasīgs modinātājs. Bet pats labākais bija tas, ka viņš bija kļuvis par tēta Džeka Mazo Pūkainīti. Viņš gribēja iziet ārā, tikmēr Džeks paņēma portatīvo kameru un nofilmēja visu, kas notiek. Šeit bija vajadzīgas nelielas durvis ar atsperi, lai Mazais Pūkainītis varētu darboties neatkarīgi. Pēc brokastīm viss bija nokārtots. Izgatavošana un uzstādīšana prasīja tikai pāris stundas. Mazais Pūkainītis visu saprata, tiklīdz ieraudzīja durvis, un izdomāja, kā pa tām tikt ārā un iekšā.

Džeks atgriezās darbnīcā, iekurināja pārnēsājamā smēdē uguni un izkala asu, diezgan platu, četras collas garu asmeni un beigās šim improvizētajam ierocim-zobenam rokturi, pēdas garumā un ceturtdaļas collas diametrā. Kad viņš pabeidza, asmens izrādījās smagāks, tāpēc, lai to līdzsvarotu, viņš otrā galā piemetināja apaļu rokturi. Mazais Pūkainītis uzreiz saprata, kas tas ir. Paskrējis sānis, viņš pārbaudei izraka pāris bedrīšu un pēc tam sāka pārmeklēt zāli, meklējot sauszemes garneles.

Džeks sekoja viņam ar savu kameru un iemūžināja pāris garneļu medību ainas, kas tika veiktas mierīgi un pārsteidzoši precīzi. Mazais Pūkainītis bez ilgstošiem treniņiem nevarētu sasniegt tik precīzu šņik-šņak-pļak kustību nedēļas laikā, kopš atrada kaltu.

Iegājis šķūnī, Džeks sāka kaut ko meklēt, pat neiedomājoties, kā tas varētu izskatīties, un atrada to tur, kur Mazais Pūkainītis to bija atstājis, kad atrada kaltu. Tā bija cieta koka nūja, pēdu gara, noslīpēta un nogludināta, iespējams, ar smilšakmens gabalu. Tai vienā galā bija kaut kas līdzīgs lāpstiņai ar pietiekami asu asmeni, lai nocirstu garnelēm galvu, otrs gals bija smails. Viņš ienesa to būdā un apsēdās pie galda, aplūkot to caur palielināmo stiklu. Asajā galā bija pielipuši augsnes gabaliņi, un tas tika izmantots kā kaplis. Lāpstiņai līdzīgo galu izmantoja kā lāpstu, cirvi un hitīna bruņu lauzēju. Mazais Pūkainītis precīzi zināja, ko viņš vēlas, kad gatavoja šo mantu. Viņš to glabāja, bet tiklīdz atrada ko labāku, bez nožēlas izmeta.

Beidzot Džeks to ielika sava rakstāmgalda augšējā atvilktnē. Viņš padomāja, ka pienācis laiks pusdienām, kad Mazais Pūkainītis iebrāzās viesistabā, paķēra savu jauno ieroci un satraukti noiukstēja.

- Kas noticis, mazulīt? Jums ir nepatikšanas? - Džeks piecēlās, piegāja pie ieroču plaukta, paņēma šauteni un pārlūkoja istabu. - Parādi tētim Džekam, kas tur ir.

Mazais Pūkainītis sekoja viņam līdz lielajām durvīm, kas bija paredzētas cilvēkiem, gatavs skriet atpakaļ, ja būs vajadzīgs. Satraukuma iemesls bija harpija, apmēram tāda pati kā juras laikmeta pterodaktils uz Zemes, pietiekami liela, lai ar vienu piegājienu norītu Mazo Pūkainīti. Viņa noteikti jau vienreiz bija metusies viņam virsū un gatavojās uzbrukt otrreiz. No sešu milimetru bises izšautās lodes trieciena viņa aizkūleņoja gaisā un nokrita kā akmens.

Mazais Pūkainītis, kurš to visu bija pārsteigts noskatījies, dažus mirkļus pavēroja beigto harpiju un tad atrada sānis aizlidojušo izšauto patronas čaulīti. Viņš satvēra to un izstiepa sev priekšā, it kā jautādams, vai var to paturēt. Saņēmis atļauju, viņš ar patronas čaulīti ieskrēja guļamistabā. Kad viņš atgriezās, tētis Džeks viņu pacēla, ienesa angārā un iesēdināja manipulatora vadības kabīnē.

Antigravitācijas lauka ģeneratora vibrācija un sajūta, ka tiek pacelts, Mazo Pūkainīti sākumā satrauca, bet, kad viņi uzķēra uz manipulatora harpiju un pacēla piecsimt pēdu gaisā, viņš sāka izbaudīt lidojumu. Viņi nometa harpiju pāris jūdzes augšup pa līci, kas jaunākajās kartēs bija atzīmēts kā Heloveja līcis, un, atgriežoties, apmeta plašu loku ap kalniem. Mazajam Pūkainītim tas  šķita jautri.

Pēc pusdienām Mazais Pūkainītis tēta Džeka gultā iesnaudās. Džeks aizveda manipulatoru uz raktuvi, izšāva pāris šāvienus, kas atklāja kramu, un atrada vēl vienu saules akmeni. Tā nenotika bieži. Divas dienas pēc kārtas viņš atrada akmeņus reti. Kad viņš atgriezās nometnē, Mazais  Pūkainītis atradās būdiņas malā un piebeidza kādu sauszemes garneli.

Pēc vakariņām — arī Mazajam Pūkainītim patika to gatavošana, ja vien nebija pārāk karsts — viņi iegāja viesistabā. Džeks atcerējās, ka rakstāmgaldā, kur viņš bija ielicis koka instrumentu-nūju, viņš bija redzējis skrūvi un uzgriezni, un, izņēmis tos no turienes, viņš to visu parādīja Mazajam Pūkainītim. Tas dažus mirkļus uz tiem skatījās, tad ieskrēja guļamistabā un atnesa pudeli ar uzskrūvējamu vāciņu. Viņš atskrūvēja korķi, pieskrūvēja to atpakaļ, tad uzskrūvēja uzgriezni uz skrūves un parādīja to Džekam.

- Redzi, tēt? - viņš nouikstēja tā vai kaut kā līdzīgi.

– Tagad viss izdevās.

Tad viņš atkorķēja pudeli, ielika tur skrūvi un uzgriezni un atkal pudeli aizvēra.

- uijk, - viņš paziņoja ar manāmu prieku.

Viņa apmierinātības iemesls bija skaidrs. Tas, ko viņš izdarīja, tika pabeigts. Pudeles vāciņš un uzgrieznis piederēja vispārējai lietu klasei, kas tika pieskrūvētas uz citām lietām. Lai tos noņemtu, tie jāpagriež pa kreisi, lai uzliktu - pa labi, bet vispirms jāpārliecinās, vai vītne ir saāķējusies. Bet, tā kā viņš varēja saprast, kad pagriezt pa labi un kad pa kreisi, tas nozīmēja, ka viņš varēja domāt par objektu īpašībām, tos neturot acu priekšā, kas nozīmēja, ka viņam bija abstrakta domāšana. Tas var būt nedaudz izplūdis jēdziens, tomēr...

– Ziniet, tētim Džekam ir gadījies ļoti gudrs Pūkainītis. Vai esat pieaugušais Mazais Pūkainītis vai pagaidām Mazais Pūkainītis mazulis? Varu derēt, ka jūs esat profesors, doktor Pūkainīt.

Viņš vēlējās zināt, ko profesors darītu, ja viņš izrādītos tāds, kāds bija sākumā, turpinot strādāt tālāk, un vai viņš kādreiz šaubīsies par to, vai ir pareizi saplēst šo lietu, kā viņš to darījis tagad. Kādu dienu Džeks varētu atgriezies mājās atrast izjauktu kaut ko visai svarīgu vai, vēl ļaunāk, izjauktu un nepareizi saliktu. Beidzot Džeks iegāja pieliekamajā un rakņājās, līdz atrada skārda bundžu. Atgriezies viņš atklāja, ka Mazais Pūkainītis ir uzkāpis uz krēsla, atradis pelnu traukā viņa pīpi, ievilka un sāka klepot.

- Hei, es nedomāju, ka tas jums nāk par labu!

Viņš atņēma pīpi, noslaucīja to kreklā un ielika mutē, tad nolika uz grīdas bundžu un nolika tai blakus Mazo Pūkainīti. Bundžā bija apmēram desmit mārciņas akmeņu. Kad viņš šeit pirmo reizi apmetās uz dzīvi, viņš izveidoja derīgo izrakteņu kolekciju, bet, kad atrada to, ko gribēja, viņš izmeta visus, izņemot divdesmit vai trīsdesmit labākos eksemplārus. Tagad viņš priecājās, ka bija tos paturējis.

Mazais Pūkainītis paskatījās uz bundžu, nolēma, ka vāks pieder pie pieskrūvējamo lietu klases, un noskrūvēja to. Vāka iekšpusei bija spogulim līdzīgs pulējums, un tas ļāva viņam izdarīt nelielu atklājumu: viņš tajā ieraudzīja sevi. Viņš apmierināti nokliedzās un ieskatījās bundžā. Viņš nolēma, ka tā pieder pie iztukšojamo lietu kategorijas, kā papīru grozs, un nekavējoties iztukšoja saturu uz grīdas. Tad viņš sāka pētīt akmeņus un kārtot tos pēc krāsas.

Papildus interesei par krāsainiem attēliem ekrānā, šis bija pirmais reālais pierādījums tam, ka pūkainīši uztver un saprot krāsas. Viņš turpināja strādāt un to vēl pārliecinošāk pierādīja, sakārtojis akmentiņus dažādās kaudzēs, sašķirojot tos pēc toņa, no ametistam līdzīga kvarca gabala līdz tumši sarkaniem rubīniem. Nu, varbūt viņš ar to domāja varavīksni. Varbūt, kad spīd saule, vienmēr ir varavīksne. Vai varbūt viņam ir vienkārši patīkami redzēt krāsas.

Pēc tam, sašķirojis visus akmeņus, viņš sāka tos klasificēt, saliekot tos dīvainos apaļos un spirālveida rakstos. Ikreiz, kad viņš pabeidza kādu ornamentu, viņš ar prieku noiukstēja, pievēršot tam uzmanību, kādu laiku skatījās uz to, tad izjauca un sāka jaunu. Pūkainītis mācēja priecāties par radošu darbu. Viņš darīja nevajadzīgu darbu, veidoja rakstus un apbrīnoja tos.

Beidzot viņš salika akmeņus atpakaļ bundžā un ieripināja to guļamistabā, novietojis starp citiem saviem dārgumiem. Kad apgūlās, viņš nolika savu jauno ieroci uz segas sev blakus.

* * *

Nākamajā rītā Džeks sagrieza veselu raciona trīs batoniņu, uzlika to uz apakštasītes, ielēja krūzē ūdeni un, pārliecinājies, ka nav palicis nekas tāds, uz kā Pūkainītis varētu sevi savainot vai ko varētu sabojāt, vadīja savu manipulatoru uz raktuvi. Viņš strādāja visu rītu, bet pēc aptuveni pusotras tonnas akmeņu saskaldīšanas neatrada neko. Pēc tam viņš raidīja vairākus šāvienus, nogriežot smilšakmens augšējo slāni un atklājot jaunu krama slāni, pēc tam apsēdās zem koka ar sfērisku vainagu, paēst pusdienas.

Apmēram pēc stundas viņš atgriezās pie darba, atrada dažas pārakmeņojušās medūzas, kuras nebija patērējušas vajadzīgās vielas vajadzīgajās kombinācijās, un nedaudz vēlāk vienu pēc otra atrada četras konkrēcijas, un divās no tām bija saules akmeņi, un, veicis vēl četrus vai piecus griezumus, viņš atrada trešo saules akmeni. Nu, varbūt viņš būs uzdūries leģendārajai Medūzu apbedījuma vietai! Krietni pāri pusdienlaikam, kad viņš bija izgājis cauri visam slānim, viņam jau bija deviņi saules akmeņi, tostarp tumši sarkans milzis collas diametrā. Senajā okeānā noteikti bija bijusi kāda straume, kas ievilka daudzas medūzas vienā vietā.

Viņš gribēja nocirst vēl dažas pēdas smilšakmens, bet nolēmis, ka ir jau vēls, atgriezās nometnē.

-  Mazais Pūkainīt! - viņš pasauca atvēris viesistabas durvis. - Kur tu esi,  Mazais Pūkainīt? Tētis Džeks ir kļuvis bagāts! To jānosvin!

Klusums. Viņš pasauca vēlreiz: ne atbildes, ne soļu skaņas. Droši vien, Džeks domāja, attīrījis apvidu no garnelēm, viņš devās tālāk mežā. Novilcis no pleciem portupeju un uzmetis uz galda, viņš iegāja virtuvē. Lielākā daļa no raciona Trīs bija pazudusi. Guļamistabā viņš atrada kaltu, kas glīti gulēja pa diagonāli pāri segai, bez tam Pūkainītis bija izveidojusi rakstu no akmeņiem, ko bija izņēmis no bundžas.

Uzlicis uz plīts vakariņas, Džeks izgāja ārā un kādu brīdi viņu pasauca, tad sajauca sev viskiju ar sodu, ienesa viesistabā un apsēdās apskatīt dienas atradumus. Sākumā viņš bija diezgan neuzticīgs, bet tad saprata, ka vienas dienas laikā ir ieguvis akmeņus vismaz piecdesmit piecu tūkstošu solu vērtībā. Viņš iebēra tos maisiņā un, iemalkojis viskiju, ļāvās tīkamiem sapņiem, līdz plīts zvans viņam paziņoja, ka vakariņas ir gatavas.

Viņš ēda vienatnē – pirmo reizi pa šiem gadiem viņš to darīja negribīgi, ēdiens pēkšņi bija kļuvis pretīgs – un vakarā, šķirstot savas mikrofilmu bibliotēkas numurus, viņš atrada tikai grāmatas, kuras bija lasījis un pārlasījis desmitiem reižu, vai arī tās, kuras paturējis izziņai. Vairākas reizes viņš domāja, ka sadzirdējis nelielu durvju čīkstu, taču katru reizi kļūdījās. Beidzot viņš aizgāja gulēt.

Kad viņš pamodās, uzreiz paskatījās uz salocīto segu, bet kalts joprojām gulēja tai pāri. Pirms došanās uz raktuvi viņš izsaiņoja vēl trīs devas un nomainīja krūzē ūdeni. Todien, atradis vēl trīs saules akmeņus, viņš mehāniski un bez prieka ielika tos maisiņā. Agri pabeidzis darbu, viņš stundu riņķoja pa nometni, taču neko neatrada. Racions trīs, sagriezts virtuvē šķēlēs, bija neskarts.

Varbūt mazulis bija saskāries ar kaut ko milzīgu, kas bija pārāk liels, lai viņš to varētu tikt galā, pat ar savu jauno, brīnišķīgo ieroci. Elf-strazdu, meža goblinu vai citu harpiju. Vai varbūt viņam apnika atrasties vienā vietā un viņš devās tālāk.

Nē. Viņam šeit patika. Viņš priecājās un bija laimīgs. Džeks skumji pašūpoja galvu. Kādreiz arī viņš dzīvoja patīkamā vietā, kur būtu varējis būt laimīgs, ja nebūtu atcerējies savus pienākumus. Un viņš aizgāja, atstājot tur apbēdinātos cilvēkus. Varbūt  Mazais Pūkainītis rīkojās līdzīgi. Varbūt viņš tā arī nesaprata, cik daudz viņš šeit nozīmē un cik tukša šī vieta bija kļuvusi bez viņa.

Džeks devās uz virtuvi pēc viskija, bet apstājās un apdomāja. Iedzersi aiz žēluma pret sevi un pēc tam, žēlojot sevi, izdzersi vēl, un, kad abas porcijas būs sajauktas vēderā, sāksi dzert visu, kas pagadās pa rokai, un galu galā nodzersies. Nē, pirms gulētiešanas viņš izdzers tikai vienu viskiju ar sodu, lai gan tas viņam var būt pilnīgi bezjēdzīgi.

3. nodaļa

Pamodies, viņš paberzēja acis un paskatījās pulkstenī. Bija nedaudz pēc desmitiem vakarā. Bija laiks iedzert vēl vienu devu un beidzot doties gulēt pa īstam. Viņš smagi piecēlās, iegāja virtuvē, ielēja glāzē viskiju un, aiznesis to pie galda, apsēdās un izņēma dienasgrāmatu. Viņš bija gandrīz pabeidzis rakstīt šīs dienas pārdomas, kad aiz viņa atvērās mazās durvis un pēkšņi klusa balss teica:

- Uiiijk.

Džeks pagriezās.

Ūjinošā skaņa nepacietīgi atkārtojās.  Mazais Pūkainītis turēja durvis vaļā, un kāds atbildēja no ārpuses. Tad ienāca vēl viens Pūkainītis un vēl viens: viņi kopā bija četri, un viens no viņiem nesa rokās mazu, baltu vilnas bumbulīti. Viņiem visiem bija nūjas, līdzīgas tai, kas atradās rakstāmgalda atvilktnē. Viņi apstājās istabas vidū, neizpratnē skatījās apkārt. Tad, nometis ieroci,  Mazais Pūkainītis pieskrēja pie Džeka. Džeks pabīdīja krēslu malā, paņēma  Mazo Pūkainīti un apsēdās kopā ar viņu uz grīdas.

- Tad tāpēc tu aizbēgi un liki tētim Džekam uztraukties! Tu gribēji, lai arī tava ģimene būtu šeit. — Pārējie nolika nūjas blakus  Mazā Pūkainīša tērauda ierocim un vilcinādamies tuvojās. Džeks sāka ar viņiem runāties, un  Mazais Pūkainītis iespējams atkārtoja to pašu — vismaz tā likās, — un tad viens no jaunpienācējiem pienāca pie Džeka un paglāstīja viņam ūsas. Drīz pa viņu rāpoja visi, arī māte un bērns. Mazulis bija tik mazs, ka ietilpa Džeka plaukstā, bet minūtes laikā uzrāpās viņam uz pleca un tad apmetās uz galvas.

- Hei, radinieki, varbūt vēlaties paēst pusdienas? — Džeks jautāja.

Mazais Pūkainītis izteiksmīgi nouikstēja: viņš saprata šo vārdu. Džeks iegāja virtuvē un piedāvāja viņiem aukstu stepņa gaļu un ceptus sfērisko koku augļus. Kamēr viņi iztukšoja pāris lielas pannas, viņš atgriezās viesistabā, lai pārbaudītu, ko viņi bija atnesuši līdzi. Divas no nūjām bija no koka, kā tā, kuru  Mazais Pūkainītis bija izmetis šķūnī. Trešā bija izgatavota no raga, bet ceturtā, iespējams, no tāda dzīvnieka kā zebralops pleca kaula. Bija arī tā sauktā runga, izgatavota agrīnā neolīta līmenī, un krama šķēpele, aptēsta kā apelsīna šķēle, apmēram piecu collu garumā. Ja to būtu izgatavojis cilvēks, to varētu nosaukt par skrāpi. Viņš kādu laiku par to prātoja, bet, pamanījis robainās malas, nolēma, ka tas ir zāģis. Bija arī kādi trīs ļoti labi apstrādāti plāni naži un vairāki gliemežvāki, iespējams, izmantoti kā dzeramie trauki.

Kad viņš pabeidza apskati, ienāca Pūkainīte-māte. Šķita, ka viņai radās kaut kādas aizdomas, bet viņa drīz pārliecinājās, ka viņas ģimenes īpašums nav ne nozagts, ne salauzts. Pūkainītis-mazulis ar vienu roku ieķēries kažokā, otrā turēja sfēriskā koka augli. Iebāzis mutē augļa pārpalikumu, viņš uzrāpās uz Džeka un atkal apsēdās viņam uz galvas.  No tā viņu vajadzētu atradināt. Drīz viņš kļūs par lielu šādiem piedzīvojumiem.

Pēc dažām minūtēm atgriezās pārējā ģimene, laimīgi grūstīdamies un uikstēdfami, dzenāja viens otru. Mamma noslīdēja no Džeka klēpja un pievienojās spēlei, bet Pūkainītis-mazulis nolēca no galvas un piezemējās mātei uz muguras. Viņš domāja, ka ir pazaudējis  Mazo Pūkainīti, bet tagad, sasodīts, ir pieci  Mazi Pūkainīši un piedevām mazulis. Kad viņi bija izspēlējušies un noguruši, viņš dzīvojamajā istabā visiem uzklāja gultas un pārcēla uz turieni arī  Mazā Pūkainīša segu un visus viņa dārgumus. Kad guļamistabā bija tikai Mazais  Pūkainītis, tas bija brīnišķīgi, taču pieci un mazs bērns pilnīgai laimei bija par daudz.

Mazulis un visi pārējie, kas no rītiem ņemsies pa viņa gultu, pamodinās pārāk agri.

Nākamajā rītā viņš katram izgatavoja tērauda zobenveida instrumentus un vēl pusduci gadījumam, ja atnāks vēl vairāk pūkainīšu. Viņš izgatavoja arī nelielu cirvi ar cietas koksnes rokturi, metāla zāģi no ripzāģa asmens un pusduci nelielu nažu no ceturtdaļcollīgas plakanas atsperes. Saistībā ar Mazo Pūkainīšu mantas konfiskāciju, bija daudz mazāk problēmu nekā viņš bija gaidījis. Viņiem bija spēcīga īpašumtiesību sajūta, taču viņi labi apzinājās visas apmaiņas priekšrocības. Visus koka, raga, kaula un akmens priekšmetus viņš paslēpa rakstāmgalda atvilktnē. Tādējādi Helovejs sāka Zaratuštras pūkainīšu ieroču un instrumentu kolekciju. Pilnīgi iespējams, ka viņš to novēlēs Federālajam Ksenobioloģijas institūtam.

Protams, visa ģimene uzreiz izmēģināja jaunos zobeniem līdzīgos instrumentus uz garnelēm, un Džeks tiem sekoja ar kinokameru. Viņi no rīta bija iznīcinājuši pusotru desmitu garneļu, un tāpēc pusdienas tika apēstas bez intereses, lai gan viņi, atdarinot tēti, sēdēja un grauza mazus gabaliņus. Kad viņi paēda, sasēdās uz viņa gultas izklātā apmetņa. Un viņš pavadīja šo pusi dienas, klaiņojot pa nometni un darot darbus, ko bija atlicis mēnešiem ilgi. Vakarā visi pūkainīši izskrēja ārā, lai nedaudz pastaigātos pa zāli mājas priekšā.

Džeks atradās virtuvē un gatavoja ēdienu, kad viņi satraukti kliegdami iebrāzās pa mazām durvīm viesistabā.  Mazais Pūkainītis un viens no tēviņiem iegāja virtuvē.  Mazais Pūkainītis nometās četrrāpus un, izpletis mazo pirkstiņu un īkšķi, pielika roku pie apakšējā žokļa, un viņš turēja rādītājpirkstu taisni. Tad viņš izsvieda labo roku uz priekšu un izdvesa rejošu skaņu, kas nelīdzinājās nevienai skaņai, ko viņš jebkad bija izdevis. Pirms Džeks to saprata, Pūkainītim tas bija jāatkārto vēlreiz.

Šeit klaiņoja ļoti liels un bīstams plēsoņa, ko sauca par "velna zvēru" - vēl viens piemērs planētas, ko neapdzīvo saprātīgas būtnes, zooloģiskajai daudzveidībai - tam bija viens rags uz pieres un divi uz apakšējā žokļa, katrā pusē, sānos. Pūkainīšiem tas jau bija kaut kas bīstams, taču arī cilvēkiem bija iemesls uztraukties. Džeks nolika malā nazi un garšīgo cienastu, ko grieza, noslaucīja rokas un iegāja viesistabā, ātri saskaitot, lai pārliecinātos, ka neviens no Pūkainīša ģimenes nav pazudis. Tad piegāja pie ieroču piramīdas.

Šoreiz sešu milimetru bises vietā, ko viņš bija izmantojis pret harpiju, viņš paņēma lielāku 12,7 mm ātršāvēju šauteni, pārbaudīja, vai tā ir pielādēta, un ielika kabatā dažas papildu patronas. Mazais Pūkainītis izskrēja viņam pakaļ un norādīja uz būdas kreiso stūri. Pārējā ģimene palika iekšā.

Nogājis apmēram divpadsmit pēdas, Džeks sāka griezties pretēji pulksteņrādītāja virzienam, skatīdamies apkārt. Uz ziemeļiem nebija neviena velna zvēra, un viņš jau griezās uz austrumiem, kad Mazais Pūkainītis izlēca no aizmugures un norādīja uz kaut ko aiz muguras. Viņš pagriezās tieši laikā, lai ieraudzītu velna zvēru ar uz leju noliektu ragaino galvu, kurš jau bija gatavs uzklupt viņam no aizmugures. Viņam vajadzēja par to padomāt: velna zvērs varēja būt viltīgs un nomedīt mednieku.

Džeks instinktīvi notēmēja un nospieda sprūdu. Lielkalibra šautene noblākšķēja un iesita viņam plecā, bet lode, trāpot velna zvēram, aizmeta viņa apmēram pustonnu smago ķermeni atpakaļ. Otrā lode trāpīja tieši zem sēnes formas auss. Dzīvnieks krampjaini nodrebēja un sastinga. Džeks mehāniski pavilka aizslēgu, bet trešo reizi šaut nebija vajadzības. Velna zvērs bija tikpat miris, cik varēja būt viņš pats, ja Mazais Pūkainītis nebūtu viņu brīdinājis.

Džeks pateicās par to Mazajam Pūkainītim, kurš mierīgi salasīja tukšās patronu čaulītes. Tad, berzējot plecu, pa kuru bija uzsitusi šautene, viņš iegāja mājā un nolika ieroci piramīdā. Izmantojot manipulatoru, viņš izvilka velna zvēra ķermeni no nometnes teritorijas un uzkāra to koka galotnē, kur tas harpijām sagādāja patīkamu, bet noslēpumainu cienastu.

* * *

Vakarā pēc maltītes notika kārtējā trauksme. Ģimene, nogurusi no rosīšanās, bija sapulcējusies viesistabā, kur Mazais Pūkainītis demonstrēja viņiem principu lietas-kas-uzskrūvētas-citām lietām, par piemēru izmantojot pudeli ar platu kaklu un uzgriezni ar skrūvi, kad kaut kas milzīgs norēca tieši pār viņu galvām. Visi sastinga, paskatījās uz griestiem un tad saskrēja barā un apstājās ieroču piramīdas priekšā. Tas droši vien bija kaut kas nopietnāks par velna zvēru, un ko gan tētis Džeks varēs darīt, ja viņam kaut kā pietrūks? Viņi bailēs vēroja, kā tētis Džeks piegāja pie durvīm, atvēra tās un izgāja ārā. Galu galā neviens no viņiem nekad iepriekš nebija dzirdējis policijas aerokāra skaņas signālu.

Mašīna graciozi sasvērās uz leju, lai nosēstos zālienā nometnes priekšā, un izslēdza antigravitācijas lauku. No tās izkāpa divi formā tērpti vīrieši, un mēness gaismā viņš sazīmēja abus: leitnantu Džordžu Lantu un viņa šoferi Ahmedu Hadru. Sasveicinājies, viņš jautāja:

— Kaut kas nav kārtībā?

- Nē. Mēs tikai nolēmām jūs apciemot un paskatīties, kā esat iedzīvojies, - Lants atbildēja. – Mēs uz šo pusi nelidojam bieži. Jums pēdējā laikā ir bijušas kādas nepatikšanas?

- Nē, kopš tā laika nekas, - tas laiks bija tad, kad šeit parādījās pāris meža klaidoņu, bezdarbnieki no dienvidiem, kas kaut kur bija dzirdējuši par maisiņu, ko viņš nēsāja ap kaklu. Policijai atlika tikai savākt līķus un uzrakstīt protokolu. - Ienāciet un uz brīdi aizmirstiet par saviem ieročiem. Man ir kaut kas, ko vēlos jums parādīt.

Mazais Pūkainītis iznāca no mājas un paraustīja viņa bikšu staru. Džeks apstājās, pacēla viņu un uzlika uz rokas. Ģimene droši vien nolēmuši, ka tas nav bīstami, un, piegāja pie durvīm, tagad skatījās ārā.

- Ei! Kas tad tie par velniem? - Lants jautāja, pēkšņi apstājies pusceļā no savas mašīnas.

- Pūkainīši. Jūs nekad iepriekš neesat tādus redzējis?

- Nē, neko tādu neesmu redzējis. Kas viņi ir?

Policisti pienāca, un Džeks, padzenājis pūkainīšus no ceļa, ienāca mājā. Lants un Hadra apstājās pie durvīm.

- Es jums pareizi saku. Viņi ir pūkainīši. Vārds ir viss, ko es par viņiem zinu.

Divi pūkainīši piegāja klāt un paskatījās uz leitnantu Lantu. Viens no viņiem teica:

- Uiiik?

— Viņi vēlas zināt, kas jūs esat, tāpēc interese ir abpusēja.

Lants uz mirkli apjuka, pēc tam noņēma portupeju ar ieroci un uzkāra uz pakaramajiem, pie durvju iekšpuses. Uzkāra virsū bereti. Hadra ātri sekoja piemēram. Tas nozīmēja, ka viņi uzskata, ka uz laiku ir atbrīvoti no dienesta un varēja iedzert, ja viņiem tiks piedāvāts.

Viens pūkainītis, lai pievērstu uzmanību, paraustīja Ahmeda Hadra bikšu staru, un pūkainīte-mamma pacēla mazuli, parādot viņu Lantam. Hadra vilcinādamies pacēla pūkainīti, kurš centās pievērst viņam uzmanību.

- Nekad agrāk neko tādu nebiju redzējis, Džek, - viņš teica. — No kurienes viņi uzradās?

- Ahmed, tu taču par viņiem neko nezini, - Lants viņam pārmeta.

- Viņš man pāri nedarīs, leitnant, viņi taču ir nekaitīgi, vai ne, Džek? - Viņš paskatījās uz grīdu, un pie viņa pienāca vēl pāris pūkainīši. - Kāpēc jūs nevēlies ar viņiem iepazīties? Viņi ir ļoti jauki.

Džordžs Lants nevarēja ļaut savam padotajam darīt to, ko baidījās darīt pats. Viņš arī apsēdās uz grīdas, un mamma viņam pasniedza savu bērniņu. Mazulis uzreiz uzlēca viņam uz pleca un mēģināja uzkāpt uz galvas.

- Atslābsti, Džordž, - Džeks viņam teica. – Viņi ir labie pūkainīši un vienkārši vēlas būt draugi.

- Es vienmēr mazliet baidos no svešām dzīvības formām, - sacīja Lants. — Jums jau nu būtu jāzina, kas notika...

– Viņi nav sveša dzīvības forma, tie ir Zaratuštras zīdītāji. Tāda pati dzīvības forma, kādu jūs dzīvojat, tāda pati, kādu katru dienu ēdat pusdienās kopš ierašanās šeit. Viņu bioķīmija ir identiska mūsējai. Jūs domājat, ka viņi varētu mūs apbalvot ar kaut ko līdzīgu punktveida ēdei vai tamlīdzīgi? – Viņš nolika Mazo Pūkainīti uz grīdas blakus pārējiem. - Mēs esam pētījuši šo planētu divdesmit piecus gadus, un neviens šeit neko tādu nav redzējis.

— Ticiet, leitnant, — iejaucās Hadra, — Džeks zina labāk.

- Labi... Viņi ir gudri bērniņi. — Lants noņēma mazuli no galvas un iedeva mammai.  Mazais Pūkainītis satvēra vienu svilpes ķēdes galu un mēģināja saprast, kas atrodas otrā galā. - Varu derēt, ka jums te viņu ir par daudz.

- Nu tagad esat ar viņiem iepazinies. Jūtieties kā mājās, es iešu un ātri pagatavošu dzērienus un uzkodas.

Kamēr viņš atradās virtuvē, pildīja sodas sifonu un vilka ārā no ledusskapja ledu, viesistabā sāka svilpt policijas svilpe. Kamēr Džeks atvēra viskija pudeli,  Mazais Pūkainītis iebrāzās virtuvē, pūšot policijas svilpi, un lielākā daļa ģimenes viņu dzenāja, cenšoties to atņemt. Pūkainīšiem viņš atvēra kārbu ar racionu trīs. Tiklīdz viņš to izdarīja, viesistabā sāka svilpt vēl viena svilpe.

- Mūsu postenī tādu ir pilna vesela kurpju kaste, - Lants kliedza pāri troksnim. - Mēs jums atvedīsim vēl pārīti, kad atkal būsim dežūrā.

– Labi, ka jums viņi iepatikās, Džordž. Es domāju, ka pūkainīši to novērtēs. Ahmed, es iesaku tev uzņemties bārmeņa pienākumus, kamēr izdalīšu bērniem saldumus.

Kamēr Hadra jauca kokteiļus un Džeks izdalīja ārpuszemes-trīs pūkainīšiem, Lants atlaidās ērtā krēslā un pūkainīši drūzmējās uz grīdas viņam priekšā, joprojām ziņkārīgi uz viņu lūkodamies. Visbeidzot ārpuszemes trijnieks uz brīdi novērsa viņu domas no svilpēm.

- Es gribu zināt, Džek, no kurienes viņi atnāca, - Lants sacīja, paceļot glāzi. - Es šeit kalpoju piecus gadus un nekad neko tādu neesmu redzējis.

-Esmu šeit piecus gadus ilgāk, un arī nekad tos neesmu redzējis. Es domāju, ka viņi atnāca no ziemeļiem, no apgabala starp Kordiljeriem un Rietumu krastu. Gaiss tur caurredzams desmit tūkstošu pēdu tālu, un daži braucieni šurpu turpu nedeva nekādu labumu, salīdzinot ar to, kas bija jāizdara, lai patiešām izpētītu apkārtni. Ja kāds par to zina, tad tie ir tikai paši pūkainīši.

Viņš sāka stāstīt par savu pirmo tikšanos ar  Mazo Pūkainīti un pēc kāda laika nonāca pie kokapstrādes kalta un sauszemes garneļu galvu nociršanas. Lants un Hadra izbrīnīti skatījās viens uz otru.

- tas tik ir ko vērts! — sacīja Hadra. — Esmu atradis garneļu čaumalas ar izēstu gaļu, sacirstas tieši tā, kā aprakstījāt. Bet ne jau visiem ir kokapstrādes kalti. Kā jūs domājat, ko viņi parasti izmanto?

- Bet lūk šos te! – Džeks ar rāvienu atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma vairākus priekšmetus. – Vienu no tiem nometa  Mazais Pūkainītis, kad atrada manu kaltu. Pārējos atnesa citi, kad ieradās šeit.

Lants un Hadra piecēlās kājās un piegāja tuvāk, lai apskatītu priekšmetus. Lants mēģināja pierādīt, ka pūkainīši paši tos nevarēja izgatavot. Bet viņš par to nespēja pārliecināt pat sevi. tikuši galā ar ārpuszemes trešo, pūkainīši gaidoši paskatījās televīzijas ekrānā, un Džeks pēkšņi atcerējās, ka neviens no viņiem, izņemot  Mazo Pūkainīti, to nekad nebija redzējis. Tad  Mazais Pūkainītis ielēca krēslā, ko Lants bija atbrīvojis, pastiepās pie slēdža un ieslēdza to. Ekrānā parādījās tukšs, mēness gaismas pārpludināts klajums, ko pārraidīja uz metāla torņa uzstādīta stepņaku ganu kamera, kuri ganīja stepju iemītniekus. Tas nebija īpaši interesanti. Mazais Pūkainītis mērķtiecīgi ķērās pie selektora un galu galā atrada vakara futbola spēles pārraidi no Melloriporta. Tas bija lieliski. Viņš nolēca lejā un pievienojās pārējiem ekrāna priekšā.

- Esmu redzējis Zaļos Pērtiķus un Freina holphus, kuri arī varētu ieslēgt televizora ekrānu un izmantot selektoru, - sacīja Lants. Tas izklausījās kā atbalss no pēdējiem iebildumiem pirms kapitulācijas.

- Freina holphi ir gudri, - Hadra piekrita. — Viņi izmanto instrumentus.

— Viņi instrumentus izgatavo? Vai arī tikai izmanto to, kas viņiem tiek iedots? – Neviens neko neatbildēja. - Nē, neviens tos neizgatavo, izņemot tādus humanoīdus kā mēs un pūkainīši.

Tā bija pirmā reize, kad viņš to pateica skaļi, bet pirms tam visu labi pārdomāja. Viņš saprata, ka visu laiku ir sevi par to pārliecinājis. Tas pārsteidza leitnantu un viņa šoferi.

- Tātad jūs domājat... - Lants iesāka.

- Viņi nerunā un nekurina uguni, - stingri sacīja Ahmeds Hadra.

– Ahmed, jums viss labi jāzina. Jebkurš valodas un uguns pārbaudes tests nevar būt attiecināms uz visu pasauli.

- Tas ir likumā noteikts kritērijs, - Lants atbalstīja savu padoto.

- Tas ir diletantu likums, kuri noteica, ka kolonisti, kuri nogalina un ņem vergus un apgalvo, ka viņiem ir saprāts, uz jaunas planētas nevar saprasties ar vietējiem iedzīvotājiem tikai tāpēc, ka viss, ko viņi prot, ir medīt un nogalināt dzīvniekus, - sacīja Džeks.

— Jā, visi tie, kam ir valoda un kuri kurina uguni, ir saprātīgas būtnes. Tas ir likums. Bet tas nenozīmē, ka tie, kas to nedara, ir nesaprātīgi. Neesmu redzējis, ka kāds no viņiem kurtu uguni, bet, tā kā es negribētu atgriezties mājās un atrast pelnu kaudzi, es viņiem nemācu to darīt. Bet esmu pārliecināts, ka viņiem vienam ar otru ir kaut kādi saziņas līdzekļi.

- Bens Reinsfords viņus vēl nav redzējis? — vaicāja Lants.

- Bens kaut kur aizklīdis. Es viņam zvanīju, tikko šeit parādījās Mazais Pūkainītis. Bet viņš atgriezīsies tikai piektdien.

- Jā, tieši tā, es par to biju aizmirsis. — Lants joprojām ar šaubām skatījās uz pūkainīšiem. — Gribētos dzirdēt, ko par viņiem saka speciālists.

Ja Bens pateiks, ka viņi ir saprātīgi, Lants viņam noticēs. Bens bija eksperts, un Lants respektēja ekspertu viedokļus. Bet līdz brīdim, kad viņš nebūs pārliecināts... Vispirms viņš, iespējams, jau rītdien liks sevi un Hadru izmeklēt medicīniski, lai pārliecinātos, ka viņi nav savākuši nekādus nepatīkamus mikroorganismus.

4. nodaļa

Nākamajā rītā pūkainīši pavadīja manipulatoru diezgan mierīgi. Tas nebija nekāds briesmonis, tas bija tikai kaut kas tāds, ar ko tētis Džeks devās pastaigā. No rīta viņš atrada tikai vienu vidēji lielu saules akmeni, bet pēcpusdienā - divus lielus. Agri atgriezies mājās, viņš dzīvojamajā istabā atrada visu ģimeni: pūkainīši bija iztukšojuši makulatūras grozu un tagad to piepildīja atkal. Šķita, ka mājā bija iekļuvusi kāda sauszemes garnele: tās saskaldītais apvalks gulēja grozā kopā ar citiem atkritumiem. Pabarojis pūkainīšus, viņš tos iesēdināja aerodžipā un viņi ilgi lidoja dienvidrietumu virzienā.

Nākamajā dienā viņš atrada krama dzīslu aizas otrā pusē un lielu daļu rīta pavadīja, spridzinot ap to smilšakmeni. Viņš nolēma, ka nākamreiz, kad būs Melloriportā, nopirks sev labu, jaudīgu ekskavatoru. Viņš uzspridzināja strauta gultni, novirzot to prom no dambja, bet, neatradis akmens izeju, un spļaudījās visu atlikušo dienu. Atgriezies atpakaļ, viņš ieraudzīja virs nometnes riņķojam harpiju. Panāca to ar manipulatoru un notrieca ar šāvienu no pistoles. Iespējams, ka harpijas uzskatīja pūkainīšus tikpat garšīgus kā pūkainīši sauszemes garneles. Kad viņš iegāja viesistabā, visa ģimene sēdēja zem šauteņu piramīdas.

Nākamajā dienā viņš uzpridzināja krama dzīslu un atrada trīs lielus saules akmeņus. Tiešām izskatījās, ka šeit ir Mirušo Medūzu Kapsēta. Viņš pabeidza darbu ap pusdienlaiku, un, kad priekšā parādījās nometnes panorāma, ieraudzīja zālienā stāvošu aerodžipu un neliela auguma rudbārdainu vīrieti izbalējušā haki krāsas jakā. Viņam apkārt bija pūkainīši un viņš sēdēja uz soliņa virtuves durvju priekšā. Kamera un vēl kaut kādi instrumenti bija nolikti tā, lai nevarētu tikt klāt pūkainīši. Pūkainītis-mazulis, protams, sēdēja uz galvas. Viņš paskatījās uz augšu, sakustējās, tad iedeva mazuli mātei un piecēlās.

- Nu, ko jūs par viņiem domājat, Ben? - Džeks jautāja, tiklīdz nolaida manipulatoru.

- Dievs stāvi klāt, nejautājiet man to tagad! - Bens Reinsfords atbildēja un iesmējās. — Mājupceļā apstājos pie policijas posteņa. Nodomāju, ka Džordžs Lants kļuvis par lielāko meli visā Galaktikā. Kad pārnācu mājās, noklausījos jūsu stāsta ierakstu, un te nu es esmu.

– Ilgi gaidījāt?

Tiklīdz manipulatora antigravitācijas lauks tika izslēgts, pūkainīši pameta Reinsfordu un sadrūzmējās zem tā. Džeks nolēca lejā, un visi viņam sekoja, pieķērušies pie biksēm un priecīgi ūjinādami.

- Ne cik ilgi, - Reinsfords paskatījās pulkstenī. - Ak Dievs, tomēr jau trīsarpus stundas. Bet laiks tik ātri paskrēja. Ziniet, jūsu bērniem ir lieliska dzirde. Viņi jūs sadzirdēja ilgi pirms manis.

— Redzējāt, kā viņi medī sauszemes garneles?

- Nu neko jau! Es tam iztērēju veselu filmas rulli, viņš pašūpoja galvu. - Džek, tas ir gandrīz neticami.

- Protams, jūs taču paliksiet pie manis uz pusdienām?

– Jūs droši vien esat noguris, tāpēc labāk dzeniet mani prom. Es vēlētos dzirdēt par viņiem vairāk. Ja vēlaties, varam par viņiem uzņemt filmu. Piekrītat?

– Ar prieku. Mēs to izdarīsim kad paēdīsim.

- Viņš apsēdās uz soliņa, un pūkainīši sāka iekārtoties viņam blakus. — Pirmais bija Mazais Pūkainītis. Pārējos viņš atveda pēc divām dienām. Šī ir pūkainīte-mamma un pūkainītis-bērniņš. Bet tie ir Maiks un Maizija. Ja jūs būtu noskatījies, cik mērķtiecīgi saskalda garneles šitas, jūs nebūtu jautājuši, kāpēc es viņu nosaucu par Ko-Ko.

— Džordžs teica, ka jūs viņus saucat par pūkainīšiem. Vēlaties, lai tas kļūtu par oficiālo nosaukumu?

- Protams. Kas tad viņi ir, ja ne pūkainīši?

- Bet apakšklasi ļaujiet man nosaukt jūsu vārdā, - sacīja Reinsfords. — Apakšklase pūkainīši, ģints pūkainīši, suga Helloveja pūkainīši. PŪKAINAIS HELOVEJA PŪKAINĪTIS. Kā tas skan?

Tam jābūt brīnišķīgi, Džeks nodomāja. Galu galā neviens vairs nemēģina ārpuszemes bioloģiju latinizēt.

- Es uzskatu, ka viņi šeit atnāca sauszemes garneļu neparasti lielā skaita dēļ.

- Jā, protams. Džordžs teica, ka jūs domājat, ka viņi šeit ieradušies no ziemeļiem. Tā, iespējams, ir vienīgā vieta, no kuras viņi varēja atnākt. Tas laikam ir tikai avangards, drīz visur parādīsies pūkainīši. Tas ir pārsteidzoši, cik ātri viņi vairojas.

- Ne pārāk ātri. Šajā kompānijā ir trīs tēviņi un divas mātītes un tikai viens mazulis,- viņš izņēma Maiku un Maiziju no klēpja.

- Iešu gatavot pusdienas. Tikmēr jūs varat apskatīt lietas, ko viņi atnesa līdzi.

Džeks ielika pusdienas cepeškrāsnī, paņēma viskiju ar sodu un ienesa to viesistabā, bet Reinsfords joprojām sēdēja pie rakstāmgalda un skatījās uz artefaktiem. Viņš paņēma glāzi viskija, izklaidīgi iedzēra mazu malku un pacēla galvu.

- Džek, šīs lietas ir pārsteidzošas, - viņš teica.

– Vēl vairāk. Tās ir unikālas. Vienīgā Zaratuštras iedzīvotāju ieroču un darbarīku kolekcija.

Bens Reinsfords pēkšņi paskatījās uz augšu.

- Jūs domājat, ka viņi... - viņš jautāja. - lai gan... tieši tāpat domāju arī es, - viņš iedzēra malku viskija, nolika glāzi un paņēma ieroci no pulētā raga. - Kaut kas - atvainojiet, kāds - kas varētu veikt šādu darbu, man šķiet ļoti piemērots iezemieša nosaukumam. – Viņš nedaudz pavilcinājās. - Jā, Džek, jūs teicāt, ka mēs varētu uzņemt kādu filmu. Vai drīkstu iedot kopiju Juanam Džimenzam? Viņš ir kompānijas zinātnes nodaļas vadītājs, viņš pētī zīdītājus. Mēs ar viņu apmaināmies ar informāciju. Kompānijā ir vēl viens cilvēks, kurš to vēlētos redzēt - Gerds van Ribiks. Viņš ir ksenonaturālists, tāpat kā es, bet viņu galvenokārt interesē dzīvnieku evolūcija.

- Kāpēc gan ne? Pūkainīši ir zinātnisks atklājums. Bet atklājumi ir jāpublicē.

Mazais Pūkainītis, Maiks un Maizija iznāca no virtuves. Mazais Pūkainītis uzlēca uz krēsla roku balsta un ieslēdza televīzoru. Pielāgojis kanālu, viņš atrada attēlu ar degošiem mežiem, kas tika dedzināti, lai īstenotu Lielā Melnā Ūdens plānu. Maiks un Maizija izbailēs kliedza, kā bērni, kad skatās šausmu filmu. Viņi jau bija sapratuši, ka nekas, kas notiek ekrānā, nevar viņiem kaitēt.

– Jums nebūs iebildumu, ja viņi atnāks šeit un apskatīt pūkainīšus?

— Pūkainīšiem tas varētu patikt. Viņi ir ļoti sabiedriski.

Ienāca mamma, mazulis un Ko-Ko un, šķiet, apstiprināja to, kas notiek ekrānā, jo arī apsēdās skatīties. Kad noskanēja zvans no virtuves plīts, viņi visi piecēlās, Ko-Ko uzlēca uz krēsla un izslēdza televizoru. Bens Reinsfords uz mirkli aizdomājās.

- Ziniet, man ir daudz precētu draugu, kuri pavada daudz laika, lai iemācītu saviem astoņgadīgajiem bērniem izslēgt televizoru, kad viņi ir beiguši to skatīties, - viņš teica.

* * *

Pēc pusdienām viņi pavadīja stundu, filmējot visu stāstu par pūkainīšiem. Kad tas viss bija izdarīts, Bens Reinsfords pievienoja dažus komentārus un izslēdza skaņas ierakstu. Viņš paskatījās kabatas pulkstenī.

- Divpadsmit nulle nulle. Tas nozīmē, ka Melloriportā ir septiņpadsmit  nulle nulle, - viņš teica. – Ja piezvanīšu tieši tagad, Džimenzu joprojām varēs atrast pētniecības centrā. Viņš parasti uzkavējas.

— Zvaniet. Parādīsim viņam pūkainīšus? — Džeks pastūma malā uz galda gulošo pistoli un portupeju un apsēdināja tur Mazo Pūkainīti, pūkainīti-mammu un pūkainīti-bēbi, pēc tam nolika krēslu sakaru ekrāna priekšā un apsēdās, paņēmis klēpī Maiku, Maiziju un Ko-Ko. Reinsfords saspaidīja kompānijas koda kombināciju, pēc tam pacēla mazuli un uzlika sev uz galvas.

Ekrāns uzmirgoja un parādījās attēls. No tā skatījās jauns vīrietis, ar acīm meklēdams to, kuram radusies vajadzība redzēt viņa godīgo, atklāto seju. Pieklājīgs, mierīgs, dzīvespriecīgs, viņš piederēja veselai virknei cilvēku, kuri katru gadu tūkstošos eksemplāru sakopoja izglītībai paredzēto Zemes produkciju.

- O, tas ir Benets, kāds patīkams pārsteigums, - viņš iesāka.

- Es necerēju... - viņš apklusa un izlaida pārsteiguma skaņu. — Kā sauc tos, kas atrodas uz galda jūsu priekšā? — viņš jautāja. - Es nekad neko tādu neesmu redzējis... UN KAS IR JUMS UZ GALVAS?

- Pūkainīšu ģimene, - sacīja Reinsfords. - Tēviņi, mātītes un mazulis, - viņš pacēla mazuli un pasniedza to mātei. — Apaksklase HEOVEJA PŪKAINAIS PŪKAINĪTIS no Zaratuštras. Man pa kreisi sēdošais džentlmenis ir Džeks Helovejs, saules akmeņu meklētājs un pūkainīšu atklājējs. Džek, tas ir Juans Džimenzs.

Džeks satvēra rokas un pakratīja tās, sveicot Džimenzu ar seno ķīniešu žestu, ko izmantoja, lai sasveicinātos pa sakaru kanālu. Tas izdarīja to pašu, taču darīja to visu visai izklaidīgi. Viņš nevarēja atraut acis no pūkainīšiem.

— No kurienes viņi uzradās? — viņš jautāja. – Esat pārliecināts, ka viņi ir vietējie?

- Viņi vēl nav īsti gatavi kosmosa kuģiem, doktor Džimenz. Manuprāt, tas ir agrīnais paleolīts.

Džimenzs nodomāja, ka Džeks joko. Smiekli, ko tāpat kā spuldzīti var ieslēgt un izslēgt. Taču Reinsfords viņam apliecināja, ka pūkainīši patiešām ir vietējie.

- Tas, ko mēs par viņiem uzzinājām, ir iemūžināts filmā, - viņš teica. — Demonstrācijas laiks - aptuveni stunda. Varat ieslēgt ātrumu sešdesmit metri minūtē? — Džimenzs pārslēdza savu magnetofonu. - Brīnišķīgi. Lūdzu, pasēdiet, kamēr mēs pabeigsim kopēšanu. Un vai jūs varat izsaukt Gerdu van Ribiku? Gribētos, lai arī viņš to redzētu, tas viņu mazliet izkustinās.

Kad Džimenzs sagatavojās, Reinsfords nospieda atskaņošanas pogu. Apmēram minūti no magnetofona skanēja augsta toņa, zaigojoša čīkstēšana. Pūkainīši izskatījās nobijušies. Tad viss beidzās.

– Kad noskatīsieties ierakstu, es domāju, ka jums ar Gerdu radīsies vēlēšanās atnākt uz šejieni un paskatīties uz šiem cilvēciņiem. Ja varat, paņemiet līdzi psihologu, kurš varētu novērtēt pūkainīšu prāta spējas un domāšanas procesu. Džeks nekļūdās par agrīno paleolītu. Bet, ja arī viņi nav saprātīgi, tad atpaliek no saprāta tikai par milimetru.

Džimenzs izskatījās tikpat nobijies kā pūkainīši.

- Jūs, protams, tā nedomājat? — Viņš paskatījās uz Džeku, tad atkal uz Reinsfordu. - Labi, kad mēs noskatīsimies kaseti, es pārzvanīšu. Jūs esat trīs laika joslas uz rietumiem no mums? Tātad, mēs centīsimies to izdarīt pirms jūsu pusnakts - pēc mūsu laikā, divdesmit vienos nulle nulle.

***

Zvans noskanēja pusstundu agrāk. Kabineta vietā uz ekrāna bija dzīvojamā istaba. Priekšplānā bija portatīvais videomagnetofons un zems galdiņš ar vieglām uzkodām un dzērieniem. Blakus Džimenzam stāvēja vēl divi cilvēki. Pirmais, labā garastāvoklī, ar bālu, novājējušu seju, bija aptuveni vienā vecumā ar Džimenzu. Otra bija sieviete ar spīdīgi melniem matiem un Monas Lizas smaidu. Ar racionu trīs uzpirktie miegainie pūkainīši, nebija aizgājuši gulēt, pēc zvana nekavējoties izrādīja par to interesi. Tas bija daudz interesantāk nekā ziņu ekrāns.

Džimenzs iepazīstināja ar saviem kompanjoniem: Gerds van Ribiks un Rūta Ortere.

– Rūta ir no doktora Meilina nodaļas, viņa strādā nepilngadīgo tiesā un skolas departamentā. Viņa strādās ar jūsu pūkainīšiem kā kvalificēta ksenopsiholoģe.

- Jā, esmu strādājusi ar ārpuszemes būtnēm, - sacīja sieviete. — Es biju uz Loki, Tora un Šešas.

Džeks pamāja.

– Jūs esat pabijusi uz dažām manis apmeklētām planētām. Jūs atlidosiet uz šejieni?

- O, jā, - sacīja van Ribiks. - Ieradīsimies rīt pusdienlaikā. Mēs, iespējams, paliksim pāris dienas, ja tikai tas jums nesagādās neērtības. Man ir pietiekami liels aerodžips, lai nodrošinātu pajumti mums visiem trim pa nakti. Tātad, kā mēs atradīsim jūsu nometni?

Džeks viņam to pateica un nosauca precīzas koordinātes. Van Ribiks visu pierakstīja.

— Ir viens brīdinājums, lai gan es nevēlos par to vēlreiz runāt. Pret šiem cilvēciņiem jāizturas delikāti, nevis kā pret laboratorijas dzīvniekiem. Jūs viņiem nedarīsiet pāri, nekaitēsiet un netraucēsiet, kā arī nepiespiedīsiet darīt to, ko viņi nevēlēsies darīt.

- Mēs visu saprotam. Mēs neko nedarīsim ar  pūkainīšiem bez jūsu piekrišanas. Varbūt jums kaut kas vajadzīgs? Mēs varam paņemt līdzi un aizvest.

– Jā, šo to vajadzēs. Trīs kastes ar Racionu-trīs un kādas rotaļlietas. Es samaksāšu, kad būsiet šeit. Doktor Ortere, jūs noskatījāties ierakstu vai ne? Labi, padomājiet par to, ko jūs vēlētos iegūt, ja būtu Pūkainīte, un atvediet to.

5. nodaļa

Viktors Grego lēni un domīgi viļāja pirkstos cigareti.

- Jā, Leonardo, - viņš pacietīgi sacīja, - tas ir ļoti interesants un neapšaubāmi svarīgs atklājums, bet es nesaprotu, no kā jūs baidāties. Baidāties, ka šie cilvēki varētu jūs piekaut? Jums ir aizdomas, ka Benets Reinsfords vērpj velnišķīgu sazvērestību pret kompāniju un līdz ar to arī pret cilvēku civilizāciju?

Leonards Kellogs paskatījās uz viņu ar sāpīgu izteiksmi.

- Es runāju par to, Viktor, ka viņi abi, Reinsfords un šis Helovejs, šķiet, ir pārliecināti, ka tie radījumi, ko viņi sauc par pūkainīšiem, nav gluži dzīvnieki. Viņi uzskata, ka viņi ir saprātīgas būtnes.

- Nu, tas nu ir... - viņš pēkšņi apklusa, kad Kelloga izteikuma jēga nonāca līdz apziņai. - Ak Dievs, Leonard! Es no sirds lūdzu piedošanu, es nevainoju, ka jūs to tik ļoti ņēmāt pie sirds. Tas varētu padarīt Zaratuštru par trešās klases apdzīvojamu planētu.

- Bet kompānijai ir tiesības uz trešās klases neapdzīvotu planētu, - piebilda Kellogs. — Izmantot neapdzīvotu planētu. Ja uz Zaratuštras tiks atklāta saprātīgu būtņu suga, visas kompānijas tiesības automātiski zaudēs spēku.

— Jūs maz zināt, kas notiks, ja tā izrādīsies patiesība?

- Nu, es domāju, ka tiesības uz izmantošanu var tikt pārskatītas, un pat tagad, kad Koloniālais dienests zina, kas ir atklāts uz šīs planētas, viņi darīs visu, ja kompānija būs pietiekoši dāsna...

— Viņi nepārskatīs mūsu īpašumtiesības, Leonard. Federācijas vadība vienkārši paziņos, ka kompānijai ir bijis pietiekami daudz laika, lai atgūtu sākotnējos ieguldījumus, un es ceru, ka mums, kas esam paveikuši tik lielu darbu, izmantojot šo planētu, tiks atļauts šeit palikt un turpināt uzsākto.

Plašie Betas un Deltas kontinenta līdzenumi ar saviem stepju dzīvnieku bariem un katrs stepinieks, kuram nebija kompānijas zīmola, visi neiegūtie derīgie izrakteņi un neapstrādātās aramzemes - viss lidoja pie velna. Kosmosa līnija Zeme-Baldurs-Merdoka varētu zaudēt monopola balsstiesības, un tiesas varētu tai sagādāt daudz nepatikšanu, un jebkurā gadījumā kompānija zaudētu eksporta-importa monopolu un izlidotu no šejienes kā korķis. Un tie, kas šeit apmetīsies nelegāli, visu izlaupīs un visu sagandēs...

- Kāpēc mēs kā bagātā kompānija "Juggdreisil" nesēžam uz guano kaudzes vienīgajā kontinentā! — viņš iesaucās. — Pirms pieciem gadiem viņi ar sikspārņu mēsliem nopelnīja vairāk nekā mēs no visas savas planētas!

Kompānijas galvenais akcionārs un labākais draugs Niks Emmerts arī var būt ārpus spēles, un koloniālais ģenerāladministrators var ierasties šeit ar regulāro karaspēku un izbeigt visu birokrātisko vilkšanu garumā. Pēc tam būs vēlēšanas – un katrs Toms, Diks un Harijs, neapmierināti ar kompānijas darbību, var mēģināt pārkāpt likumu. Un, protams, arī Koloniālā komisija ar savu garo degunu...

- Bet viņi nevar mums atņemt visas tiesības! — Kellogs uzstāja. Kuru viņš mēģināja apmānīt? Pats sevi? - Tas nav godīgi! — viņš it kā aizstāvējās. - Mēs nekur neesam vainīgi!

Viktora balsī skanēja pacietības bezdibenis.

- Leonard, mēģini saprast, ka Zemes federācijas valdība, kliedzošā soprānā, nesāks pierādīt, vai tas ir pareizi vai nē, vai tā vispār ir kļūda. Kopš federācijas valdība atklāja, ka līdz ar tiesībām viņi ir devuši kompānijai privilēģijas, viņi to ir ļoti nožēlojuši. Šī planēta ir daudz labāka nekā Zeme jebkad, pat pirms atomkara. Tagad, kad viņiem ir iespēja to atgriezt, pat ar uzlabojumiem, jūs tiešām domājat, ka viņi to nedarīs? Kas viņus apturēs? Ja šie Beta kontinenta radījumi ir saprātīgas būtnes, mūsu tiesības ir nevis ar lieliem burtiem rakstīts drošības līdzeklis, bet gan tualetes papīra gabals, un ar to viss beigsies, viņš uz mirkli apklusa. — Jūs redzējāt to filmu, ko Reinsfords atsūtīja Džimenzam? Viņš kopā ar Heloveju var droši apgalvot, ka šīs būtnes ir patiesi saprātīgas?

- Nu nē, es neesmu pārliecināts. Helovejs turpina runāt par viņiem kā par cilvēkiem, bet viņš ir tikai vecs dārgumu meklētājs. Reinsfords nesaka ne jā, ne nē, taču atstāj durvis plaši atvērtas jebkuram risinājumam.

— Pieņemot, ka viņu ziņojums ir patiess, vai šie pūkainīši varētu būt saprātīgi?

- Ja mēs to atzīstam, tad jā, - gurdi sacīja Kellogs. – Viņi var būt saprātīgi. Tā tas droši vien arī ir, ja par to pārliecināts pat Leonards Kellogs.

— Tādā gadījumā jūsu cilvēki, kas šorīt dosies uz Beta kontinentu, ieraudzīs saprātu un izklaidēsies ar to kā ar zinātnisku problēmu, pilnībā neievērojot nekādus juridiskos aspektus. Leonard, kamēr viņi nav iesnieguši ziņojumu, nosūtiet izmeklēšanai apsūdzību.

Šķita, ka Kellogam tas nepatīk. Tas nozīmēja, ka viņam bija jāparāda vara un jābūt cietsirdīgam pret cilvēkiem, un viņam tas īsti nepatika. Viņš negribīgi pamāja ar galvu.

- Jā, es domāju, ka mums tas būtu jādara. Viktor, ļaujiet man par to brīdi padomāt.

- Daži vārdi par Leonardu: ja jūs viņam uzdosiet kaut ko tādu, no kā viņš nevarēs izvairīties vai nodot kādam citam, viņš to izdarīs. Varbūt ne ar prieku, bet kārtīgi.

- Es ņemšu līdzi Ernstu Meilinu, - viņš beidzot teica. – Dažās psiholoģijas jomās Reinsfords nav īpaši spēcīgs. Viņš var apmānīt Rūtu Orteri, bet ne Ernstu Meilinu.

- Pūkainīšus no Heloveja mēs savāksim. Kad mēs publicēsim savu ziņojumu par atklājumu, mēs piešķirsim Reinsfordam un Helovejam viņiem pienākošos panākumus — mēs pat paturēsim vārdu, ko viņi izdomājuši —, taču mēs skaidri norādīsim, ka, neskatoties uz visu jauko izskatu, pūkainīši nav saprātīgu būtņu suga. Ja Reinsfords turpinās nākt klajā ar saviem paziņojumiem, mēs viņu apsūdzēsim par apzinātu maldināšanu.

— Ko viņš vēl var ziņot Ksenobioloģijas institūtam?

Kellogs pašūpoja galvu.

- Es domāju, ka viņš vēlas maldināt mūsu cilvēkus, lai iegūtu atbalstu dažiem saviem zinātniskajiem apgalvojumiem, lai apstiprinātu viņam un Helovejam piedēvētos pētījumus. Tāpēc es pēc iespējas ātrāk lidošu uz Beta kontinentu.

Kellogs pārliecināja sevi, ka, tiklīdz viņš ieradīsies Beta kontinentā, viņa plāni piepildīsies. Turklāt viņš droši vien pārliecināja sevi, ka Reinsforda ziņojums izrādīsies pilnīgi meli. Labi, protams, būtu labāk, ja viņš nepildītu tikai savus pienākumus.

– Ko viņš darīs, ja viņu neapturēs. Bet pēc gada šeit būs vesela pētnieku armija. Līdz tam laikam vajadzētu pilnībā diskreditēt gan Reinsfordu, gan Heloveju. Leonard, jūs aizvedīsit šos pūkainīšus no Heloveja, un es personīgi garantēju, ka līdz tam laikam tie vairs nebūs pētniekiem pieejami. "Pūkainīši," viņš domīgi teica. – Viņi droši vien ir pārklāti ar kažokādu?

— Heloveja lentē redzams viņu mīkstais, zīdainais kažoks.

- Lieliski. Lūdzu, to savā ziņojumā īpaši pasvītrojiet. Tiklīdz tas tiks publicēts, kompānija par katra pūkainīša ādu piedāvās divus tūkstošus solu. Kamēr kāds, ko atnesīs Reinsforda ziņojums, no Zemes ieradīsies šeit, mēs viņus visus būsim izķēruši.

Kellogs sāka izrādīt bažas.

- Bet, Viktor, tas taču ir genocīds!

- Muļķības, genocīds ir saprātīgu būtņu sugas iznīcināšana. Šie ir tikai dzīvnieki pārklāti ar lielisku kažokādu. Mēs ar Ernstu Meilinu to pierādīsim.

* * *

Pūkainīši, spēlējās zālienā nometnes priekšā, tad sastinga. Viņu sejas pavērsās uz rietumiem. Tad viņi visi pieskrēja pie virtuves durvju sola un uzkāpa uz tā.

- Kas tur ir? — Džeks Helovejs ieinteresēts jautāja.

- Viņi sadzirdēja aerodžipu, - atbildēja Reinsfords. - Viņi uzvedās tāpat vakar, kad tu atgriezies savā mašīnā, - viņš paskatījās uz galdautu, ko viņi bija izklājuši zem kokiem ar plākšņainām lapām. – Viss ir gatavs?

- Viss, izņemot lenču. Tagad es arī tos redzu.

- Džek, jums acis ir labākas par manējām. O, arī es viņus redzu. Ceru, ka bērni viņus sagaidīs laipni, - viņš noraizējies sacīja.

Kopš ierašanās šeit tā bija pirmā reize, kad viņš bija tik nervozs. Šie cilvēki no Melloriporta paši par sevi nebija tik svarīgi. Benam zinātniskajās aprindās bija ietekmīgāks vārds nekā visiem kompānijā strādājošajiem kopā. Viņš bija noraizējies par pūkainīšiem.

Aerobots, kas bija izaudzis no tikko pamanāma plankuma, noslīdēja uz zemes. Kad tas nolaidās un izslēdza antigravitāciju, viņi devās klāt, un  pūkainīši, nolēkuši no soliņa, skrēja viņiem līdzās.

No bota izkāpa trīs cilvēki. Pirmā bija Rūta Ortere, ģērbusies džemperī un īsos zābakos ievilktās biksēs. Gerds van Ribiks acīmredzot bija padomājis par sava darba būtību: viņam bija izturīgi zābaki un veca, izbalējusi haki krāsas jaka, bet rokās uzticams ierocis. Tas liecināja, ka viņš zina, uz ko šajā Pīdmontā var uzrauties. Juaņs Džimenzs bija ģērbies tajā pašā treniņtērpā, kādā viņš bija redzams sarunu ekrānā iepriekšējā vakarā. Visi rokās turēja videotehniku. Kamēr viņi spieda rokas un sveicinājās, pūkainīši sāka trokšņot, pieprasot uzmanību. Galu galā visi, gan pūkainīši, gan cilvēki, apsēdās pie improvizētā, zem kokiem novietotā galda.

Rūta Ortere apsēdās uz zāles blakus mammai un mazulim. Mazais uzreiz sāka interesēties par sudraba amuletu ar ķēdi, kas karājās viņai ap kaklu un burvīgi džinkstēja. Tad viņš mēģināja uzkāpt viņai uz galvas. Viņai vajadzēja kādu laiku, lai maigi, bet stingri atturētu viņu no šāda mēģinājuma. Juaņs Džimenzs notupās starp Maiku un Maiziju, pārmaiņus uz viņiem skatīdamies un kaut ko runājot latīņu valodā miniatūra diktofona mikrofonā pie krūtīm. Gerds van Ribiks apsēdās uz saliekamā krēsla un paņēma Mazo Pūkainīti klēpī.

- Ziniet, tā ir lieliska ģimene, - viņš teica. — Ne tikai atklāt kaut ko uz planētas pēc divdesmit piecus gadus ilgas kolonizācijas, bet piedevām atklāt kaut ko tik unikālu, kā pūkainīši… Paskat, viņiem nav ne mazākās astes pazīmes, bet uz planētas nav citu bezastes zīdītāju, kas tiem kaut nedaudz līdzinātos. Ņemsim kaut mūs - cilvēkus: mēs piederam pie diezgan lielas ģints, apmēram ar piecdesmit primātu sugām. Bet šiem mazajiem uz planētas vispār nav radinieku.

- Uik?

Bet viņam ir vienalga vai ne? — van Ribiks viegli noglaudīja Mazo Pūkainīti. – Tagad jūs pazīstat pašu mazāko humanoīdu, varat būt par to pārliecināts. O-ho-ho, bet ko tālāk?

Ko-Ko, kurš bija ierāpies klēpī Reinsfordam, pēkšņi nolēca zemē, paķēra savu instrumentu, ko bija atstājis pie krēsla, un metās uz priekšu. Visi pielēca kājās, viesi izņēma kinokameras. Pūkainīši šķita uztraukti. Kas tas ir, kāda sauszemes garnele vai kas cits?

Ko-Ko apstājās garneles priekšā, iedūra tai ar instrumentu purnā, lai tā apstātos, un ieņēma dramatisku pozu. Viņš savicināja ieroci un nolaida to uz garneles kakla. Tad viņš gandrīz skumji paskatījās uz to un pāris reizes spēcīgi iesita ar zobena plakni. Tad pavilka to malā un sāka ēst.

- Tagad es saprotu, kāpēc jūs viņu nosaucāt par Ko-Ko, - Rūta sacīja, turot kameru. — Pārējie dara savādāk?

- Nu, Mazais Pūkainītis, piemēram, skrien blakus garnelei, lēkā ap to un, izvēlējies īsto brīdi, dod spēcīgu cirtienu. Maiks un Maizija garneli vispirms apgāž un tad, kad tā jau guļ uz muguras, nocērt tai galvu. Mamma vispirms spēcīgi sit pa kājām. Bet galvas nociršana un hitīna pāršķelšana no apakšas - tā dara visi.

— Tas ir galvenais, — Rūta sacīja. - zemapziņā. Nogalināšanas tehnika tiek izstrādāta pašmācības ceļā. Kad mazulis sāks medīt pats savas garneles, viņš, visticamāk, darīs to tāpat kā mamma.

- Ei, paskatieties! - Džimenzs uzsauca. – Viņš izvēlas sev garneli!

Atlikušo pusdienu laiku viņi runāja tikai par pūkainīšiem. Diskusijas subjekti paši ēda to, ko viņiem iedeva, un ūjināja savā starpā. Gerds van Ribiks ierosināja, ka viņi apspriež Zemes cilvēku neparastās īpašības. Juaņs Džimenzs paskatījās uz viņu ar bažām, it kā vēlētos noskaidrot, cik nopietni viņš to saka.

– Ziniet, kas uz mani atstāja vislielāko iespaidu? Ziņojumā tika runāts par incidentu ar velna zvēru, - sacīja Ruta Ortere. - Jebkurš dzīvnieks, kad saskaras ar cilvēku, mēģinās piesaistīt viņa uzmanību, kad viņam draud briesmas, bet es nekad neesmu dzirdējis par tādu, kas izmantotu figurālu pantomīmu. To nedara ne zemes šimpanzes, ne Freinas holki. Mazais Pūkainītis patiešām paveica simbolisku darbu, attēlojot to, abstrakti parādot atšķirīgās iezīmes, kas raksturīgas velna zvēram.

— Jūs domājat, ka izstieptas rokas žests ar saliektu rādītājpirkstu nozīmēja šauteni? — jautāja Gerds van RIbIks. — Viņš ir redzējis, kā jūs šaujat?

– nedomāju, ka tas varētu būt kaut kas cits. Tas bija tā, it kā viņš man teiktu: "Tur ir liels, šķebinošs, velna zvērs, nošaujiet to un dariet ar to to pašu, ko izdarījāt ar harpiju." Bet, ja viņš nebūtu pieskrējis pie manis un norādījis atpakaļ, tas velna zvērs varēja mani nogalināt.

Džimenzs šaubīdamies sacīja:

– Es saprotu, ka mani vārdi ir nepieklājīgi. Jūs pazīstat pūkainīšus. Bet kāpēc jūs esat tik super antropomorfi? Kāpēc viņus apveltīt ar savām rakstura un garīgām īpašībām?

- Džimenz, man vēl nav atbildes uz šo jautājumu. Un es domāju, ka šeit vispār nevar kaut ko atrisināt ātri. Pagaidiet mazliet, padzīvojiet vēl mazliet pūkainīšu sabiedrībā un tad pajautājiet vēlreiz, pajautājiet pats sev, nevis man.

***

- Tagad arī jūs, Ernst, ieraudzījāt šo problēmu. - Leonards Kellogs runāja tā, it kā saliktu vārdus, it kā piespiestu tos ar papīra spiedi un gaidītu. Ernsts Meilins sēdēja nekustīgi, atspiedies ar elkoņiem pret galdu un ar rokām atbalstījis zodu. Ap viņa muti lokos parādījās dažas krunciņas.

- Jā. Es, protams, neesmu jurists, bet...

– Tas nav juridisks jautājums. Tas ir psihologu jautājums, – Ernsta Meilina atkāpšanās ceļi tika nogriezti. Un viņš to saprata.

— Pirms izteikšu savu viedokli, man tie ir jāredz. Heloveja filma ir pie jums? — Kad Kellogs pamāja ar galvu, Meilins turpināja: — Neviens no viņiem atklāti neapgalvo par pūkainīšu saprātu?

Kellogs viņam atbildēja tāpat kā Viktoram Grego, tikai piebilstot:

— Ziņojums sastāv gandrīz tikai no neapstiprinātiem Heloveja izteikumiem un attiecas uz lietām, kurām viņš ir vienīgais liecinieks.

– O, – Meilins atļāvās atturīgi pasmaidīt. — Viņš nesniedza precīzāku savu novērojumu definīciju. Bet priekš tam ir Reinsfords. Papildus galvenajai ksenonaturālista specialitātei viņš lieliski pārvalda jurisprudenci un psiholoģiju. Viņš gan nav īpaši kritisks pret citu cilvēku izteikumiem. Kas attiecas uz viņa paša novērojumiem, kā mēs zināsim, ka viņš savos tēlainajos izteikumos nav iekļāvis kļūdainus secinājumus?

- Kā mēs zināsim, ka viņš mūs apzināti nemistificē?

– Bet, Leonard, tas ir diezgan nopietns apvainojums.

- Tā ir noticis arī agrāk. Piemēram, tas puisis, kurš Kenijas alās izgreba seno kalnu marsiešu simbolus. Vai arī Ellermana apgalvojums par zemes peļu krustošanos ar Toras vorantibrariem. Vai cilvēks no Lejas Piltas, atgriezies pirmajā pirmsatomu gadsimtā?

Meilins pamāja.

- Nevienam no mums nepatīk atcerēties šādas lietas, bet, kā jūs pareizi atzīmējāt, tādas notika. Ziniet, arī Reinsfords pieder pie cilvēku kategorijas, kas kaut ko tādu dara. Īsts individuālistisks egoists. Slikti pielāgojams personības tips. Runā, ka viņš vēlas izdarīt kādu sensacionālu atklājumu, kas garantētu viņam vietu zinātniskajā pasaulē, uz kuru, viņaprāt, viņam pilnīgas tiesības. Viņš atrod vientuļu pavecāku dārgumu meklētāju, uz kura nometni ir atklīduši daži mazi dzīvnieciņi. Vecais vīrs pieradinājis viņus par saviem mājdzīvniekiem, iemācījis viņiem dažus trikus un galu galā pārliecinājis sevi, ka tie ir tādi paši cilvēki kā viņš. Reinsfordam tā izrādījās ērta iespēja: viņš ar prieku pieņemtu šādu likteņa dāvanu kā jaunas saprātīgas sugas atklāšanu. Šis atklājums noliks pie viņa kājām visu zinātnisko pasauli, - viņš atkal pasmaidīja. – Jā, Leonardo, tas ir pilnīgi iespējams.

— Atceraties milzīgo skandālu, kas izcēlās ar Ellermana hibrīdu? Tāpēc mūsu tiešais pienākums ir to pārtraukt, pirms izceļas zinātnisks skandāls arī mūsu gadījumā.

— Vispirms tomēr jānoskatās tie ieraksti un jāpaskatās, kas mums ir. Pēc tam ir jāizveido perfekta, neietekmējama laboratorija šo dzīvnieku izpētei un jāparāda Reinsfordam un viņa līdzdalībniekiem, ka viņi nevar nesodīti izvirzīt zinātniskajai pasaulei šādus absurdus apgalvojumus. Ja mēs viņus nepārliecināsim, mums nekas cits neatliks, kā viņus publiski atmaskot.

– Ierakstu jau redzēju, bet noskatīsimies vēlreiz. Mums jāanalizē visi triki, ko Helovejs mācījis šiem dzīvniekiem, un jāredz, kā viņi tos veic.

- Jā, protams. Nav jēgas to atlikt, - sacīja Meilins.

— Mums ir jāizlemj, kādu paziņojumu mēs sniegsim un kādi pierādījumi mums ir nepieciešami, lai to pamatotu.

* * *

Pēc pusdienām pūkainīši kā parasti spēlējās zālienā, bet, kad dziļajā ieplakā sāka sabiezēt krēsla, visi atgriezās iekštelpās un sāka spēlēties ar vienu no savām jaunajām rotaļlietām, kas bija atvestas no Melloriportas - lielu kasti ar krāsainām bumbiņām un īsām caurspīdīgas plastmasas nūjiņām. Viņi nezināja, ka tas ir molekulārās modelēšanas komplekts, taču ātri saprata, ka nūjas var ietilpt bumbiņu caurumos un visu var salikt trīsdimensiju struktūrās.

Tas bija daudz interesantāk par krāsainajiem akmeņiem. Viņi izveidoja dažas eksperimentālas formulas, pēc tam tās izjauca un sāka veidot vienu lielu struktūru. Vairākas reizes viņi to pilnībā vai daļēji izjauca un sāka atkal un atkal, pavadot savas darbības ar ūjināšanu un žestikulāciju.

- Viņiem ir mākslinieciska gaume,- sacīja Gerds van Ribiks. - Esmu redzējis daudzas abstraktas skulptūras, kas nebija uz pusi tik labas kā kompozīcija, ko viņi izveidoja tikko.

- Viņiem ir arī laba tehnoloģija,- sacīja Džeks. - Viņiem ir līdzsvara un smaguma centra jēdziens. Samontējot šo konstrukciju, viņi nepārslogoja tās augšējo daļu.

- Džek, es visu laiku domāju, ka jūs ieteicāt man pajautāt sev, - sacīja Džimenzs. – Ziniet, es te atnācu aizdomu pilns. Nav tā, ka es šaubos par jūsu godīgumu, nē: es tikai domāju, ka ar savu acīmredzamo mīlestību pret pūkainīšiem jūs esat viņus apveltījis ar lielākām prāta spējām, nekā viņiem ir patiesībā. Tagad es domāju, ka jūs viņus esat novērtējis par zemu. Viņi nav gluži saprātīgi, bet es nekad neko tādu neesmu redzējis.

- Kāpēc ne gluži? — jautāja van Ribiks. - Rūta, mēs šovakar nemaz nedzirdam jūs. Ko domājat jūs?

Rūta Ortere satrūkās.

- Gerd, ir pāragri izteikt kādus viedokļus. Es zinu, ka viņi izskatījās tā, it kā viņi sarunātos viens ar otru, kamēr viņi strādāja kopā, bet es vienkārši nevaru izšķirt viņu uik-uik-uik valoas vārdus.

- Tā nav sarunāšanās, tā ir simbolika. Jūs vienkārši nevarat domāt tikai ar burtu simboliem. Izmēģiniet. Nekas līdzinās atskaņotājā ieliktai kasetei vai tālvadības pultij, kas kontrolē laukumu, šķiet, viņi savus mazos trikus mācās. Bet jums ir jāsaprot, ka tā ir tikai ideja.

– Un ko jūs teiksiet par Eller Keller? — jautāja Reinsfords. - Tātad viņa sāka saprātīgi runāt tikai pēc tam, kad Anne Salivana viņai iemācīja dažus vārdus?

- Nē, protams, nē, viņa tikai iemācījās sajust attēlus, ierobežojot sajūtas, - Rūta pārmetoši paskatījās uz Reinsfordu, viņš bija pārtrumpojis vienu no viņas pamatpostulātiem. - Protams, viņa mantoja saprātīgu būtņu smadzeņu struktūru, - viņa apklusa, gaidot, ka kāds jautās, kā viņa zina, ka pūkainīšiem ir citāda smadzeņu struktūra.

- Turpinot strīdu, varu pateikt, ka bez saprāta klātbūtnes valodu nevar izgudrot, - sacīja Džeks.

Rūta iesmējās.

– Jūs likāt man atcerēties koledžu. Pirmajā studiju gadā tas bija viens no aktuālākajiem jautājumiem psiholoģijas studentu vidū, kas apmeklēja sesijas. Būdami otrā kursa studenti, mēs sapratām, ka tas ir tikai vistas un olas strīds, un atteicāmies no tā.

- Bet velti, - sacīja Reinsfords. - Tas ir labs jautājums.

– Tas būtu labs, ja uz to būtu atbilde.

- Var jau būt ka jums taisnība, - sacīja Gerds. — Vai varbūt atbildes atslēga slēpjas pašā jautājumā. Es to saku tāpēc, ka šie puiši balansē uz saprāta robežas, bet vēl nav pārkāpuši šo robežu.

— Varu derēt, uz visiem saules akmeņiem manā maisiņā, ka viņi jau ir šķērsojuši šo robežu.

- Nu, varbūt viņi ir zināmā mērā saprātīgi, - ierosināja Džimenzs.

Rūta Ortere atbildot iesaucās:

— It kā jūs runātu par radījumu, kas nav pietiekami miris vai nav pietiekami grūsns! Šeit ir jāpasaka vai nu jā, vai nē.

Pēc kāda laika Gerds van Ribiks sacīja:

— Saprāta jautājums manā jomā ir tikpat svarīgs kā jūsējā. Saprāts ir dabiskās izlases evolūcijas rezultāts. Dažām sugām, tostarp mūsu, raksturīgā iezīme.

- Pagaidiet, Gerd, - sacīja Reinsfords. - Rūta, ko jūs uz to atbildēsiet? šeit nav kaut kādas saprāta pazīmes?

- Nē. Ir domāšanas procesa pazīmes - vai, ja vēlaties, saprāta pazīmes, tāpat kā ir temperatūras pazīmes. Kad psihologi spēs izturēties pret zinātni tā, it kā tās būtu zāles, mēs varēsim kalibrēt domāšanas procesu, kā kalibrējam termometrus. Bet saprāts atšķiras no nesaprāta kvalitatīvi. Tas ir vairāk nekā tikai augsts domāšanas līmenis. Jūs to varētu saukt par domāšanas viršanas punktu.

- Velns parāvis, man šķiet, tā ir diezgan laba analoģija,- sacīja Reinsfords. – Bet kas notiks, ja šī viršanas temperatūra paaugstināsies?

-Tieši to mēs atradām, - atbildēja van Ribiks. – Tieši par to es tikko runāju. Mēs šodien nezinām par to, kad radās saprāts,  nulles vai sešsimt piecdesmit ceturtajā gadā pirms atoma.

– Pagaidiet, – Džeks pārtrauca. — Iepriekš rakāmies dziļāk, bet tagad esam vienojušies par saprāta definīciju.

Van Ribiks iesmējās.

— Esat kādreiz mēģinājis panākt, lai biologs definētu dzīvību? — viņš jautāja. — Vai matemātiķis pateiktu skaitļa definīciju?

- Atgriezīsimies atpakaļ,- Rūta paskatījās uz pūkainīšiem, kuri pētīja savu daudzkrāsaino bumbiņu konstrukciju, it kā meklētu, kur viņi varētu piestiprināt vēl kaut ko, nesabojājot rakstu. — Es saku: saprāta domāšanas procesa līmenis kvalitatīvi atšķiras no iracionālā domāšanas procesa ar to, ka spēj radīt simboliskas idejas un spēj tās nodot, kā arī spēj vispārināt un veidot abstraktu domāšanu. Tagad es jums nestāstīšu par valodu-un-uguns kurināšanu, vai ne?

- Mazais Pūkainītis simbolizē un vispārina, - sacīja Džeks. - Attēlojot trīs ragus, viņš simbolizēja velna zvēru, attēlojot garu lietu, kas mērķē un rada troksni, viņš simbolizēja šauteni. Šautene nogalina dzīvniekus. Gan harpija, gan velna zvērs ir dzīvnieki. Ja šautene var nogalināt harpiju, tā var nogalināt arī velna zvēru.

Juaņs Džimenzs domīgi sarauca pieri. Viņš paskatījās uz augšu un jautāja:

— Kāda ir mums zināmā zemākā saprātīgā suga?

- Juggdrasilijas Kuskri, - sacīja van Ribiks. — Kāds no jums ir bijis uz Juggdrasilijas?

- Es reiz redzēju kādu uz Mimira, kurš nosauca citu cilvēku par kuskra dēlu, - sacīja Džeks.

- Es pavadīju viņu vidū divus gadus, - atbildēja Gerds. - Viņi kurina uguni, es viņiem iedevu visu, kas viņiem bija vajadzīgs šim nolūkam. Lai izgatavotu šautriņas, apdedzina nūju galus. Un runā. Es iemācījos viņu valodu, visus astoņdesmit divus vārdus. Dažiem no viņiem es iemācīju, kā lietot mačetes, lai nesavainotu sevi, un pat uzticējos vienam garīgajam milzim, kurš nēsāja manu aparatūru, kad viņš atradās manā uzraudzībā, taču es nekad neļāvu nevienam no viņiem pieskarties manai šautenei vai kamerai.

— Viņi prot vispārināt? — Rūta jautāja.

- Mīļā mana, viņi nevar izdarīt neko citu kā tikai to! Katrs vārds viņu valodā ir augstākā līmeņa vispārinājums. HRUSKA ir dzīva būtne. PUSHA ir slikta lieta. DŽEISTHA ir lieta, ko ēd. Vēlaties, lai es turpinu? Palikuši tikai septiņdesmit deviņi vārdi.

Pirms viņš tika apturēts, sakaru ekrānā atskanēja izsaukuma signāls. Pirms Džeks paspēja to ieslēgt, saskrēja pūkainīši  un izrindojās ekrāna priekšā. Cilvēks, kurš viņam piezvanīja, bija ģērbies pelēkā formastērpā. Viņam bija sirmi viļņaini mati, un  seja izskatījās tāpat kā Juaņam Džimenzam pēc divdesmit gadiem.

- Labvakar. Helovejs klausās.

- O, mister Helovej, labvakar, - cilvēks uz ekrāna paspieda sev rokas un izplūda žilbinošā smaidā. - Es esmu Leonards Kellogs, kompānijas zinātniskās nodaļas vadītājs. Es noskatījos jūsu filmu, par... par pūkainīšiem. – Viņš paskatījās uz grīdu. — Kas tie ir par dzīvniekiem?

- Tie ir pūkainīši.  -Džeks cerēja, ka tas izklausījās pārliecinoši. – jūs viņus nepazināt? Pie manis tagad ir doktors Benets Reinsfords, kā arī doktors Džimenzs, doktors van Ribiks un doktore Ortere. - Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka Džimenzs sarosījās tā, it kā sēdētu skudru pūznī, van Ribiks paslēpās aiz vienaldzības maskas, bet Bens Reinsfords mēģina apspiest smīnu. – Jūs droši vien vēlaties mums uzdot dažus jautājumus, bet jūs nevarat redzēt mūs visus. Tāpēc pagaidiet mirkli, līdz mēs visi sasēdāmies.

Ignorējot Kelloga pieklājīgo protestu un apliecinājumus, ka tas nav nepieciešams, viņš nolika krēslus ekrāna priekšā. Tā kā pārsteiguma efekta nebija, viņš vienkārši aplaida pūkainīšus apkārt, atdodot Mazo Pūkainīti Benam, Ko-Ko Gerdam, Maiziju Rūtai, Maiku Džimenzam un paņemot klēpī mammu ar mazuli.

Mazulis, kā jau gaidīts, uzreiz uzkāpa viņam uz galvas. Šķita, ka tas Kellogu samulsināja. Džekam ienāca prātā, ka viņš varētu iemācīt mazulim parādīt garu degunu pēc kāda nemanāma signāla.

- Tagad par  ierakstu, - viņš iesāka.

- Jā, mister Helovej, - Kelloga smaids kļuva arvien mehāniskāks ar katru minūti. Nenovēršot acis no mazuļa, viņš juta, ka kļūst arvien satrauktāks un nervozāks.

- Jāatzīst, ka biju augstākajā mērā pārsteigts, kad uzzināju par šīm būtnēm.

— Un nolēmāt paskatīties, kāds es esmu liels melis. Es jūs nevainoju, es joprojām nespēju tam pilnībā noticēt arī pats.

– O, nē, mister Helovej, jūs mani pārpratāt. Nekas tāds man nekad nav ienācis ne prātā.

- Nedomāju, ka tas tā ir, - sacīja Reinsfords, necenšoties būt īpaši pieklājīgs. — Ja atceraties, es galvoju par visu, ko misters Helovejs bija ierakstījis.

- Protams, es atceros, Benet, tam nebija vajadzīgs galvotājs. Ļaujiet man apsveikt jūs ar jūsu ievērojamo zinātnisko atklājumu. Pilnīgi jauna zīdītāju apakšklase…

- Kas varētu kļūt par devīto ārpuszemes saprātīgo sugu, - piebilda Reinsfords.

- Nu, nu, Benet! - Kellogs atmeta smaidu un izlikās šokēts par negaidīto paziņojumu. -  Jokojat? - Viņš vēlreiz paskatījās uz pūkainīšiem, saspringti pasmaidīja un neīsti iesmējās.

-Man šķita, ka jūs noskatījāties visu ierakstu, - sacīja Reinsfords.

– Protams, paziņojums ir vienkārši brīnišķīgs. Bet paziņot, ka viņi ir apmācīti dažos trikos un izmanto nūjas un akmeņus kā ieročus... - Smaids pazuda no viņa sejas, viņš atkal kļuva nopietns. – To var apgalvot tikai pēc rūpīgas izpētes.

- Labi, es neuzstāšu, ka viņi ir saprātīgi, - viņam sacīja Rūta Ortere. — Līdz... parītdienai. Bet ir pilnīgi iespējams, ka tas tā patiešām ir. Viņu spēja mācīties un spriest ir aptuveni tāda pati kā astoņus gadus veciem bērniem. Zemiešu bērniem. Turklāt viņi stāv pakāpi augstāk par dažām sugām, kuras atzītas par saprātīgām. Viņiem nebija jāmāca nekādus trikus, viņi mācās paši vērojot un spriežot.

- Doktor Kellog, domāšanas procesa līmenis nav mana specialitāte, - turpināja Džimenzs, - bet viņiem ir visas fiziskās īpašības, kādas piemīt jebkurai saprātīgai sugai - viņu apakšējās ekstremitātes ir specializētas kustībai, bet augšējās ekstremitātes ir specializētas manipulēšanai ar objektiem, ķermeņa vertikālā poza, stereoskopiskā redze, krāsu uztvere, roka ar pretnostatītu īkšķi - visas šīs raksturīgās īpašības , mēs uzskatām par saprāta attīstības pazīmēm.

- Es domāju, ka viņi ir saprātīgi, - sacīja Gerds van Ribiks, - taču svarīgi ir nevis tas, bet gan fakts, ka viņi atrodas uz saprāta sliekšņa. Šī ir pirmā mūsu atklātā suga, kas atrodas šajā saprāta līmenī. Es uzskatu, ka pūkainīšu pētīšana palīdzēs atrisināt saprāta rašanās problēmu dažās sugās.

Klausoties viņus, Kellogs nikni pakratīja galvu, tagad viņš bija gatavs to visu nekavējoties pārtraukt.

- Tas ir pārsteidzoši! Zinātnisks atklājums! Jūs noteikti saprotat, cik nenovērtējami ir šie pūkainīši! Tie nekavējoties jānogādā Melloriportā, kur tos laboratorijā varēs izpētīt kvalificēti psihologi un...

- Nē.

Džeks noņēma no galvas mazuli un pasniedza mammai, kura nolēca uz grīdas. Tas bija reflekss, zemapziņas izpratne, ka viņam nav jāattaisno sava rīcība cilvēkam uz ekrāna divdesmit piecu simtu jūdžu attālumā.

- Aizmirstiet, ko tikko teicāt,- viņš piebilda.

Kellogs ignorēja viņa vārdus.

- Gerd, jums ir aerobots, organizējiet dažus ērtus būrus...

- KELLOG!

Vīrietis uz ekrāna apklusa teikuma vidū un paskatījās uz viņu ar sašutumu. Daudzus gadus neviens viņu nebija uzrunājis vienkārši uzvārdā, un, iespējams, tā bija pirmā reize viņa dzīvē, kad kāds uzdrošinājās uz viņu kliegt.

- Jūs mani dzirdat, Kellog?! Tad pārtrauciet runāt par būriem. Tie nav nekādi dzīvnieki.

- Bet, mister Helovej! Jūs laikam nesaprotat, ka šīs mazās būtnes ir rūpīgi jāpēta? Jūs taču vēlaties, lai viņi ieņem savu īsto vietu dabas hierarhijā?

– Ja vēlies tos pētīt, brauciet šurp. Jūs varat to darīt, līdz vai nu viņi, vai es nogurs no jums. Tā kā Pūkainīši ir ziņkārīgi, viņi jau tiek pētīti. Doktors Reinsfords, kā arī trīs jūsu cilvēki, un es pats arī viņus pētu.

- Bet kas attiecas uz kvalificētiem psihologiem,  - auksti kā absolūta nulle pēc Kelvina skalas piebilda Rūta Ortere, - jūs negribat atzīt mani kā kvalificētu speciālistu?

- O, Rūta, jūs taču zināt, ka es neko tādu nedomāju. Lūdzu, nepārprotiet... Bet te ir ļoti specializēts darbs...

- Jā. Un cik pūkainīšu speciālistu strādā jūsu pētniecības centrā, Leonard? — Reinsfords jautāja. — Vienīgais, kuru varu nosaukt, ir Džeks Helovejs, bet viņš ir šeit.

- Nu, es domāju arī doktoru Meilinu, uzņēmuma galveno psihologu.

- Viņš var atnākt un palikt šeit tik ilgi, cik vēlas, taču viņam būs jālūdz mana atļauja, pirms viņš kaut ko darīs ar pūkainīšiem, - Džeks sacīja.

– Kad mums jūs gaidīt?

Pēc nelielām pārdomām Kellogs nolēma ierasties nākamajā dienā, taču viņš pat nepajautāja, kā nokļūt nometnē. Viņš mēģināja atgriezties pie sarunas par saprātu, bet, cietis sakāvi, atteicās no tās. Kad ekrāns kļuva melns, dzīvojamā istabā iestājās saspringts klusums. Tad Džimenzs pārmetoši sacīja:

– Džek, jūs nebijāt īpaši pieklājīgs pret doktoru Kellogu. Jūs varbūt to nesaprotat, bet viņš ir ļoti svarīgs un ietekmīgs cilvēks.

- Bet ne jau priekš manis, tāpēc man pret viņu nav jābūt īpaši pieklājīgam. Tas nav tāds cilvēks. Ja jūs viņam piekāpieties, viņš vienmēr no tā gūs labumu.

- Nezināju, ka jūs ar Lenu esat pazīstami, - sacīja van Ribiks.

– Nekad agrāk neesmu redzējis šo cilvēku. Vienkārši viņš pieder pie ļoti plaši izplatīta cilvēku tipa, - viņš pagriezās pret Reinsfordu. - Jūs domājat, ka viņš un Meilins tiešām rīt ieradīsies šeit?

- Noteikti. Jūs ziniet, vai nu mums būs jābūt ļoti uzmanīgiem, vai arī gada laikā uz Zemi aizies ziņa par jaunas saprātīgas sugas atklāšanu uz Zaratuštras: “KELLOGA PŪKAINAIS PŪKAINĪTIS”. Kā teica Juaņs, doktors Kellogs ir ļoti ietekmīgs cilvēks. Tagad viņš kļūs vēl ietekmīgāks.

6. nodaļa

Ierakstītā balss apklusa, un kādu laiku atskaņotājs dūca bez skaņas. Klusumā skaļi atskanēja fotoelementa sprakšķošais dubultklikšķis, atverot vienu saules aizsardzības segmentu un aizverot otru, kupola pretējā pusē. Kosmosa komandors Alekss Napjers paskatījās uz viņa priekšā izvērsto Kserksa ainavu un drūmo, bezgaisa telpu aiz draudīgi tuvā horizonta. Tad viņš paņēma pīpi un izbēra to pelnu traukā. Neviens neko neteica. Viņš brīdi padomāja un sāka pildīt pīpi atkal.

- Nu, džentelmeņi? — viņš beidzot ierunājās.

- Pančo? — štāba priekšnieks kapteinis Konrāds Grībenfelds pagriezās pret leitnantu Ubarru, psihologu šefu.

— Cik daudz šim materiālam var uzticēties? — jautāja Ubarra.

- Esmu ticies ar Džeku Heloveju pirms trīsdesmit gadiem Fenrisā. Toreiz es vēl biju praporščiks. Viņam tagad jābūt apmēram septiņdesmit gadus vecam. Ja viņš stāsta, ka to redzējis pats, es viņam ticu. Bennets Reinsfords arī ir absolūti uzticams.

— Ko jūs teiksiet par aģentu? — uzstāja Ubarra.

Konrāds un izlūkdienesta virsnieks Stefans Elborgs apmainījās skatieniem. Kapteinis pamāja, un Elborgs sacīja:

- Viens no labākajiem. Mūsu audzēknis, leitnant. Militārā rezerve. Viņam varat droši uzticēties, Pančo.

- Tas mani priecē, - sacīja Ubarra. - Ziniet, tas ir tieši tas, uz ko es vienmēr zemapziņā cerēju, bet arī baidījos, ka tas notiks.

— Jūs atbalstāt mūsu iejaukšanos tur lejā? — jautāja Grībenfelds.

Ubarra dažus mirkļus tukši skatījās uz viņu.

- Nē. Nē, es domāju gadījumu, kad sāk attīstīties saprāts. Šajā gadījumā mūsu svētais noteikums par valodu-uguns-kurināšanu nav gluži pielietojams. Stefan, kā tas nonāca jūsu uzmanības lokā?

— To mums pārsūtīja no Melloriportas kontaktu centra naktī uz pagājušo piektdienu. Apgrozībā bija vairākas ieraksta kopijas. Mūsu aģents pārtvēra vienu no tiem un pārsūtīja uz Kontaktu centru, un no turienes ar aģenta komentāriem tas nonāca pie mums, - atbildēja Elborgs. — Kontaktu centrs pēc tam, kā jau pienākas, uzsāka kompānijas uzraudzību un, lai būtu droši, arī rezidences uzraudzību. Lai gan šķiet, ka nav pamata celt trauksmi un apbruņot cilvēkus. Taču sestdien pēc pusnakts – pēc Melloriportas laika – mēs saņēmām ziņojumu, ka Leonards Kellogs iznīcinājis Džimenza kartotēkai izveidoto kopiju un patraucējis Viktoru Grego. Grego uzreiz saprata, kas viņam padomā. Viņš nosūtīja Kellogu un uzņēmuma galveno psihologu Ernstu Meilinu uz Beta kontinentu ar rīkojumu atzīt Reinsforda un Heloveja paziņojumu par mistifikāciju. Pēc tam kompānija nolēma pūkainīšus izķert un viņu kažokādas izpārdot, cerot, ka pirms kāds no Zemes paspētu ierasties un pārbaudīt Reinsforda stāstu, visa pūkainīšu suga tiks iznīcināta.

– Šādas detaļas iepriekš nebiju dzirdējis.

- Mēs varam to pierādīt, - Elborgs apliecināja.

Komandors lēnām aizdedzināja pīpi. Velns parāvis, viņš nevēlas iejaukties, bet viņš arī nevēlas atteikties no militārā dienesta Kosmosa spēkos. Bez tam viņu uztrauca doma, kā attaisnot iejaukšanos kolonijas planētas lietās, kas vienmēr noveda pie izmeklēšanas un bieži vien beidzās ar tribunālu. Piedevām, civilās varas supersesija vienmēr iestājas pret Kārtības Dienestu. Protams, ir arī citi, svarīgāki principi: Zemes Federācijas suverenitāte, Federācijas Konstitūcijas neaizskaramība un ārpuszemes saprātīgo būtņu tiesības. Šķita, ka par to domāja arī Konrāds Grībenfelds.

- Ja pūkainīši ir saprātīgas būtnes, tad kompānija, koloniālā administrācija un visi pārējie šeit kļūst nelikumīgi, - viņš teica. – Bet pagaidām Zaratuštra ir ceturtās klases planēta, tas ir viss, kas mums jāatceras.

– Ja vien nebūsim spiesti, mēs neiejauksimies. Pančo, es domāju, ka lēmums būs atkarīgs no jums.

Pančo Ubarra bija šausmās.

- Lai Dievs ir žēlīgs, Aleks. Jūs taču negribat teikt... Kas tad es esmu? Nekas. Parastais medicīnas doktors un psihologu vadītājs. Kāpēc federācijas labākās smadzenes...

- Pančo, viņi atrodas uz Zemes, nevis uz Zaratuštras. Pieci simti gaismas gadu attālumā no šejienes. Sešu mēnešu lidojums uz turieni un sešus mēnešus atpakaļ. Intervence, protams, ir mana darīšana, bet lēmums par saprātīgumu ir jūsu ziņā. Es jūs neapskaužu, bet nevaru jūs no tā atbrīvot.

* * *

Gerda van Ribika ieteikums, ka visi viesi nakšņos uz aerodžipa klāja, netika uztverts nopietni. Gerds iekārtojās būdiņas brīvā istabā. Juans Džimenzs kopā ar Benu Reinsfordu aizlidoja, lai pavadītu nakti Bena nometnē. Rūta Ortere iekārtojās bota kabīnē. Nākamajā rītā, kamēr Džeks, Rūta un Gerds brokastoja, sakaru ekrānā parādījās Reinsfords. Viņš un Džimenzs nolēma paņemt aerodžipu un palidot gar Auksto Strautu. Viņi domāja, ka mežā varētu būt daudz, daudz pūkainīšu.

Gerds un Ruta nolēma pavadīt rītu nometnē un tuvāk iepazīt pūkainīšus. Ģimene, sātīgi paēdusi brokastis, nemeklēja sauszemes garneles, bet sāka spēlēties ar vienu no savām jaunajām mantām — lielu daudzkrāsainu bumbu. Viņi kādu laiku to ripināja pa zāli, bet pēc tam nolēma pataupīt vakara izklaidei un ienesa mājā. Ik pa laikam, vairāk sportam, nevis ēdienam, kāds no viņiem izgāja paskatīties, vai tuvumā nav kādas sauszemes garneles.

Rūta, Gerds un Džeks sēdēja zālienā, laiski tērzēja un katrs mēģināja izdomāt ieganstu, lai neietu mazgāt traukus. Mamma un Mazulis ložņāja pa garo zāli. Pēkšņi mamma spiedzoši iekliedzās un metās uz šķūni. Viņa lika Mazulim skriet pa priekšu un ar instrumenta plakano malu uzsita viņam pa dibenu, lai mudinātu viņu pielikt soli.

Džeks metās uz māju pēc ieroča. Gerds paķēra kameras un uzlēca uz galda. Pirmā,  mammas satraukuma iemeslu,  pamanīja Rūta.

- Džek! Skatieties, tur! — Viņa norādīja uz klajuma malu.

- Divi sveši pūkainīši!

Džeks paskatījās uz klajumu, nolika šauteni, paņēma videokameru, divus rezerves instrumentus un dažus Racionus Trīs. Kad viņš atkal parādījās, abi mežmalā iznākušie Pūkainīši, stāvēja viens otram blakus un skatījās apkārt. Abas bija mātītes, un abas turēja rokās koka instrumentus.

— Jums vēl daudz filmas? — Džeks jautāja Gerdam. – Rūta, nāciet šurp, nofilmējiet arī jūs. — Viņš pasniedza viņai savu videoaparātu. - Turieties tālāk no manis un filmējiet mani, kad es tuvojos un ko dara viņi. Es pamēģināšu ar viņiem vienoties.

Viņš devās uz priekšu, turēdams tērauda instrumentus aizmugurējā kabatā, bet Racionu Trīs rokā. Viņš klusi, nomierinoši uzrunāja jaunpienācējus. Piegājis pie viņiem tik tuvu, lai nenobiedētu, viņš apstājās.

- Mūsu pūkainīšu grupa sastājās jums aiz muguras, - komentēja Gerds. — Izkārtojās uzbrukuma līnijā. Ieroči pacelti uz kreisā pleca. Tagad viņi ir apstājušies apmēram trīsdesmit pēdas aiz jums.

Džeks nolauza raciona trīs devas gabalu, iebāza to mutē un apēda. Tad nolauza divus lielus gabalus un pasniedza jaunatnācējiem. Lai gan tas bija vilinoši, abi Pūkainīši neizrādīja steigu. Viņš pasvieda abus gabalus dažas pēdas tiem pretī. Viens no pūkainīšiem metās uz priekšu, pacēla vienu gabalu un pameta to savam pavadonim, tad satvēra otru un skrēja ar to atpakaļ. Viņi nostājās viens otram blakus, pagaršoja un izdvesa apbrīnas skaņu.

Šķiet, ka viņa paša ģimene nepiekrita šādai delikateses izšķērdēšanai svešiniekiem. Tomēr abi svešinieki nolēma, ka var bez bailēm tuvoties, un drīz vien izņēma no viņa rokām Raciona Trīs devas gabaliņus. Pēc tam Džeks izņēma no kabatas abus instrumentus un parādīja tiem, ka vēlas tirgoties. Svešie pūkainīši apskatīja  jaunos ieročus gan ar apbrīnu, gan ar neuzticību. Tas viņa paša ģimenei vienreiz bija par daudz, viņi dusmīgi uikstinādami nāca tuvāk.

Atnācējas mātītes atkāpās dažus soļus, turēdamas gatavībā savus jaunos ieročus. Visi jau domāja, ka kautiņš ir neizbēgams, taču neviens to nevēlējās. Vērojot tos, Džeks atcerējās Vecās Zemes vēsturi, kad šāda situācija varēja būt saistīta ar ļoti nopietnām nepatikšanām. Tad Ko-Ko pagājās uz priekšu, vilkdams savu instrumentu aiz sevis, kas nepārprotami bija norādījums miera sarunām. Viņš piegāja pie mātītēm, klusi uikstēdams un pieskārās vispirms vienai un tad otrai. Tad viņš nolika ieroci zemē un uzlika kāju. Abas mātītes sāka uiksķināt  un viņu glāstīt.

Krīze bija garām. Pūkainīši nolika ieročus zemē, pienāca tuvāk un sāka glāstīt svešinieces. Tad visi sasēdās aplī un, izdvešot klusu uikstošu skaņu, sāka ritmiski šūpoties. Visbeidzot Ko-Ko un abas mātītes piecēlās, paņēma ieročus un devās uz mežu.

- Džek, apturi viņus! — Rūta iesaucās. - Viņi iet prom!

– Ja viņi vēlas doties prom, man nav tiesību viņus apturēt.

Kad viņi sasniedza mežu, Ko-Ko apstājās, iesprauda ieroci zemē un, atgriezies pie tēta Džeka, apvija rokas ap viņa ceļgaliem un ieuikstējās. Džeks viņu noglāstīja, nepaceļot. Viena no mātītēm paņēma savu instrumentu un abas lēnām gāja atpakaļ. Arī Mazais Pūkainītis, mamma, Maiks un Maizija atskrēja atpakaļ. Pūkainīši, priecīgi uikstēdami, sāka viens otru apskaut. Tad viņi visi barā iegāja mājā.

— Visu uzņēmāt, Gerd? — Džeks jautāja.

- Jā. Galu galā tā man ir ierasta lieta. Kas notiek?

— Jūs uzņēmāt pirmo filmu par cilšu tikšanos un nofilmējāt dažas Zaratuštras pūkainīšu paražas. Šī ir mūsu Pūkainīšu mājvieta, un, protams, viņi nevēlas laist iekšā nevienu svešinieku. Viņi piespieda abas doties prom. Tad Ko-Ko nolēma, ka viņas labi izskatās un ar viņām var apvienoties. Tas nekavējoties mainīja situāciju. Ģimene sasēdās ar viņām aplī, lai atvadītos no Ko-Ko un pastāstītu draugiem, kādu labu vīru viņas ieguvušas. Kad viņas devās prom, Ko-Ko atcerējās, ka nav no manis atvadījies un atgriezās. Mātītes domāja, ka viņas nebūs par nastu šai ģimenei, jo īpaši tāpēc, ka tētis Džeks bija viņu labā darījis tik daudz laba. Un tagad ģimene, klusi uikšķinādami, iespējams, jau izrāda jaunpienācējām savus ģimenes dārgumus. Ziniet, viņi apprecēsies un izveidos labu, stipru ģimeni.

Mātītes tika nosauktas par Zeltīti un Pelnrušķīti. Kamēr tika gatavotas pusdienas, viņi visi sēdēja viesistabā televīzijas ekrāna priekšā. Pēc pusdienām ģimene aizgāja uz guļamistabu, lai nosnaustos tēta Džeka gultā. Kamēr Gerds un Rūta pierakstīja, ko viņi bija darījuši tajā dienā, Džeks attīstīja filmu. Kad viņi jau bija beiguši, pūkainīši nolēma nedaudz izklaidēties un pamedīt garneles.

Pūkainīši sadzirdēja aerokāru, pirms cilvēkiem, un sakāpa uz sola pie virtuves durvīm. Tā bija policijas patruļas mašīna. Kad tas nolaidās, divi policisti izkāpa un teica, ka apstājušies, lai paskatītos uz pūkainīšiem. Kad Džeks viņiem paskaidroja, no kurienes viņš ieguvis jaunos pūkainīšus, viņi saskatījās.

- Ja parādīsies vēl kāds, pazvaniet mums un aizturiet viņus, līdz mēs ieradīsimies, - sacīja viens no policistiem. - pie mums ir pārāk daudz garneļu, un mēs vēlētos, lai kāds apmestos mūsu postenī.

– Bet ko par to teiks Džordžs? — Džeks jautāja. – Kad viņš bija šeit, likās, ka tie viņu izbiedēja.

-  Viņš jau ir atguvies no šīm bailēm, - atbildēja policists.

— Viņš sazinājās ar Reinsfordu, un Bens apstiprināja, ka viņi ir pilnīgi droši. Jā, Bens vēl pateica, ka viņi ir saprātīgi.

Džeks sāka stāstīt policistiem, ko pūkainīši dara. Viņš vēl runāja, kad pūkainīši sadzirdēja citu aerokāru. Tas bija Bens Reinsfords un Juaņs Džimenzs. Tiklīdz antigravitācijas lauks tika izslēgts, viņi izlēca no salona un izvilka videokameru.

- Džek, tur ir pilns ar pūkainīšiem, - Reinsfords iesāka no tālienes. – Viņi visi dodas šajā virzienā. Mēs redzējām vairāk nekā piecdesmit, no tiem – četras ģimenes, kā arī vientuļus un pārus. Esmu pārliecināts, ka esam redzējuši tikai desmito daļu no tā, cik tur ir.

- Mēs no rīta aizlidosim turp ar kāru, - sacīja viens no policistiem. - Ben, pastāstiet precīzāk, kur tas bija.

- Es jums parādīšu kartē, - viņš pamanīja Zeltīti un Pelnrušķīti. - Ei! No kurienes pie jums šīs meitenes? Agrāk viņu šeit nebija.

***

No klajuma aiz strauta, kam tilta vietā pārmeta divus baļķēnus, uz nometni veda taciņa. Džeks deva atļauju nolaisties šajā klajumā lielajam aerodžipam, kas bija atlidojis no Melloriportas. Uz laivas priekšgala klāja stāvēja divi cilvēki. Tas bija Kellogs un, iespējams, Ernsts Meilins. Trešais izslēdza antigravitācijas lauku un izkāpa no bota pakaļgala kabīnes. Meilins Džekam nepatika. Viņam bija drūma, noslēgta seja, un viņš uz visu skatījās ar augstprātīgu, aizspriedumainu izskatu. Trešais bija jauns vīrietis. Viņa seja bija bez izteiksmes, bet jaka pie kreisās rokas bija nepārprotami izspiedusies. Iepazīstinot viņu, Meilins teica:

- Kurts Borčs, mans palīgs.

Tuvojoties nometnei, viņš Borču atkal stādīja priekšā ne tikai Benam Reinsfordam, bet arī van Ribikam, Džimenzam un pat Rūtai Orterei, kura šķita nedaudz apmulsusi. Meilins to pamanīja un pastāstīja, ka Borčs strādā ar personālu, kas izstrādā īpašus testus. Tas visus samulsināja vēl vairāk. Neviens no jaunpienācējiem nešķita īpaši priecīgs par policijas klātbūtni, tāpēc, patruļmašīnai paceļoties, visi atviegloti uzelpoja.

Kellogs nekavējoties ieinteresējās par pūkainīšiem, pietupās un sāka tos aplūkot. Viņš kaut ko pateica Meilinam, kurš saknieba lūpas, pakratīja galvu un atbildēja:

- Mēs nevaram viņus nosaukt par saprātīgiem, kamēr neatklājam viņu uzvedībā kaut ko tādu, ko nevar izskaidrot ar citām hipotēzēm. Drošāk, iespējams, būtu viņus nesaukt par saprātīgiem, bet turpināt pārbaudīt šo pieņēmumu.

Tika izveidots vadmotīvs. Kellogs iztaisnojās un pieklājīgā formā, kā, "Protams, doktor, es piekrītu, ka jūs to neesat atklājis, bet, no otras puses, jums ir jāpiekrīt..." sāka noskaidrot atšķirību starp zinātnisko pētījumu un zinātnisko pierādījumu. Džimenzs daļēji piekrita Kelloga izteikumiem, bet pieklājīgi noraidīja visu Meilina teikto. Borčs klusēja, viņš stāvēja un ar neslēptu naidīgumu skatījās uz pūkainīšiem. Gerds un Rūta devās palīdzēt pagatavot pusdienas.

Viņi iznesa no mājas galdu un izvietoja zālienā, ar interesi vērojot pūkainīšus. Kellogs un Meilins izvairījās par viņiem runāt. Kad iestājās krēsla un pūkainīši bija ienesuši savu bumbu mājā, visi sapulcējās viesistabā, kur Kellogs, pieņēmis priekšnieciska ierēdņa izskatu, sāka diskusiju par visus interesējošo tēmu. Kādu laiku, nevienam neļaujot runāt, viņš turpināja runāt par to, cik nozīmīgs atklājums bija pūkainīši. Pēdējie, ignorējot viņu, sāka demontēt savu bumbiņu un nūjiņu struktūru. Zeltīte un Pelnrušķīte ar interesi to aplūkoja un tad sāka palīdzēt.

- Slikti ir tas, - sacīja Kellogs, - ir tas, ka lielākā daļa mūsu datu ir balstīti uz mistera Heloveja neapstiprinātiem apgalvojumiem. Tikai nepārprotiet mani. Es pats ne mirkli nešaubos par to, ko misters Helovejs ierakstīja, taču jums jāsaprot, ka profesionāli zinātnieki ļoti nelabprāt pieņem jebko, kas nav pierādīts, tāpēc jāizdomā precīzāks novērojumu definēšanas veids.

- Muļķības, Leonard! — Reinsfords viņu nepacietīgi pārtrauca.

- Es esmu profesionāls zinātnieks ar daudz lielāku pieredzi nekā jums, un atzīstu, ka viss, ko teica Džeks Helovejs, ir patiesība. Cilvēki, kuri, tāpat kā Džeks, ilgu laiku dzīvo uz pierobežas planētām, ir ļoti piesardzīgi un uzmanīgi novērotāji.

- Lūdzu, nepārprotiet mani, - Kellogs atkārtoja. - Es nešaubos par mistera Heloveja izteikumiem. Es domāju par to, kā tas tiks uztverts uz Zemes.

- Neuztraucies par to, Leonardo. Es garantēšu Džeka vārdu uzticamību, un institūts jau pieņēma manu ziņojumu. Turklāt es varu pastāstīt pat vairāk nekā Džeks, varu pastāstīt par saviem personīgajiem novērojumiem.

- Jā, ir kas vairāk nekā tikai mutiski paziņojumi, - iejaucās Gerds van Ribiks. — Tas viss tika nofilmēts. Mums ir diezgan laba filma par pūkainīšiem.

-- O, jā, jūs pieminējāt filmu, - sacīja Meilins. — Jūs to jau attīstījāt?

– Jā, izņemot to, kas pēcpusdienā tika nofilmēts mežā. To, kas attīstīts, mēs varam redzēt jau tagad.

Viņš nolaida ekrānu ieroču piramīdas priekšā un uzlādēja projektoru. Kad gaisma nodzisa, pūkainīši, kas bija uzsākuši jaunu bumbiņu un nūjiņu konstrukciju, aizkaitināti sāka klaigāt, bet tad, kad uz ekrāna parādījās Mazais Pūkainītis, kurš ar kokapstrādes kaltu raka bedrīti, lai veiktu vakara tualeti, visi sāka satraukti kliegt un vicināt rokas. Mazo Pūkainīti tas interesēja īpaši: pat ja viņš nepazina sevi, viņš pazina savu instrumentu. Tad lentē bija redzams, kā Mazais Pūkainītis nogalina sauszemes garneli, noskrūvē no skrūves uzgriezni un pieskrūvē to atpakaļ. Pēc tam bija kadri ar ģimenes ierašanos un pūkainīšu spēlēm. Un visbeidzot, bija kadri, kuros ģimenē tiek uzņemti Zeltīte un Pelnrušķīte.

- Baidos, ka filma, ko mēs ar Juaņu uzņēmām zem meža lapotnes, nav tik laba kā šī, - sacīja Reinsfords, kad seanss beidzās un atkal iedegās gaismas. — Galvenokārt filmējām krūmos paslēpušos Pūkainīšu muguras. Lai gan arī to bija ļoti grūti izdarīt. Mēs lidojām ar aviodžipu, bet viņiem ir neparasti laba dzirde. Taču esmu pārliecināts, ka mēs viņu rokās viegli redzēsim darbarīkus, līdzīgus tiem, kurus Džeks ietirgoja no jaunajiem pūkainīšiem filmas pēdējā sižetā.

Meilins un Kellogs saskatījās viens ar otru ar kaut ko līdzīgu šausmu izteiksmei sejās.

-Jūs mums neteicāt, ka viņu ir tik daudz, - Meilins sacīja, it kā apsūdzētu klātesošos divkosībā. Viņš pagriezās pret Kellogu. – Tas kardināli maina situāciju.

— Jā, tiešām, Ernst, — Kellogs ar prieku sacīja. – Šī ir ļoti ērta iespēja. Mister Helovej, es saprotu, ka šī teritorija pieder jums, jo jūs šo zemi iegādājāties likumīgi. vai ne? Varat atļaut mums ierīkot nometni meža malā, kur tagad atrodas mūsu laiva? Būtu jauki Sarkanā Pakalna rajonā uzcelt saliekamo māju, kur kompānija izveidotu mums grupu un mēs beigtu jūs traucēt. Šodien iekārtosimies laivā, bet rīt no rīta atgriezīsimies Melloriportā. Jums ir iebildumi?

Džekam bija iebildumi. No šādas viņu enerģiskās darbības viņam sāka sāpēt galva, īpaši pakausī. Bet, ja viņš neļautu Kellogam apmesties meža malā, visi trīs pārceltos septiņdesmit vai astoņdesmit jūdzes tālāk un pamestu savu zemi. Viņš zināja, ko viņi darīs pēc tam. Viņi noķers dzīvus vai aizmidzinātus pūkainīšus, ievietos tos būros un sāks spīdzināt ar saviem eksperimentiem ar labirintiem un elektrošoku. Dažus no viņiem nogalinās anatomiskās izpētes nolūkos un varbūt pat sāks tos graizīt dzīvus. Ja viņi kaut ko tādu darīs uz viņa zemes, viņš var pūkainīšus aizsargāt.

- Nē. Es tikai gribu atgādināt, ka pret šiem mazajiem radījumiem jāizturas ar cieņu.

- O, mēs neko nedarīsim jūsu pūkainīšiem, - apgalvoja Meilins.

- Jūs nevienam Pūkainītim nenodarīsiet sāpes. Vismaz ne vairāk kā vienu reizi.

* * *

Nākamajā rītā, kamēr Džeks brokastoja ar saviem viesiem, Kellogs ieradās nometnē Kurta Borča pavadībā, kurš bija uzvilcis apnēsātas drēbes un piekāris pie jostas pistoli. Viņš turēja rokā sarakstu ar lietām, ko vēlējās pieprasīt savai nometnei. Šķita, ka viņiem nebija ne jausmas, kā nometne jāizveido. Džeks pateica dažus ieteikumus, kurus viņi pieņēma. Viņš paskatījās uz sarakstu. Tajā bija daudz zinātnisku iekārtu, tostarp rentgena aparāts. Džeks to ar asu kustību izsvītroja.

- Mēs nezinām, kāds ir pūkainīšu radiācijas tolerances līmenis, un es neļaušu iestatīt šo devu tādā līmenī, kas apdraudētu pat viena no manu pūkainīšu dzīvībām.

Viņam par pārsteigumu neviens neiebilda. Gerds, Rūta un Kellogs sakāpa aerodžipā un aizlidoja uz ziemeļiem. Viņiem sekoja Reinsfords, Džimenzs un Meilins. Nedaudz pakavējies nometnē, Borčs iekāpa aerobotā un devās uz Sarkano Kalnu. Palicis viens, Džeks paklaiņoja pa nometni, pēc tam atgriezās mājā un, attīstījis atlikušo filmu, sataisīja no visa uzņemtā materiāla trīs kopijas. Pusdienlaikā atgriezās Borčs, un viņam sekoja pāris drūma izskata fermas botu. Līdz pulksten pieciem Kompānijas vīri bija uzcēluši jaunu Sarkanā Pakalna nometni. Cita starpā viņi šeit atveda divus lielus aerodžipus.

Pēcpusdienā atgriezās pirmie divi aizlidojušie džipi. Viņu pasažieri bija pamanījuši gandrīz simts pūkainīšu un atklāja trīs apmetnes, divas starp akmeņiem un vienu sfēriska koka dobumā. Divas no tām bija pamestas, bet trešā joprojām bija aizņemta, un pie katras no tām bija izraktas tualetes bedres.

Kellogs uzstāja, lai vakariņās jaunajā nometnē saimnieki būtu Džeks un Reinsfords. Ēdiens, piegādāts gatavā veidā un tikko uzsildīts, bija izcils.

Kad Džeks un Reinsfords atgriezās savā nometnē, pūkainīši bija pabeiguši vakariņas, sēdēja viesistabā un sāka būvēt jaunu konstrukciju no... — viņš nekad nevarēja izdomāt tai citu nosaukumu — molekulu bumbiņām un nūjiņām. Zeltīte piegāja viņam klāt, ar vienu roku pasniedza pāri sastiprinātu bumbiņu, bet ar otru paraustīja aiz bikšu staras.

- Jā, redzu. Ļoti skaisti, - viņš teica.

Viņa to paraustīja vēl stiprāk un norādīja uz to, ko dara pārējie. Galu galā viņš saprata.

- Viņa vēlas, lai es pievienotos,- viņš teica. - Ben, tu taču zini, kur ir kafija? Uzvāri ūdeni un pagatavo, es ar viņiem paspēlēšos.

Kad Bens atnesa kafiju, Džeks sēdēja uz grīdas un savienoja bumbiņas ar nūjiņām. Tas bija jocīgākais skats, ko Bens bija redzējis divu dienu laikā. Bens pasmaidīja un sagrieza pūkainīšiem Racionu Trīs.

- Tā, šķiet, ka šīs jezgas dēļ man būs jāatsakās no savas nometnes, - sacīja Reinsfords, lejot kafiju. - Žēl, ka neuzstādīju to blakus tavējai, taču tagad visi attaisnojumi izklausās šādi: "Bet es nezināju, ka viss izvērtīsies šādi."

- Velns, es arī nezināju, ka viss izvērtīsies šādi. - Džeks piecēlās kājās, paņēma tasi kafijas un uzpūta tai, lai mazliet atvēsinātu. — Starp citu, ko jūs domājat par Kelloga vizīti? Viss, ko viņš teica, ierodoties šeit, bija nepatiess kā deviņu solu banknote.

- Tieši par to es runāju vakar vakarā, - atbildēja Reinsfords. - Viņš nevēlas, lai uz Zaratuštras atklājumus veiktu cilvēki, kas nepieder kompānijai. Pamanījāt, kā viņš kopā ar Meilinu mēģināja mani atrunāt no ziņojuma nosūtīšanas uz Zemi, pirms viņi paspēs savus pētījumus par pūkainīšiem? Viņš vēlas būt pirmais, nosūtīt savu ziņojumu. Labi, velns ar viņiem visiem! Zināt, ko es izdarīju? Vakar mājās es visu nakti negulēju un uzrakstīju detalizētu ziņojumu. Rīt no rīta es to iedošu Džordžam Lantam, lai viņš kopā ar policijas korespondenci pārsūta uz Melloriportu. Pirms kāds no šīs bandas pat uzzina, ka esmu nosūtījis ziņojumu, tas jau atradīsies uz kuģa, kas dosies uz Zemi. Jums ir savas filmas kopijas?

— Apmēram pusotra jūdze filmu. Nokopēju visu materiālu.

- Labi. Nosūtīsim arī jūsu kopiju. Gadu vēlāk Kellogs par to palasīs laikrakstos. - Bens brīdi padomāja un pēc tam teica: - Gerds, Ruta un Juaņs tagad pārcelsies uz citu nometni. Bet es, ja jūs man atļausiet, rīt pārvākšos uz šejieni. Kamēr šī banda ir tuvumā, iesaku nelaist pūkainīšus tālu. Palīdzēšu jums tos pasargāt.

- Ben, jūs vēlaties pamest visas savas ieceres?

— Viss ko es tagad daru - tikai mācos būt par Pūkainīti, un šī ir vienīgā vieta, kur es to varu darīt. Tiksimies rīt, kad pabūšu policijas postenī.

Ļaudis nometnē aiz strauta — Kellogs, Meilins, Borčs, van Ribiks, Džimenzs un Rūta Ortere — vēl nebija devušies gulēt, kad Reinsfords sasniedza savu aerodžipu. Noskatījies, kā viņš aizlido, Džeks atgriezās mājā. Nedaudz paspēlējies ar savu dzīvespriecīgo ģimeni, viņš devās uz gultu. Nākamajā rītā Džeks vēroja, kā Kellogs, Rūta un Džimenzs izbrauc ar vienu aerodžipu, un neilgi pēc tam Meilins un van Ribiks atstāja nometni ar otru aerodžipu. Šķita, ka Kellogs nevēlējās atstāt bez uzraudzības cilvēkus, kuri šeit ieradās pirmie. Viņš gribēja rīkoties droši.

Pēc brīža no dienvidiem atlidoja un nolaidās zālienā Bena Reinsforda aerodžips. Džeks palīdzēja viņam izpakot bagāžu, un tad viņi apsēdās zem liela koka ar spalvotām lapām, lai uzsmēķētu pīpi un pavērotu, kā zālienā spēlējas pūkainīši. Džeks nejauši pamanīja bezmērķīgi klīstam ap savu nometni Kurtu Borču.

- Es nosūtīju ziņojumu, - sacīja Reinsfords, gaidoši palūkojies uz Džeku. - Tagad viņam jau vajadzētu būt pasta botā, un rīt šajā laikā viņš jau aizceļos caur hipertelpu uz Zemi. Bet par pārējiem es neko tādu neizdarīju. Redzēsim, kā Lens Kellogs un Ernsts Meilins nosvīduši centīsies mūs pārliecināt nesūtīt ziņojumus, - viņš iesmējās. - Es noziņoju, ka tie ir saprātīgi, un pēc visu ierakstu atkārtotas pārskatīšanas neredzēju tam nekādu alternatīvu.

– Lai velns mani parauj, ja es tādu redzu. Jūs to dzirdējāt, bērni?  - viņš jautāja Maikam un Maizijai, kuri pienāca tuvāk cerībā iegūt kaut ko interesantu. -Tēvocis Bens saka, ka jūs esat saprātīgi.

- Uik?

— Viņi vēlas zināt, vai tas ir labi vai slikti. Kas mums tagad jādara?

- Nekas. Būs jābūt pacietīgiem apmēram gadu. Pēc sešiem mēnešiem kuģis sasniegs Zemi, institūts nāks klajā ar oficiālu paziņojumu presē un pēc tam atsūtīs uz šejieni pētnieku grupu, kurā būs cilvēki no citām ieinteresētajām universitātēm un institūtiem. Es domāju, ka valdībai arī vajadzētu kādu atsūtīt. Jūs zināt, ka visi kolonizēto pasauļu necivilizētie vietējie iedzīvotāji ir Zemes federācijas aizsardzībā.

Džekam tas ļoti nepatika. Pēdējais, ar ko viņš vēlējās saskarties, bija valdības ierēdņi, bet viņa pūkainīšus pieskatīja tētis Džeks Helovejs. Un viņš to pateica skaļi.

Reinsfords pacēla Maiziju un saglāstīja viņu.

- Laba kažokāda,- viņš teica. — Par tādu kažokādu iedos labu cenu. Lūk, kas notiks, ja mēs viņus neatzīsim par saprātīgām būtnēm.

Viņš paskatījās uz tikko uzcelto nometni. Leonards Kellogs droši vien arī redzēja peļņu, ko uzņēmums varēja gūt no pūkainīšu kažokādas?

Pusdienlaikā atgriezās aerodžips: vispirms Meilins, tad Kellogs. Visi sagāja mājā. Pēc stundas Kelloga nometnes priekšā nolaidās policijas aerodzips, kurā atradās Džordžs Lants un Ahmeds Hadra. Kellogs iznāca ārā, aprunājās ar viņiem un tad ieveda dzīvojamā mājiņā. Pēc pusstundas leitnants un viņa palīgs pacēla savu mašīnu un, pārlidojuši pāri strautam, nolaidās zālienā. Pūkainīši, cerēdami saņemt solītās svilpes, skrēja viņiem pretī un ieveda viesistabā. Lants un Hadra noņēma beretes, taču nesteidzās atsprādzēt portupejas.

- Mēs nosūtījām tavu sūtījumu, Ben, - Lants teica. Viņš apsēdās un ielika sev klēpī Zeltīti. Blakus iekārtojās Pelnrušķīte. – Džek, ko te grib tie cilvēki, kas apmetās aiz strauta?

— Jūs vēl neesat sapratis?

- O, viņu nodomus var saost jūdzi pret vēju. Un pirmajā vietā stāv Borčs. Es gribētu redzēt viņa pirkstu nospiedumus. Varu derēt, ka tie atrodas mūsu kartotēkā. Viņi visi, tāpat kā mašīna tualetē, vēlas kaut ko noslēpt un tajā pašā laikā baidās to darīt. Kad bijām tur, runāja vienīgi Kellogs. Ikviens, kurš mēģināja kaut ko pateikt, uzreiz apklusa zem viņa skatiena. Kellogs jūs neieredz, Džek, un jūs, Ben arī, bet pats galvenais, viņam nepatīk pūkainīši. Pūkainīši nepatīk lielākajai daļai no viņiem.

- Es jau šorīt jums izteicu savu viedokli, - sacīja Reinsfords. — Viņi nevēlas, lai uz šīs planētas tiktu veikti atklājumi bez kompānijas līdzdalības. Tas viņiem nedara godu. Atcerieties, kas notika ar cilvēkiem, kuri atrada pirmo saules akmeni.

Džordža Lanta seja satumsa, viņš padomāja un sarauca pieri.

- Es nedomāju, ka būtība slēpjas tikai tur. Kad mēs runājām ar šiem cilvēkiem, viņi diezgan brīvi atzina, ka visi nopelni par pūkainīsu atklāšanu pieder tikai jums. Bet Kellogs neuzskata, ka tas ir ļoti vērtīgs atklājums. Viņš daudz jautāja par jums, Džek. Un uzdeva dažus jautājumus, it kā pārbaudītu manas prāta spējas. — Lants sarauca pieri vēl vairāk. — Kā es gribētu viņam par kaut ko pajautāt — bet zem melu detektora!

Kellogs nevēlas, lai pūkainīši tiktu atzīti par saprātīgiem. Ja viņus neatzīs...tad tie būs tikai pūkaini dzīvnieciņi. Džeks iztēlojās labi paēdušu Zemes un Balduras augsto amatpersonu atraitņu sabiedrību, kas staigā apkārt ar Mazā Pūkainīša, Mammas, Maika, Maizijas, Ko-Ko, Zeltītes un Pelnrušķītes kažokiem, kas kūļājās ap viņu resnajiem ķermeņiem. Viņa kaklā sakāpa vēmiens.

7. nodaļa

Otrdien sarkanīgā saule uzkāpa smagās, mācīgās debesīs. Bija karsts bezvējš. Pūkainīšiem, pamodinājušiem tēti Džeku ar spalgu policijas svilpienu, tas nepatika, viņi bija aizkaitināti un nemierīgi. Galu galā, iespējams, vienkārši nolīs lietus. Brokastīs Bens teica, ka aizlidos uz savu nometni un atvedīs dažas lietas, kuras nebija uzreiz paķēris, bet tagad tās viņam savajadzējās.

- Paņemšu savu medību šauteni, - viņš teica. - Varbūt mums izdosies nošaut zebralopu. Domāju, ka svaiga gaļa mums nekaitēs.

Pēc brokastīm Reinsfords iekāpa savā aerodžipā un aizlidoja. Meilins un Kellogs ar svarīgu uzskatu staigāja pa savas nometnes priekšu un sarunājās. Kad parādījās Rūta Ortere un Gerds van Ribiks, viņi apstājās un pārtrauca sarunu. Pēc tam, pārmijuši ar viņiem dažus vārdus, Gerds un Rūta aizgāja augšup pa taku.

Viņus pamanīja Pūkainīši, kuri, meklējot garneles, klaiņoja pa zāli. Viņiem pretī atskrēja Mazais Pūkainītis, Ko-Ko un Zeltīte. Rūta paņēma rokās Zeltīti, pa priekšu skrēja Ko-Ko un Mazais Pūkainītis. Jaunpienācēji pasveicināja Džeku, kurš dzēra kafiju. Rūta apsēdās krēslā ar Zeltīti, un Mazais Pūkainītis uzlēca uz galda un sāka meklēt saldumus, un, kad Gerds izstiepās zālienā, Ko-Ko apsēdās viņam uz krūtīm.

- Zeltīte ir mana mīļākā Pūkainīte, - sacīja Rūta. – Viņa ir ļoti patīkama būtne. Protams, viņi visi ir ļoti jauki. Šeit viņi ir tik maigi un uzticīgi, bet mežā ļoti bailīgi.

- Jā, mežā viņiem nav tēta Džeka, kas viņus pieskata, - sacīja Gerds. - Manuprāt, viņi ir ļoti maigi viens pret otru, taču viņiem ir daudz ienaidnieku, no kuriem viņi baidās. Ziniet, tas ir viens no priekšnoteikumiem saprātam. Tas attīstās dažiem maziem dzīvniekiem, salīdzinoši neaizsargātiem, kuri dzīvo lielu un bīstamu ienaidnieku ieskauti, kurus tie nevar ne  apsteigt, ne uzvarēt. Tāpēc, lai izdzīvotu, viņiem ir jādomā. Tā tas bija ar mūsu tālajiem senčiem un ar Mazo Pūkainīti, kuri izlēma par savu alternatīvu – kļūt saprātīgiem vai pazust.

Rūta šķita satraukta.

- Gerd, doktors Meilins neatrada pilnīgi neko, kas liecinātu par viņu saprātu.

- O, Meilins, lai viņš nolādēts! Es domāju, ka viņš apzināti cenšas pierādīt, ka pūkainīši ir nesaprātīgi.

Rūta ar izbailēm paskatījās uz viņu.

- Kopš viņš šeit parādījās, tas no viņa smird pa gabalu. Jūs taču esat psihologs, tāpēc nesakiet, ka jūs to neredzat. Iespējams, ja pūkainīšus atzīs par saprātīgiem, tas atspēkos visas viņa teorijas, bet viņš domā tikai par sevi. Viņš nevēlas to atzīt, viņam tas nepatīk. Jūs redzat, ka viņš jau no paša sākuma sāka intelektuāli un morāli cīnīties pret šo ideju. Bet pūkainīši var kaut veselu gadu sēdēt ar zīmuļiem un lineāliem, rēķinot diferenciālvienādojumus, un nekas tādus Meilinus nepārliecinās.

- Doktors Meilins cenšas... - Rūta aizkaitināti iesāka, bet tad apklusa. - Džek, piedodiet mums. Mēs negribējām šeit sākt strīdu. Mēs atnācām paskatīties pūkainīšus. Ko tu atradi, Zeltīt?

Zeltīte spēlējās ar sudrabainu atslēgu piekariņu, kas karājās Rūtai kaklā. Viņa piecēla to pie auss un izbaudīja tā šķindoņu. Tas radīja melodisku zvaniņa skaņu. Beidzot viņa to pacēla un jautāja: "Uik?"

– Jā, draudzenīt, tu vari topaņemt. — Rūta noņēma ķēdīti no kakla un, uzvilkusi tai trīs cilpas, uzlika to Zeltītei uz galvas. - Tagad tas ir tavs īpašums.

- O, jums gan nevajadzētu viņai tādas lietas dāvināt.

- Kāpēc ne? Tas ir lēts nieciņš. Krāms. Džek, jūs esat bijis Loki un ziniet, kā tas ir. – Viņš zināja, pats pārdeva līdzīgas mantiņas iezemiešiem. — Es to valkāju tikai tāpēc, ka man tāda bija, bet Zeltītei tas patīk vairāk nekā man.

No kaimiņu nometnes pacēlās aerodžips un uzkarinājās virs viņiem. To pilotēja Juaņs Džimenzs. Meilins izbāza galvu pa logu un aicināja Rūtu lidot viņiem līdzi, brīdinot Gerdu, ka Kellogs pēc dažām minūtēm dosies prom un paņems sev līdzi viņu. Kad Rūta iekāpa džipā un tas aizlidoja, Gerds palika malā uz krūtīm uzsēdušos Ko-Ko un izņēma no krekla kabatas cigaretes.

- Es nezinu, kāds velns viņā ir ielīdis, - viņš teica, skatoties, kā džips aizlido. – Lai gan, iespējams, viņa saņēmusi Instrukcijas no Augšas. Bet Kellogs tik skandina, ka pūkainīši ir tikai mazi stulbi dzīvnieki, - viņš rūgti nobeidza.

— Jūs arī strādājat Kellogam vai nē?

- Strādāju. Bet tomēr viņš neuzspiež man savu viedokli. Ziniet, man likās, ka šo darbu sāku nelāga stundā... - Viņš piecēlās, savilka jostu, lai līdzsvarotu labajā pusē karājušos pistoles un kreisajā pusē karājošos binokļa svaru, un pēkšņi mainīja tēmu: - Džek, Bens Reinsfords jau ir aizsūtījis savu ziņojumu par pūkainīšiem?

- Nu?..

- Ja nē, tad pasteidziniet viņu.

Nebija laika turpināt sarunu. Kelloga džips pacēlās no nometnes aiz strauta un tuvojās viņiem. Džeks nolēma pēc pusdienām atstāt traukus un nomazgāt visus uzreiz. Kamēr Kurts Borčs klaiņoja pa Kelloga nometni, Džeks pastāvīgi uzraudzīja pūkainīšus un atveda tos atpakaļ, ja viņi nokļuva pārāk tuvu laipai. Pusdienas pagāja, bet Bens Reinsfords joprojām nebija atgriezies, lai gan zebrlopa nomedīšana, īpaši no gaisa, neaizņem daudz laika. Kamēr viņš ēda, no ziemeļaustrumiem milzīgā ātrumā atgriezās viens no džipiem un izmeta Ernstu Meilinu, Juaņu Džimenzu un Rūtu Orteri. Borčs steidzīgi iznāca viņiem pretī. Pārmijuši dažus vārdus, viņi visi sagāja mājā. Nedaudz vēlāk parādījās vēl viens džips, kas atlidoja vēl ātrāk nekā pirmais. Piezemējās. Uz dzīvojamo būdiņu aizsteidzās arī Kellogs un van Ribiks. Neviens cits nebija redzams. Džeks devās uz virtuvi, lai nomazgātu traukus, un Pūkainīši devās pagulēt.

Džeks jau bija atgriezies viesistabā, kad pie atvērtajām durvīm pieklauvēja van Ribiks.

- Džek, es varu ar jums parunāt? — viņš jautāja.

- Protams. Ienāciet.

Van Ribiks iegāja iekšā un atsprādzēja jostu. Pabīdīja krēslu tā, lai varētu redzēt ārdurvis, apsēdās un nolika pistoli uz grīdas pie kājām. Tad viņš bez pārejas sāka lamāt Leonardu Kellogu četrās vai piecās valodās.

- Labi, principā es tam piekrītu, bet kas patiesībā noticis? — Džeks jautāja.

– Ziniet, ko šis kuhras dēls grasās darīt? — uz jautājumu ar jautājumu atbildēja Gerds. - Viņš un tas... - Šeit viņš izmantoja Šinionas dubultās pasaules valodu, kas bija daudz pretīgāka nekā Zemes jauktā valoda. – Tas aunpierīgais šarlatāns Meilins gatavo ziņojumu, apsūdzot jūs un Benu Reinsfordu apzinātā zinātniskā mistifikācijā. It ka jūsesat sazvērējušies ar Reinsfordu, iemācījuši pūkainīšiem dažus trikus un pats izgatavojis artefaktus, lai pūkainīši tiktu atzīti par saprātīgām būtnēm. Džek, ja šī nolādētā lieta nebūtu tik smirdīga un nicināma, tas varētu būt gadsimta lielākais joks!

— Viņi vēlas, lai jūs arī parakstītu to ziņojumu?

- Jā. Es pateicu Kellogam, ka viņš var to... - tas, ko Kellogs varēja izdarīt, bija pretīgi un fiziski neiespējami. Gerds atkal sāka lamāties, tad aizdedzināja cigareti un nedaudz nomierinājās. – Bet notika tā. Mēs ar Kellogu aizgājām augšup pa līci, kur jūs strādājāt, un tad pagriezāmies uz līdzenumu ar avotu. Tātad, starp kritušajiem kokmateriāliem, mēs atklājām pūkainīšu nometni. Netālu no tās mēs atradām nelielu kapu kopiņu, kurā pūkainīši bija apbedījuši vienu no saviem cilts biedriem.

Džeks jau gaidīja ko tādu. Tomēr ziņa viņu pārsteidza.

- Jūs gribat teikt, ka viņi apglabā mirušos? Kā izskatījās kaps?

— Neliela akmens piramīda, kuras pamatnē ir trīs malas, katra aptuveni pusotru pēdu gara un apmēram pēdu augsta. Kellogs teica, ka tā ir tikai tualetes bedre, bet es biju pārliecināts, kas tas patiesībā ir. Es to atvēru.

Vispirms viņi zālē ietīto Pūkainīti apbēra ar zemi, pēc tam aplika ar akmeņiem un uzcēla virsū piramīdu. Tā bija mātīte, kuru kāds bija sakropļojis, iespējams, krūmu goblins. Lūk, ņemiet šo, Džek. Viņi tur ielika viņas instrumentu.

- Viņi apglabā mirušos! Ko Kellogs darīja, kad atvērāt kapu?

– Netālu trīcēja. Es nofotografēju kapu un kā ēzelis sāku runāt par to, cik nozīmīgs ir šis atklājums un kā tas pierāda viņu saprātīgumu. Bet viņš izsauca otru džipu un lika viņiem nekavējoties atgriezties. Tiklīdz Kellogs viņiem pastāstīja, ko esam atklājuši, Meilins atdzīvojās un pajautāja, ko mēs esam izdarījuši, lai to noslēptu. Es viņam atbildēju, un Kellogs mani izmeta ārā. Viņi neriskēs atzīt, ka pūkainīši ir saprātīgi.

— Tāpēc, ka kompānija vēlas tirgoties ar pūkainīšu kažokādām?

— Van Ribiks pārsteigts paskatījās uz Džeku.

– Tas man pat prātā neienāca. Un, manuprāt arī viņiem. Nē. Vienkārši, ja pūkainīši tiks atzīti par saprātīgām būtnēm, kompānijas tiesības automātiski zaudēs spēku un tiks anulētas.

Džeks nolamājās.

- Ak, es vecais, no prāta nogājušais vecis! Mans Dievs, es taču zinu koloniālos likumus, es esmu bijis uz vairāk pierobežas planētām, nekā jūs esat nodzīvojis gadus. Bet es par to pat nepadomāju, bet tas, acīmredzami, ir īstais iemesls. Ko tagad, Gerd? Esat ar kompāniju vai pret?

- Pret. Man bankā ir pietiekami daudz naudas, lai atgrieztos uz Zemes, un es piedevām varu dabūt kādu naudu par savu botu un dažām citām lietām. Ksenobiologam nav jābaidās no bezdarba. Piemēram, varu iet Bena pēdās. Kad atgriezīšos uz Zemes, es pastāstīšu par šo darījumu visiem.

- Ja atgriezīsieties. Pirms jūs paspēsiet uzkāpt uz kuģa, ar jums var notikt kāds negadījums, - Džeks brīdi padomāja. — Jūs zināt ģeoloģiju?

– Mazliet, es pētīju fosilijas. Esmu arī nedaudz paleontologs un zoologs. Kas tad ir?

– Ko jūs teiktu par piedāvājumu palikt šeit un meklēt kopā ar mani medūzu atliekas? Mēs nevarēsim darboties ātrāk,  kamēr es strādāju vienā vietā, jūs varat izlūkot citu. Starp citu, kopā mums ir izredzes palikt dzīviem.

- Ko jūs ar to domājat, Džek?

— Vai tad es to nepateicu?

Van Ribiks piecēlās un pastiepa roku. Džeks apgāja galdu un paspieda viņa roku. Tad viņš atgriezās un uzlika portupeju.

- Paņemiet ieroci. Laikam tikai Borčam ir ierocis, bet kas zin...

Van Ribiks piesprādzēja jostu, tad izvilka pistoli un pārbaudīja aptverē patronas.

- Ko mēs darīsim? — viņš jautāja.

- Nu, centīsimies nepārkāpt likumu. Bet tagad es izsaukšu policiju.

Viņš ievadīja kodu sakaru ierīcē. Ekrāns iedegās un rādīja skatu uz policijas posteni. Seržants pazina Džeku un pasmaidīja.

- Ha. Džeks. Kā klājas jūsu ģimenei? — viņš jautāja. - Es kādu vakaru iegriezīšos pie jums un apskatīšu viņus.

- Jūs varat to izdarīt tūlīt pat, - no guļamistabas iznāca Ko-Ko, Zeltīte un Pelnrušķīte. Džeks tās pacēla un uzlika uz galda. Seržants bija kā apburts. Tad viņš pamanīja, ka ne Gerds, ne Džeks pat mājās nebija noņēmuši ieročus. Viņa acis samiedzās.

– Tev šķiet ir radušās problēmas, Džek? — viņš jautāja.

– Ir neliela problēma. Tomēr tā var pārvērsties par lielu. Man šeit ir viesi, kuri ļaunprātīgi izmanto manu viesmīlību. Es vēlētos viņus patriekt. Ja šeit ieradīsies pāris cilvēku zilās uniformās, tas man palīdzēs saglabāt dažas lodes.

- Saprotu. Džordžs mani brīdināja, ka jūs varētu nožēlot, ka uzaicināt šo bandu savā nometnē, - viņš teica. - Jūs mani sapratāt, Trešais? Džekam Helovejam ir neliela problēma – nelegāla apmetne. Jā, un kas par to? Viņš deva šo atļauju, un tagad ir pārdomājis. Viņi deva viņam iemeslu to darīt. Jā, pārliecināts. Džeks Helovejs ir diezgan miermīlīgs. Labi. Aizlidojiet un pasteidziniet viņa viesus. Tas attiecas uz Kāru Trīs. Runā Kalderons. – Viņš novērsās no mikrofona. - Džek, pieskati viesus apmēram stundu.

- Paldies, Fil. Ienāc kādu vakaru, kad tev būs iespēja nolikt ieročus.

Viņš izslēdza ekrānu un ievadīja jaunu kodu, izsauca kompānijas darbiniekus Sarkanajā Pakalnā.

- O,  sveiki, te Džeks. Doktors Kellogs tur ērti iekārtojies?

- ...

— Re kā! Es gribu, lai jūs visu to savu bandu sabāztu baržā un izvestu no manas zemes.

– Bet viņš gribētu šeit palikt vēl pāris nedēļas.

- Es pārdomāju. Pēc saulrieta viņam vairs nevajadzētu atrasties uz manas zemes.

Kompānijas cilvēks kļuva satraukts.

– Džek, jums radušās nesaskaņas ar doktoru Kellogu? — viņš jautāja. - Viņš kompānijā ir liels vīrs.

– Viņš man par to jau stāstīja. Tomēr jums viņi ir jāaizvāc no šejienes prom.

Viņš izslēdza ekrānu.

— Ziniet, — viņš teica, — būtu bijis pieklājīgāk brīdināt Kellogu. Kā viņu sazvanīt?

Gerds piegāja klāt un sastādīja vienu no Kompānijas sarežģītajiem īpašajiem kodiem. Ekrānā parādījās Kurts Borčs.

- Es gribu parunāt ar Kellogu.

– Doktors Kellogs šobrīd ir ļoti aizņemts.

- Nolādēts! Pasakiet viņam, ka šodien ir jūsu pārcelšanās diena. Visai jūsu bandai ir jāpamet mana teritorija līdz pulksten sešiem.

Borčs pagāja malā un parādījās Kellogs.

- Kādas muļķības? — viņš aizkaitināti jautāja.

– Jums pavēlēts aizvākties. Vēlaties uzzināt, kāpēc? Gerds van Ribiks jums to pateiks, es domāju, ka viņš kaut ko aizmirsa jums pateikt.

- Jūs nevarat mūs izmest. Jūs devāt atļauju...

— Atļauja anulēta. Es sazinājos ar Maiku Henpenu Sarkanajā pakalnā, un viņš atsūtīs baržu, lai paņemtu jūsu mantas. Leitnants Lants arī izsūtīja pāris policistus. Ceru, ka brīdī, kad viņi ieradīsies, jūs jau būsiet iekrāvis savas personīgās mantas aerobotā.

Kamēr Kellogs mēģināja paskaidrot, ka ir pārprasts, Džeks izslēdza sakaru ekrānu.

— Man šķiet, ka tas arī viss. Vismaz līdz saulrietam, - viņš piebilda. - Tagad riskēsim pārkāpt noteikumus un apslapināsim savu jauno partnerību. Tad mēs dosimies ārā un pavērosim ienaidniekus.

Kad viņi iznāca un apsēdās uz soliņa pie virtuves durvīm, ienaidnieki jau bija sākuši darboties. Kellogs, iespējams, lai pārliecinātos, sazinājās ar Maiku Hennenu un policijas iecirkni, un tagad viņš lielu daļu no visa bija savācis un iesaiņojis. Beidzot parādījās Kurts Borčs, kurš nesa antigravitācijas pacēlāju, un sāka krāmēt bagāžas kastes, Džimenzam staigājot, līdzsvarojot kravu. Pēc tam Džimenzs iekāpa aerolaivā, un Borčs, pārvedis viņam kravu, atgriezās būdā. Tas atkārtojās vairākas reizes. Tikmēr Kellogs un Meilins apmainījās ar savstarpējiem pārmetumiem. Rūta Ortere iznāca no mājas, nesot portfeli, un apsēdās uz galda malas zem nojumes.

Neviens no viņiem neskatījās uz pūkainīšiem, līdz Džeks pēkšņi pamanīja vienu no viņiem ejam pa taciņu uz tiltiņu pāri straumei. Pēc sudrabainā mirdzuma uz viņas kakla viņš pazina Zeltīti.

- Paskatieties uz šo stulbo bērnu, - viņš teica. - Pagaidiet, Gerd, es viņu atnesīšu atpakaļ.

Viņš nokāpa pie strauta. Tuvojoties tiltiņam, Zeltīte pazuda aiz viena no aerokāriem, kas bija novietoti Kelloga nometnes priekšā. Tiklīdz viņš piegāja tam klāt, viņš izdzirdēja skaņu, kādu vēl nebija dzirdējis – spalgu, caururbjošu spiedzienu, it kā kāds asinātu zāģa zobus. Gandrīz uzreiz pēc tam iekliedzās Rūta:

- Nē! Leonard, pātrauciet!

Apskrējis apkārt džipam, Džeks uzreiz saprata, kurš kliedza. Zeltīte gulēja zemē, viņas kažoks bija sarkans no asinīm. Kellogs stāvēja viņai virsū. Viņa baltās kurpes bija asiņainas. Pirms Džeks paguva viņu aizsniegt, viņš iespēra pa mazo, asiņojošo ķermeni, un tajā pašā mirklī kaut kas nokrakšķēja zem Džeka dūres, kad tā ietriecās Kellogam sejā. Kellogs saļima un mēģināja aizsegties ar rokām. Viņš izdvesa aizžņaugtu skaņu, un Džekam prātā iešāvās idiotiskā doma, ka viņš mēģina pateikt: "Lūdzu, saprotiet mani pareizi". Ar kreiso roku satvēris Kelloga kreklu, viņš iesita viņam vēlreiz, tad vēlreiz un vēl. Viņš nevarēja apstāties, kas zin cik ilgi būtu sitis Kellogu, kad izdzirdēja Rūtas balsi:

- Džek! Atskaties! Aiz muguras!

Nogrūdis Kellogu malā, viņš palēca sānis, vienlaikus pagriežoties un izvelkot ieroci. Divdesmit pēdu attālumā ar pret viņu pavērstu pistoli stāvēja Kurts Borčs.

Džeks jau lēcienā bija izvilcis pistoli no maksts un izšāva vienreiz, tad otrreiz.  Pāri Borča kreklam izplatījās sarkans kleksis, dodot viņam iespēju uz trešo šāvienu tēmējot. Bet Borčs vairs nebija šāvējs. Viņš nometa ieroci, lēnām noslīdēja uz ceļiem un nokrita uz vēdera, ar seju salocīto drēbju kaudzē.

Pieskrējušais Van Ribiks uzkliedza:

- Džimenz, paceliet rokas. Un arī jūs, Kellog.

Pakritušais Kellogs mēģināja piecelties. Viņam pa degunu tecēja asinis, un viņš mēģināja tās apturēt, piespiežot pie deguna jakas piedurkni. Viņš piecēlās, sagrīļojās un mēģināja atbalstīties pret Rūtu Orteri, kura aizkaitināta viņu atgrūda. Tad viņa piegāja pie mazā sadauzītā ķermenīša un nometās ceļos. Zeltītei ap kaklu vāji noskanēja sudraba zvaniņš uz ķēdītes. Rūta sāka raudāt.

No aerodžipa izkāpušais Juaņs Džimenzs ar šausmām paskatījās uz Kurta Borča līķi.

-Jūs viņu nogalinājāt! — viņš apsūdzoši uzkliedza. Tad, kaut ko nomurminājis zem deguna, pēkšņi metās uz māju.

Gerds van Ribiks izšāva, un lode ietriecās zemē pie viņa kājām.

- Palieciet  kur esat, Juaņ, - sacīja Gerds, - vai labāk, palīdziet doktoram Kellogam, šķiet, ka viņš ir nedaudz dabūjis pa ģīmi.

- Izsauciet policiju, - kliedza Meilins. - Rūta, ejiet jūs, uz jums nešaus.

- Neuztraucieties. Es jau viņus esmu izsaucis. Jūs atceraties?

Džimenzs izvilka no kabatas auduma gabalu, kas izrādījās kabatlakats, un mēģināja apturēt asinis no priekšnieka deguna. Kellogs mēģināja paskaidrot Meilinam, ka viņš neko citu nevarēja darīt.

- Šis mazais zvērēns man uzbruka... Viņš mēģināja man iedurt ar šautriņu..

Rūta paskatījās uz viņu. Visi pūkainīši drūzmējās ap Zeltīti, viņi droši vien atskrēja, tiklīdz izdzirdēja kliedzienu.

- Viņa tikai piegāja klāt un, lai pievērstu uzmanību, paraustīja viņa bikses - sacīja Rūta. - Viņa tikai gribēja, lai viņš apskata viņas jauno, skaisto rotaslietiņu, - Rūtas balss aizlūza. Pagāja zināms laiks, pirms viņa varēja turpināt. - Bet viņš iespēra un samīdīja viņu līdz nāvei.

— Paklusējiet, Rūta, — Meilins pavēlēja. – radījums uzbruka Leonardo, varēja viņu nopietni savainot.

- Tā jau arī bija! — Joprojām turot auduma gabalu pie deguna, Kellogs pacēla bikšu kāju un parādīja skrāpējumu uz kājas. Tā varētu saskrāpēties uz rožu ērkšķiem. — Skatieties paši.

- Jā, redzu, un kas tad tur ir? Es redzēju, kā jūs viņai iespērāt un uzlēcāt viņai virsū. Bet viss, ko viņa gribēja, bija parādīt jums savu jauno rotaļlietu.

Džeks sāka nožēlot, ka Kellogu nebija nošāvis uzreiz. Pūkainīši mēģināja Zeltīti atkal piecelt kājās. Sapratuši, ka tas ir bezjēdzīgi, viņi atkal nolaida līķi un notupās tai apkārt, izdodot smalkus, žēlabainus vaidus.

- Labi, bet, kad šeit ieradīsies policija, jūs vispār klusējat,- sacīja Meilins. – Es viņiem visu izstāstīšu pats.

— Jau iebiedējat lieciniekus, Meilin? — pajautāja Gerds. - Atcerieties, ka policijas postenī ir melu detektors, - viņš pamanīja, ka pūkainīši ir pacēluši galvas un skatās uz dienvidaustrumiem. - Un policija arī klāt.

Tomēr tas bija Bena Reinsforda aerodžips, kura vienā pusē bija piesiets zebralopa liemenis. Viņš izdarīja loku virs Kelloga nometnes un ātri nolaidās. Tiklīdz džips pieskārās zemei, Reinsfords, turēdams gatavībā pistoli, izlēca no tā.

- Kas te notiek, Džek? - viņš jautāja, pēc tam uzmanīgi paskatījās uz Zeltīti, Kellogu, Borču un pistoli pie viņa ķermeņa. - Es ko tādu jau paredzēju. Vienam no viņiem pret jums bija jāpaceļ ierocis, to sauc par pašnāvību.

– Tā tas vairāk vai mazāk arī ir. Starp citu, vai jūsu džipā ir kinokamera? Nofilmējiet Borču un Zeltīti. Un tad sagatavojieties, un, ja pūkainīši sāks kaut ko darīt, filmējiet viņus. Es domāju, ka nebūsiet vīlies.

Reinsfords apmulsis paraustīja plecus un devās uz džipu pēc kameras. Meilins teica, ka viņam kā cilvēkam, kuram ir medicīnas doktora patents, jāpārbauda Kelloga stāvoklis. Gerds van Ribiks pavadīja viņu līdz mājai, kur viņš paņēma medicīnisko pirmās palīdzības sniegšanas aptieciņu. Kad viņi atkal parādījās pie durvīm, vispirms Meilins un pēc tam Gerds ar automātisko pistoli rokās, netālu no Reinsforda aero džipa piezemējās policijas kārs. Bet tas nebija Kārs Trīs. No tā ar atsprādzētu maksti izlēca leitnants Lants. Ahmeds Hadra runāja ar kādu pa rāciju.

- Kas te notiek, Džek? Kāpēc jūs nepagaidījāt mūs?

- Šis maniaks uzbruka man un nogalināja cilvēku! - Kellogs sāka kliegt, norādīdams uz Borča līķi.

— Jūs arī sauc Džeks? — pavaicāja Lants.

- Mani sauc Leonards Kellogs. Esmu kompānijas nodaļas vadītājs...

– Tad paklusējiet, līdz jums pajautās. Ahmed, piezvani uz posteni, liec viņiem lai atsūta Knabberu un Jurimitsi ar izmeklēšanas iekārtu un uzzini, kas aizturēja Kāru Trīs.

Meilins atvēra pirmās palīdzības aptieciņu. Gerds policistiem redzot ielika pistoli atpakaļ makstī. Kellogs, joprojām turēdams mitro lupatu pie deguna, turpināja kliegt:

- Viņš nogalināja cilvēku, vediet viņu prom! Kāpēc jūs viņu neapcietiniet?

- Džek, nogādājiet viņus kaut kur tālāk, kur ne mēs viņus, ne viņi mūs nedzirdēs, - sacīja Lants. Viņš paskatījās uz Zeltīti.

— Kas te notika?

- Skatieties, leitnant! Viņam ir pistole! — Meilins brīdinoši iekliedzās.

Viņi aizgāja malā un apsēdās uz viena no īrētajiem džipa antigravitācijas ģeneratoriem. Džeks savu stāstu sāka ar Gerda van Ribika vizīti.

- Jā, es pats arī to iedomājos, - Lants ar riebumu sacīja. – Bet es nedomāju, ka viņi sāks darboties tik ātri. Velns! Labi, turpini.

Viņš noklausījās Džeka stāstu un jautāja.

- Jūs iesitāt Kellogam, kad viņš mīdīja Pūkainīti. Jūs nemēģinājāt viņu apturēt?

- Nē. Jums taisnība. Ja vēlaties, varat mani par to sodīt.

– Jā, es vēlos, un sodīšu visu šito bandu. Bet tas puisis, tas Borčs, kad jūs pagriezāties, jau turēja ieroci rokās? Nesakiet vairs neko, Džek. Tā bija tikai pašaizsardzība. Kā jūs domājat, kāds no šīs bandas teiks patiesību bez melu detektora?

— Man šķiet, Rūta Ortere.

- Uzaiciniet viņu uz šejieni, ja nav pārāk grūti.

Rūta sēdēja kopā ar pūkainīšiem, un Reinsfords stāvēja viņai blakus ar kameru gatavībā. Pūkainīši šūpojās un sērīgi vaimanāja. Rūta pamāja ar galvu, piecēlās un devās uz turieni, kur viņu gaidīja Lants.

- Kas te notika, Džek? — jautāja Reinsfords. - Un kura pusē ir viņš? — Viņš pamāja uz van Ribiku, kurš stāvēja aiz Kelloga un Meilina, uzlicis roku uz maksts.

- Mūsējā. Viņš atstāja kompāniju.

Viņš sāka stāstīt, kas bija noticis, bet, pirms viņš paguva pabeigt, redzeslokā parādījās Kārs Trīs. Brīvais laukums Kelloga nometnes priekšā bija pārpildīts. Džeks cerēja, ka Maika Hennena darba grupa pagaidām paliks malā. Lants, pabeidzis sarunu ar Rūtu, runāja ar Džimenzu, Meilinu un Kellogu. Tad viņš un viens no tiem, kas bija ieradušies ar Kāru Trīs, devās turp, kur stāvēja Džeks un Reinsfords. To pamanījis, viņiem pievienojās Gerds van Ribiks.

— Džek, — Lants iesāka, — Kellogs jūs apsūdz slepkavībā. Es teicu, ka tā bija vienkārša pašaizsardzība, bet viņš nevēlas neko dzirdēt. Tātad saskaņā ar likumu esmu spiests jūs arestēt.

- Lieliski, - Džeks atsprādzēja porupeju un maksti un pasniedza to Lantam. - Tad, Džordž, es apsūdzu Leonardu Kellogu. Es apsūdzu viņu par nelikumīgu un neattaisnojamu saprātīgas būtnes, Zaratuštras planētas iedzimtās, kas pazīstama kā Zeltīte, slepkavību.

Viņš paskatījās uz mazo sabradāto ķermeni un sešiem pūkainīšiem, kuri viņu apraudāja.

– Bet, Džek, viņi pagaidām nav atzīti par saprātīgām būtnēm.

— Saprātīga būtne ir nevis tā, kuru atzīst par saprātīgu, bet gan tāda, kuras domāšanas process ir saprāta līmenī.

- Pūkainīši ir saprātīgas būtnes, - sacīja Reinsfords. – Tas ir kvalificēta ksenobiologa viedoklis.

- Divu ksenobiologu, - piebilda Gerds van Ribiks. – Tas ir saprātīgas būtnes ķermenis. Un tur ir cilvēks, kurš viņu nogalināja. Uz priekšu, leitnant, dariet savu darbu!

- Ei! Pagaidiet mirkli!

Pūkainīši piecēlās, paslidināja savus instrumentus zem Zeltītes ķermeņa un pacēla to uz tērauda stieņiem. Kad Pelnrušķīte paņēma māsas ieroci un gāja uz priekšu, Bens Reinsfords pavērsa savu kameru uz bēru gājienu. Pūkainīši aiznesa mazo ķermeni tālākajā mežmalas stūrī, prom no nometnes. Reinsfords nolaida kameru un steidzās viņiem pakaļ, baidīdamies nepalaist garām ko interesantu.

Viņi nolaida ķermeni. Maiks, Maizija un Pelnrušķīte sāka rakt, pārējie devās vākt akmeņus. No aizmugures pienāca Džordžs Lants. Viņš noņēma bereti un turēja to rokās. Kad mazais, zālē ietītais ķermenītis tika nolaists kapā, viņš sērīgi nolieca galvu.

Tiklīdz piramīdas virsotnē tika uzlikts pēdējais akmens un bēru ceremonija bija beigusies, Džordžs uzlika bereti, izvilka pistoli un pārbaudīja magazīnu.

- Nu ko, Džek, - viņš teica. — Tagad es varu arestēt Leonardu Kellogu par saprātīgas būtnes slepkavību.

8. nodaļa

Džeku Heloveju arī iepriekš bija atbrīvojuši pret drošības naudu, taču nekad ne par tik lielu summu. Tā bija gandrīz visa viņa bagātība. Bet, kad viņš no maisiņa izņēma no ķermeņa karstuma mirdzošos saules akmeņus uz galda Džordža Lanta priekšā un lūdza viņam atlasīt dažus no tiem divdesmit piecu tūkstošu solu vērtībā, iepletās acis Leslijam Kumbesam un atvērās mute Mohammedam Ali O'Braienam.

Leslijs Kumbess paskatījās uz viskija pudeli rokā un pastiepa roku skapī, lai sameklētu citu. Viena Gusam Branhardam, otra pārējiem. Šeit bija izplatīts uzskats, ka Gustavs Ādolfs Branhards aizstāvot galvenokārt bruņotus klaidoņus un stepinieku nolaupītājus tieši pateicoties viskijam, praktizēja ļoti reti. Bet tas tā nebija. Uz Zaratuštras neviens nezināja iemeslu, bet tas nebija viskijs. Viskijs bija tikai instruments, ar kuru Guss Branhards ieguva domas skaidrību.

Viņš sēdēja viesistabas lielākajā krēslā, bet tas viņam vienalga bija par mazu. Šī cilvēka seju ar izspūrušiem rudiem matiem slēpa sapinkājusies ruda bārda. Viņš bija ģērbies izbalējušā, netīrā jakā ar šautenes patronu jostu pār krūtīm, un krekla vietā viņam bija saplēsts T-krekls, no kura arī rēgojās rudi mati. Starp viņa šortu apakšdaļu un nobružāto zeķu un netīro zābaku augšdaļu arī bija matu biezoknis. Uz viena no viņa ceļgaliem sēdēja pūkainīte-mamma, uz otra sēdēja Maiks un Maizija, bet uz galvas sēdēja mazulis. Tiklīdz pūkainīši ieraudzīja Gusu, viņi to uzreiz pazina. Viņi droši vien domāja, ka tas ir Lielais Pūkainis.

- Ā! - viņš nodārdināja, tiklīdz viņam blakus parādījās pudele. — Tikai uz to cerot, ir vērts dzīvot.

- Labi, tikai neļaujiet pagaršot bērniem. Mazais Pūkainītis jau ir pamēģinājis uzpīpēt, un es nevēlos ģimenē alkoholiķi.

Guss piepildīja glāzi. To izdarījis drošā attālumā, viņš ātri ielēja tās saturu sevī.

- Jums ir jauka ģimene, Džek. Viņi tiesā atstās lielisku iespaidu, ja vien sīkais nemēģinās uzkāpt tiesnesim uz galvas. Piesēdētāji, redzot viņus un uzklausījuši Orteres stāstu, jūs attaisnos un izteiks Kellogam neuzticības votumu.

– Es par to neuztraucos. Es nevēlos atmaskot Kellogu.

— Labāk uztraucieties, Džek, — Reinsfords sacīja. — Lietas izskatīšanā vairākums būs pret mums.

Kompānijas advokāts Leslijs Kumbess pārāk ātri atlidoja uz šejieni no Melloriporta. Un tad vēl tas Muhameds Ali O'Braiens, kompānijas ģenerālprokurors, kurš uzstāsies kā galvenais apsūdzētājs.

Abi mēģināja atspēkot Heloveja apgalvojumu par pašaizsardzību un attēlot Kellogu kā bīstama savvaļas dzīvnieka nogalinātāju. Kad viņiem nekas neizdevās, viņi apvienojās pret pūkainīšiem. Pēc tam tika pausta neapmierinātība ar tiesas sastāvu. Leitnantam Lantam kā policijas tiesnesim bija ļoti ierobežotas pilnvaras.

— Redziet nu, cik tālu viņi ir nonākuši?

- Es ceru, ka jūs nevēlaties, lai viņiem izdodas? — Reinsfords drūmi pajautāja.

- Ko jūs ar to gribat teikt? — Branhards pajautāja. – Kā jūs domājat, ko viņi darīs?

- Nezinu. Tas mani uztrauc. Mēs apdraudam Zaratuštras kompāniju, bet kompānija vēlas drošību, atbildēja Reinsfords. - Viņi mēģinās kaut ko pret Džeku safabricēt.

– Bet kurš nosaka saprāta esamību? Un kā? Nu, Kumbess un O'Braiens kā pierādījumu piekritīs pieņemt formulu "valoda-uguns-iekurināšana".

- Ha! — Branhards iesaucās. — Tiesa to apstrīdēja vēl pirms četrdesmit gadiem, Mishijā. Bērnu slepkavības lieta. Sieviete tika apsūdzēta sava bērna slepkavībā. Viņas advokāts paļāvās uz faktu, ka slepkavība ir saprātīgas būtnes dzīvības atņemšana. Saprātīga būtne ir būtne, kas prot runāt un kurināt uguni, bet jaundzimušais bērns to izdarīt nevar. Lūgumraksts tika noraidīts. Tiesa uzskatīja, ka, kamēr spēja runāt un kurināt uguni ir vienīgais saprāta pierādījums, nav iespējams kaut ko apgalvot, nekonstatējot juridiskus pierādījumus par saprāta neesamību. Ja O'Braiens to nezina, un es šaubos, vai viņš to zina, Kumbess zina noteikti, - Branhards ielēja sev vēl vienu viskija glāzi un iztukšoja to, pirms apkārt esošās saprātīgās būtnes paspēja to sasniegt.

— Zini ko? Varu derēt un zvērēt, ka pirmā lieta, ko Hems O'Braiens darīs, kad viņš atgriezīsies Melloriportā, ir izdot PRASĪTĀJA ATTEIKŠANOS NO PRASĪBAS attiecībā uz abām apsūdzībām. Viņa atteikšanos no tiesas prāvas pret Kellogu pieņems, bet apsūdzības pret Džeku tiks nosūtītas tiesai. Viņš var izdarīt šo stulbumu, bet Leslijs Kumbess viņam to neļaus.

- Bet, ja viņš izņems Kellogu no lietas, - sacīja Gerds van Ribiks, - tad Džeka tiesāšanā neviens par saprātu nepateiks ne vārda.

– Pateikšu pilnā balsī. Jūs visi zināt koloniālo likumu. Slepkava, neskatoties uz to, ka viņš ir izdarījis noziedzīgu nodarījumu, var celt apsūdzību pret jebkuru citu personu. Es apgalvošu, ka Leonards Kellogs nogalināja saprātīgu būtni. Džeks Helovejs, cenšoties to novērst, rīkojās likumīgi, bet Kurts Borčs, cenšoties palīdzēt Kellogam, pats tiks atzīts par vainīgu noziedzīgā nodarījumā, un tāpēc jebkura apsūdzība, kas celta pret Džeku Heloveju, kļūs nepamatota. Ievērojot šādu viedokli, es daudz ko pateikšu un liecināšu par pūkainīšu saprātu.

- Jūsu pierādījumi tiks vēlreiz pārbaudīti, - norādīja Reinsfords. — Pārbaudīs psihologi. Es domāju, ka jūs zināt, ka uz šīs planētas Zaratuštras kompānijas piešķirtās privilēģijas bauda tikai psihologi. - Viņš izdzēra to, kas bija palicis glāzē, paskatījās uz apakšā palikušajiem ledus gabaliņiem,  un ielēja sev vēl vienu porciju. - Es negribētu, lai tā notiek.

- Uff! — Pārsteigtā Māmiņa-Pūkainīte paskatījās uz viņu.

— Interesanti, ko šobrīd dara Viktors Grego.

* * *

Viktors Grego nolika telefona klausuli vietā.

- Leslijs ir uz jahtas, - viņš teica. – Viņi tūlīt ieradīsies. Iegriezīsies slimnīcā, atstās tur Kellogu, un pēc tam taisni atpakaļ uz šejieni.

Niks Emerts nokoda mazu picas gabaliņu. Viņam bija rūsgani mati, blāvas acis un plata, masīva seja.

- Helovejs droši vien izmantoja pārāk daudz spēka, lai vestu viņu pie prāta, - viņš teica.

— Būtu labāk, viņu nositis vispār! – Viktors Grego aizkaitināti sacīja un ieraudzīja galvenā rezidenta sejā sašutumu.

- Jūs tiešām to vēlaties, Viktor?

— Ne velna es nevēlos! — Viktors atmeta ar roku atskaņotāja virzienā, kurā viņi tikko klausījās no jahtas pārraidīto kaseti. - Viņš ir kauslis, kurš laižas lapās, tiklīdz var dabūt atpakaļ. Ziniet, kāda epitāfija tiks uzrakstīta uz Kompānijas kapa? "AR NĀVĒJOŠU SPĒRIENU PŪKAINĪTIM, PATEICOTIES LEONARDAM KELLOGAM."

- Ja Kellogs būtu saglabājis vēsu prātu un izvairījies no konfrontācijas ar Heloveju, viss būtu kārtībā. Pat nepiedodamā pūkainīša nogalināšana un Borča nošaušana nebūtu bijusi tik slikta, ja nebūtu šīs stulbās apsūdzības par pūkainīša slepkavību. Viņš pats izprovocēja Heloveju un tagad vēl neapmierināts, ka dabūja pa purnu.

- Un tad vēl tas Kelloga cilvēks van Ribiks, kurš palaida muti. Es pats Ribiku nepazīstu, bet Kellogam jau nu vajadzēja pazīt savus padotos. Viņam bija jāzina, ko šim cilvēkam var stāstīt un ko nē.

- Bet, Viktor, viņi neatzina, ka Leonards ir vainīgs slepkavībā, - sacīja Emerts. - Ne jau par šīs mazās būtnes nogalināšanu...

- Pāris cietuma priekšnieka atsūtītu vīru būtu varējuši uzaicināt Leonardu Kellogu cietuma pagalmā un ielaist viņam pakausī lodi, kas nebūtu bijis liels zaudējums.

Caurumu, caur kuru uz Zaratuštras kompāniju gāzās nepatikšanas, varēja aizbāzt, nofraktējot kādu kuģi. Turklāt bija iespējams izdarīt tā, lai Kellogs neierastos tiesā. Drošības naudu par divdesmit pieciem tūkstošiem solu varētu lauzt, kas kompānijai būtu tikai naudas sods. Nē, tas nebija iemesls, kāpēc viņi nevēlējās nolikt Heloveju tiesas priekšā.

- Viktor, jūs gribiet, lai es aizeju, kad viņi atnāks? - Emerts jautāja, iebāzdams mutē vēl vienu picas gabaliņu.

- Nē nē. Sēdi vien. Šī ir pēdējā reize, kad strādājam kopā. Turpmāk mēs izvairīsimies no visa, kas varētu atgādināt slepenu sazvērestību.

- Labi. Par laimi es varu kaut ko darīt, jūs taču ziniet, Viktor, - Emerts sacīja.

Jā, viņš to zināja. Sliktākajā gadījumā, ja Kompānijas tiesības tiktu atzītas par spēkā neesošām, viņš pat varētu pakārties, lai glābtu ja ne Kompāniju, tad vismaz Viktoru Grego. Bet, ja Zaratuštru pārklasificēs, Nikam viss būs beidzies. Viņa amats, viņa sociālais stāvoklis, viņa drošība, viņa kukuļdošanas un papildu ienākumu sistēma, viņa fiktīvās personas, kas sedz Kompānijas bankas kontu – tas viss izlidos skurstenī. Tāpēc Nikam bija jādara viss, ko viņš varēja, neatkarīgi no tā, cik maz tas bija.

Viņš paskatījās uz pacēlušos Zaratuštras globusu, kas lēni griezās prožektora oranžajā starā. Betas kontinentā, kur Leonards Kellogs nogalināja pūkainīti vārdā Zeltīte un Džeks Helovejs nošāva miesassargu Kurtu Borču, bija piķa melna tumsa. Pie velna tādu miesassargu! Viņš būtu varējis šaut mugurā un neļaut nogalināt sevi. Borčam alternatīva nebija labāka kā Kellogam. Kādu pasākumu izgāza! Vai tiešām nevarēja atrast šim darbam piemērotākus cilvēkus? Bet Hems O'Braiens! Nē, viņš nevainoja sevi par O'Braienu. O'Braiens bija Nika Emerta cilvēks. Turklāt viņš Niku neapzaga.

Uz galda iezvanījās komunikators, un sievietes balss paziņoja, ka ir ieradies misters Kumbess ar pavadoņiem.

- Brīnišķīgi. Aiciniet viņus šurp.

Pirmais ienāca Kumbess. liela auguma, elegants, sejā ne ēnas satraukuma. Ja notiktu pēkšņa bombardēšana vai zemestrīce, viņš vienalga paliktu mierīgs. Izvēloties Kumbesu par juristu vadītāju, Kompānija atrada vislabāko pielietojumu viņa emocijām. Mohameds Ali O'Braiens nebija ne tik garš, ne tik elegants un ne tik mierīgs. Viņa āda bija gandrīz melna - viņš  bija dzimis uz Agni, zem B3 klases karstās saules. Viņam bija spīdīga plika galva, un liels deguns cauri pinkainu, baltu ūsu biežņai. Ko par viņu var teikt? Viņš ir vienīgais Zaratuštras cilvēks, kurš var izturēties augstprātīgi, atrodoties kaut kur zemāk.

Aiz viņiem izrindojās pārējie ekspedīcijas uz Beta kontinentu dalībnieki: Ernsts Meilins, Juaņs Džimenzs un Rūta Ortere. Meilins nedaudz pavirzījās uz priekšu un izteica nožēlu, ka ar viņiem kopā nav doktora Kelloga.

– Es to nenožēloju nemaz. Lūdzu, apsēdieties. Baidos, ka mums ir daudz ko apspriest.

* * *

Galvenais Tiesnesis Frederiks Penderviss domīgi pabīdīja malā slaido vāzi ar zvaigžņoto ziedu šļakatām. Viņš sēdēja kā ievērojams cilvēks kādā fotogrāfijā. Pretī viņam stāvēja gaišmataina sieviete. Viņš izņēma no sudraba kastītes tievu cigāru, uzmanīgi nogrieza galu un aizsmēķēja. Tad, nolēmis ilgāk nekavēties, izvilka divas lielas, biezas mapes un atvēra pirmo ar uzrakstu “Izskatīšanai tiesā”.

- Kaut kas taču jādara, - tā viņš vienmēr sev teica pirms darba uzsākšanas. Pēdējais lielākais tiesas process Augstākajā tiesā notika pirms desmit gadiem, kad Melloriportas iedzīvotāju skaits bija mazāks par pieciem tūkstošiem. Un pēdējā laikā viņš galvenokārt bija aizņemts ar lietām, saistītām ar stepinieku teļu zīmolu dzēšanu vai kāda nošaušanu bārā. Viņš vēl saņēma piecas sīkas prasības, ko iesniedza policijas tiesas, taču tas bija labāk nekā nekas.

Pirmais gadījums, protams, ir par slepkavību. Viss kā parasti. Tātad. Beta kontinents, no Piecpadsmitā policijas posteņa priekšnieka leitnanta Džordža Lanta. Paskatīsimies. Džeks Helovejs. Tātad vecais Džeks savā šaujamajā iecirtis vēl vienu ierobi  - Aukstā Strauta Ieleja, Pilsoņu federācija, Zemes cilvēku rase. Kādas saprātīgas būtnes, proti, Kurta Borča, Melloriporta, Pilsoņu federācija, Zemes cilvēku rase tīša slepkavība. Prasītājs - Leonards Kellogs, Melloriporta, Pilsoņu... un tā tālāk. Aizstāvībai norādītais advokāts - Gustavs Ādolfs Branhards. Pēdējie, kurus Džeks Helovejs nošāva, bija pārītis rīkļurāvēju, kuri mēģināja nolaupīt viņa saules akmeņus, un neviens pat nemēģināja iesniegt sūdzību. Tomēr tagad viņam var sanākt nepatikšanas. Kellogs ir kompānijas administrators. Labāk šo lietu izskatīt pašam. Kompānija mēģinās izdarīt spiedienu.

Nākamā slepkavības lieta. Beta kontinentsno Piecpadsmitā policijas posteņa. Viņš visu izlasīja un pamirkšķināja. Leonards Kellogs apzināti nogalināja kādu saprātīgu būtni, proti, iedzimto vārdā Zeltīte, aborigēne, Zaratuštras Pūkainīšu rase. Prasītājs - Džeks Helovejs, aizstāvības advokāts - Leslijs Kumbess. Izlasījis šo pārlieku vieglprātīgo apsūdzību, tiesnesis pasmējās. Tas, iespējams, bija mēģinājums izsmiet Kelloga apsūdzību. Katras planētas juridiskajam taisnīgumam ir jābūt vismaz vienam Gusam Branhardam, ar kuru kopā uzjautrināties. Zaratuštras Pūkainīšu rase!

Tad viņš pēkšņi pārstāja smieties un kļuva pavisam nopietns, kā sapieris, kurš atklājis lielu daudzumu sprāgstvielu, ar degauklu. Viņš pagriezās uz sakaru ekrānu un ievadīja kodu. Uz ekrāna parādījās jauns vīrietis brillēs un ar cieņu sveicināja tiesnesi.

- Labrīt, mister Vilkins, - atbildēja tiesnesis. — Šorīt man tika nodotas izskatīšanai apsūdzības par slepkavībām — pret Kellogu un Heloveju, abas no Beta Piecpadsmit. Ko jūs par to teiksiet?

Jaunais cilvēks pasmaidīja.

– O, Jūsu Godība, tajās ir daudz nejēdzību. Doktors Kellogs nogalināja kādu vecā Džeka Heloveja mīluli, un no tā arī visas nepatikšanas – bet Džeks Helovejs var būt ļoti nepatīkams, ja viņu aizvaino. Un tas cilvēks Borčs, kurš, šķiet, bija Kelloga miesassargs, pieļāva liktenīgu kļūdu, mēģinot pavērst ieroci pret Džeku. Esmu pārsteigts, ka leitnants Lants noveda šīs lietas līdz tiesai. Misters O'Braiens jau ir ievadījis  par abiem šiem gadījumiem PRASĪTĀJA ATTEIKUMU NO PRASĪBAS, tāpēc tās var ignorēt.

Muhameds Ali O'Braiens saprata prasības kataklizmu un impulsu, kas iedarbinās detonatoru. Nu ko, varbūt šīs apsūdzības var noraidīt, tikai jāskatās, kā to izdarīt.

— Es vēl neesmu apstiprinājis PRASĪTĀJA ATTEIKUMU NO PRASĪBAS, mister Vilkins, — tiesnesis mīksti iebilda. — Varat man iedot noklausīties ierakstus par šo gadījumu? Pārsūtiet tos ar ātrumu sešdesmit, es nokopēšu. Paldies.

Viņš pastiepa roku un noregulēja ierakstu. Vilkinss, tiesas sekretārs, novērsās no ekrāna. Pusotru minūti bija dzirdama spalga čivināša. Ieraksts aizņēma ilgāku laiku, nekā viņš bija gaidījis. Nekas…

* * *

Glāzē beidzās ledus, un Leonards Kellogs tajā iemeta vēl dažus gabaliņus. Dzēriens kļuva ļoti auksts, un viņš pievienoja brendiju. Viņš nekad nesāka dzert tik agri. Ja tā turpinās, tad pirms vakariņām būs piedzēries, bet ko gan citu lai dara? Viņš nevarēja parādīties cilvēkos ar tā uzdauzītu seju. Katrā ziņā viņam nebija nodoma nekur iet ārā.

Visi bija pret viņu. Ernsts Meilins, Rūta Ortere un pat Juaņs Džimenzs. Policijas postenī Kumbess un O'Braiens izturējās pret viņu kā pret atpalikušu bērnu, kurš tiek mierināts viesu klātbūtnē, un, atgriezušies Melloriportā, viņu pilnībā ignorēja. Viņš ātri izdzēra un pēc tam atkal ielika glāzē ledu. Viktors Grego viņu palaida bezalgas atvaļinājumā, kas turpināsies līdz tiesas procesa beigām, bet Meilinu iecēla par nodaļas vadītāju. Runā, ka viņam nevajadzētu būt atbildīgam par nodaļu, kas strādā, lai pierādītu viņa nevainību. Var jau būt ka tā taisnība, taču šķiet, ka tas ir pirmais solis ceļā uz viņa galīgo izraidīšanu no kompānijas.

Viņš nolikās uz krēsla un aizkūpināja cigareti. Pēc dažiem vilcieniem mutē parādījās nelaba garša, un viņš to nodzēsa. Nu, ko viņam tagad darīt? Kad viņi atklāja mazo kapu kopiņu, viņš Gerdam skaidri lika saprast, ko tas nozīmē kompānijai. Juaņs un Rūta visu saprata, bet Gerds... Un kad Helovejs viņam piezvanīja un pazemoja kā pēdējo klaidoni...

Un tad šis pretīgais dzīvnieciņš pienāca klāt un paraustīja viņu aiz biksēm. Viņš to atgrūda — nu, varbūt pat iespēra — un tas viņam iedūra ar savu aso šķēpu, no kura nekad nešķīrās, kājā. Jebkurā gadījumā neviens, izņemot vājprātīgo, nevarēja pieļaut, ka kāds dzīvnieks izdara šādu palaidnību. Un viņš atkal tai iespārdīja, un viņa iespiedzās...

Blakus istabā sāka dūkt zummers. Tas varētu būt Viktors. Kellogs izdzēra glāzē atlikušo brendiju un steidzās pie sakaru ekrāna.

Tas bija Leslijs Kumbess. Viņa seja bija bez izteiksmes.

- Sveiks, Leslij.

- Labdien, doktor Kellog, - viņa oficiālā uzruna bija pārmetumu pilna. — Mani bija uzaicinājis ģenerālprokurors. Tiesnesis Penderviss nepieņēma PRASĪTAJA PRASĪBAS NORAIDĪJUMU. Viņš domā, ka jūsu lieta ir jāizskata un nosūtīja to tiesai.

- Jūs domājat, ka tas ir nopietni?

– Jā, tas ir pat ļoti nopietni. Ja jūs tiksiet atzīts par vainīgu, kompānijas tiesības tiks automātiski pārtrauktas. Bet, ja jūs uztraucaties tikai par savu likteni, tad, iespējams, jums tiks piespriests nāvessods, - viņš paraustīja plecus un turpināja: - Tagad man jums jāpaziņo, ka esmu atbildīgs par jūsu aizstāvību. Atnāciet uz manu kantori desmitos trīsdesmit. Domāju, ka līdz tam sapratīšu, kas viņiem ir pret jums. Es jūs gaidīšu, doktor Kellog.

Viņš būtu varējis pateikt vairāk, bet oficiālai vizītei pietika arī ar to. Leonards neapzināti iegāja otrā istabā, apsēdās krēslā un ielēja sev glāzi brendija. Bija tikai neliels ledus gabaliņš, bet vairāk viņš nepievienoja.

Viņu sauc pie atbildības par šī mazā dzīvnieka nogalināšanu, bet Hems O'Braiens teica, ka to nevar izdarīt. Viņš solīja nepieļaut tiesas procesu. Jebkurā gadījumā, ja viņu tiesās un atzīs par vainīgu, viņu izvedīs un nošaus par to, ka viņš nogalinājis mazo stulbu dzīvnieciņu. Viņš atkal dzirdēja viņa kliedzienu un sajuta mazā ķermenīša pretīgo maigumu zem kājām.

Viņš iztukšoja glāzi, ielēja sev vēl vienu un atkal dzēra. Tad klūpot un streipuļojot nokrita dīvānā un palika uz tā ar seju uz leju, uz spilveniem.

Leslijs Kumbess atrada Viktoru Grego kantorī. Tur bija arī Niks Emerts. Viņi abi piecēlās, sasveicinājās, un Grego sacīja:

— Dzirdējāt?

- Jā. O'Braiens man pastāstīja. Es sazinājos ar savu klientu un informēju viņu. Baidos, ka tas viņam bija pamatīgs šoks.

- Vismaz mani tas nešokēja, - Grego sacīja, tiklīdz viņi apsēdās.

- Kad Hems O'Braiens ir pārāk pārliecināts par kaut ko, es vienmēr gaidu pašu sliktāko.

- Penderviss šo lietu vēlas izskatīt pats, - sacīja Emerts. – Es vienmēr domāju, ka viņš ir labsirdīgs cilvēks, bet ko viņš cenšas darīt tagad? Pārgriezt Kompānijai rīkli?

– Viņš nav pret Kompāniju. Bet nav arī par Kompāniju. Viņš ir par likumību. Likums nosaka, ka planēta, kuru apdzīvo saprātīgas būtnes, ir 4. klases planēta, un uz tās ir jābūt 4. klases koloniālajai valdībai. Viņš vēlas noskaidrot, pie kāds klases ir Zaratuštra, un attiecīgi piemērot likumu. Ja šī planēta ir 4.klases, tad Zaratuštras kompānija šeit darbojas nelegāli. Viņa uzdevums ir apturēt nelikumības. Likums ir Frederika Pendervisa reliģija, un viņš ir tās priesteris. Jūs nekad neredzēsiet priesteri, kas būtu pretrunā ar savu reliģiju.

Kad viņš apklusa, apkārt iestājās nomācošs klusums. Grego paskatījās uz globusu un pēkšņi saprata, ka, lai arī viņš lepojas ar šo rotaļlietu, bet īstie dārgumi glabājas bankas pagrabos. Un tagad tie pamazām aizpeld no viņa prom. Niks Emerts bija nobijies.

- Jums vakar bija taisnība, Viktor. Būtu labāk ja Helovejs būtu nositis to kuhras dēlu. Varbūt vēl nav par vēlu...

- Viss pareizi, Nik. Bet tagad jau ir par vēlu. Mēs visu nokavējām. Viss, ko mēs varam darīt, ir uzvarēt tiesā.

— Leslijs pagriezās pret Grego: — Ko dara jūsu ļaudis?

Grego novērsa skatienu no globusa.

- Ernsts Meilins pēta materiālus par pūkainīšiem, skatās filmas un mēģina pierādīt, ka viņi nav saprātīgi. Rūta Ortere dara to pašu, tikai viņa darbojas vadoties pēc instinktiem un beznosacījumu refleksiem. Viņas laboratorijā ir desmit žurku, vairāki suņi un mērkaķis. Viņai palīdz Henrijs Stensons. Viņš gatavo viņai nepieciešamās iekārtas un instrumentus. Juaņs Džimenzs pēta Zemes suņu un kaķu, Freinas kolrosu un Mimira melno skulkeru garīgās spējas.

— Viņš nevar novilkt paralēli šīm bērēm un kādu suņu vai mērkaķu darbībām?

Grego neko neteica, tikai papurināja galvu. Emerts kaut ko nomurmināja zem deguna, iespējams, vēl vienu lāstu.

- Nedomāju, ka to var izdarīt. Baidos tikai no viena: lai šie pūkainīši nesadomā sakurt tiesā ugunskuru un sākt apspriest sēdi zemiešu valodā.

Niks Emerts panikā iesaucās:

— Jūs domājat, ka viņi ir saprātīgi?

- Protams. Bet vai tad jūs nē?

Grego skābi pasmaidīja.

– Niks domā, ka jūs nolēmāt to pierādīt. Bet tas nemaz nav vajadzīgs. Paliksim pie negatīviem jautājumiem. Tātad tā: pūkainīši ir saprātīgi radījumi. Personīgi es domāju, ka, zinot to, mēs nopietnāk uztversim savu darbu.

- Ziniet, es biju kolēģijas sēdē, - Emerts jautri sacīja. Neviens nepievērsa uzmanību viņa vārdiem, un viņš piebilda: - Pirmā lieta, ko viņi darīja, bija izstrādāt nosacījumus.

Gregors jautājoši paskatījās uz viņu.

- Leslij, manuprāt, Nikam kaut kas ir. Kādu saprātīgas būtnes definīciju viņi pieņēma?

— Cik man zināms, viņiem nav nekādas. Iemesls ir kaut kas pats par sevi saprotams.

— Ko sakāt par formulu “valoda-ugunskura-iedegšana”?

Viņš pakratīja galvu.

— Lieta Viskina kolonijā pret Emīliju Morrošu. 612 A.E., viņš pastāstīja par zīdaiņa slepkavību. — Jūs zināt, ko jūsu ļaudis darīs, lai izstrādātu tiesai pieņemamu saprāta definīciju? Ja nebūs pie rokas pūkainīšu, viņiem tie būs jāsalīdzina ar visām zināmajām saprātīgajām sugām. Es viņus neapskaužu.

- Mums kaut kur jāsadabū daži pūkainīši mūsu laboratorijai, - sacīja Grego.

- Žēl, ka nevaram dabūt Heloveja pūkainīšus, - piebilda Emerts. – Varbūt mums vajadzētu pamēģināt viņus nozagt, kad viņi paliks nometnē vieni?

- Nē. Mēs nevaram uzņemties šo risku. — Leslijs apdomājās. - Pagaidiet. Šķiet, ka mēs viņus varam dabūt. Juridiskā ceļā.

9. nodaļa

Džeks Helovejs pamanīja Mazo Pūkainīti pētam pīpi, ko viņš bija atstājis pelnu traukā. Viņš to paņēma un iebāza mutē, un Mazais Pūkainītis, pārmetoši uz viņu paskatījies, nolēca uz grīdas. Tētis Džeks bija neizpratnē: Mazais Pūkainītis arī gribēja pīpi? Varbūt viņam tas neskādēs? Viņš uzcēla Maz0 Pūkainīti uz ceļgala un piedāvāja viņam pīpi. Mazais Pūkainītis ievilka, bet neklepoja: viņš droši vien dūmus neieelpoja.

- Viņi vispirms izskatīs Kelloga lietu, - sacīja Guss Branhards, - un es neko nevaru izdarīt, lai to apturētu. Jūs saprotat, ko tas nozīmē? Viņi vispirms tiesās viņu, un apsūdzību un aizstāvību vadīs Leslijs Kumbess, un, ja viņu attaisnos, viņi pret saprāta pierādījumiem, ko mēs iesniegsim tiesas procesā, būs aizspriedumaini.

Māmiņa Pūkainīte vēlreiz mēģināja pārtvert no Gusa viskija glāzi, taču viņš apsteidza. Mazulis, sēdēdams uz galvas, spēlēja paslēpes aiz vaigubārdas.

- Iesākumā, - viņš turpināja, - viņi izslēgs visu, ko vien varēs no pierādījumiem kuros figurēs pūkainīši. Viņi daudz nevarēs atspēkot, bet cīnīsies par mazāko iespēju. Viņi atspēkos visu, ko nevar izslēgt. Protams, ar melu detektoru viņi nevarēs melot, bet viņi izmantos pašapmānu. Var izteikt savu priekšlikumu, patiesu vai nepatiesu, un melu detektors nekādi nereaģēs. Viņi uzbruks visām ekspertu liecībām un spēlēsies ar vārdiem. Un visu, ko viņi nevarēs izslēgt vai atspēkot, viņi atzīs, bet vispirms paziņos, ka tas vēl nepierāda saprātīgumu.

- Ko pie velna viņi vēl grib? - Gerds uzsprāga. — Vai varbūt, lai pierādītu saprātu, mums jāparāda pūkainīšu uzbūvēts atomreaktors, antigravitācijas iekārta vai tālvadības pults?

— Lai pūkainīšus izņemtu no spēles, viņi tiesā iesniegs elegantu, harmonisku, pedantisku saprāta definīciju un centīsies panākt lai to pieņem. Tāpēc mums ir iepriekš jānosaka, kāda tā būs, un jāsagatavo atspēkojums. Nu, un, protams, arī mums jāiesniedz līdzīgu definīciju.

— Viņu definīcija noteikti ietvers Kuhras. Gerd, vai Kuhras apglabā savus mirušos?

- Nē, velna parāvis. Viņi tos apēd. Bet paturiet prātā, ka viņi tos iepriekš uzvāra.

-Mums jāredz, ko pūkainīši var izdarīt, ko nevar izdarīt Kuhras, - sacīja Reinsfords. – Tā mēs iegūstam saprāta definīciju. Atcerieties, ko Rūta teica sestdienas vakarā?

Gerds van Ribiks izlikās, ka negrib atcerēties Rūtas vārdus vai pat ne dzirdēt par viņu. Džeks pamāja un atkārtoja viņas vārdus:

— Nesaprātīga domāšana, nemanāmi pārvēršoties saprātā, ir kā punktēta līnija, kas pārvēršas nepārtrauktā treknā līnijā vai krāsu palete, kura kļūst arvien gaišāka un piesātinātāka.

- To jau var ilustrēt grafiski, - sacīja Gerds.

- Ziniet, šī līnija ir tik skaidri redzama manā acu priekšā, ka man ir kārdinājums domāt par saprātu kā mutācijas rezultātu. Žēl, ka nevaram pielietot vienu no mutācijām, kas uz dažām planētām saīsināja attīstības ceļu.

Bens Reinsfords sāka kaut ko runāt, bet pār nometni noauroja policijas sirēna un viņš pēkšņi apklusa. Pūkainīši ar interesi paskatījās uz augšu. Viņi zināja, kas tas bija. Tēta Džeka draugi zilās beretēs. Džeks piegāja pie durvīm un atvēra tās, izlaižot uz āru gaismas staru.

Mašīna piezemējās. No tā izlēca Džordžs Lants, divi policisti un divi civilā. Abi pēdējie bija bruņoti. Viens no viņiem nesa kaut kādu saini.

- Sveiks, Džordž. Ienāciet.

– Mēs vēlamies ar jums parunāt, Džek, – Lants drūmi sacīja. – Vismaz tā vēlas šie cilvēki.

- Protams. Nu, runājiet.

Viņšatkāpās atpakaļ, lai ļautu viņiem paiet garām. Kaut kas nebija kārtībā, ar viņiem ienāca kaut kas slikts. Hadra, kas ienāca pirmais, nostājās blakus Džekam, nedaudz aiz viņa. Lants paskatījās apkārt un apstājās starp Džeku un ieroču piramīdu, nenovēršot acis no pistolēm, kas gulēja uz galda. Trešais, palaidis divus svešiniekus pa priekšu, aizvēra durvis un nostājās blakus. Varbūt tiesa būtu atcēlusi viņa drošības naudu un likusi arestēt, - Džeks prātoja. Svešie, muskuļoti vīri ar plānām, melnām ūsām un nīgrām sejām, vērīgi skatījās uz Lantu. Reinsfords un van Ribiks piecēlās kājās. Guss Branhards paliecās uz priekšu, lai piepildītu glāzi, bet nepiecēlās.

— Iedodiet man to papīru, — Lants teica muskuļotajam svešiniekam.

Tas kurš bija mazāks, izņēma salocītu dokumentu un pastiepa to Lantam.

— Džek, tā nav mana vaina, — Lants sacīja. - Es nevēlos to darīt, bet man to jādara. Es arī negribu uz jums šaut, bet ja jūs pretosieties, es šaušu. Es neesmu Kurts Borčs, es jūs pazīstu, tāpēc nejaušību nebūs.

- Ja atnācāt nodot papīru, tad nododiet to, - sacīja garākais. — Mēs nevaram te vienkārši tērzēt visu nakti.

- Džek, - Lants nospiesti sacīja, - te ir orderis jūsu pūkainīšu konfiskācijai, jo tie ir pierādījumi Kelloga lietā. Tie ir policijas priekšnieka pārstāvji no Augstākās tiesas. Viņiem ir pavēlēts nogādāt pūkainīšus uz Melloriportā.

— Ļaujiet man apskatīt to orderi, Džek, — Branhards sacīja, joprojām saliecies.

Lants padeva orderi Džekam, kurš to nodeva Branhardam. Guss visu vakaru bija dzēris, iespējams, tāpēc arī necēlās, lai neizrādītu savu dzēruma pakāpi. Viņš ātri pārskatīja orderi un pamāja.

- Viss ir kārtībā, orderi ir parakstījis Galvenais Tiesnesis, - viņš atgrieza papīru. — Viņiem ir visas tiesības izņemt pūkainīšus. Paņemiet orderi un lieciet viņiem uzrakstīt aktu. Lai viņi neaizmirst parakstīties un uzlikt savu īkšķa nospiedumu. Sekojiet tam līdzi, Džek.

Guss gribēja novērst viņa uzmanību no tā, kas notiks tālāk. Mazākais no abiem pārstāvjiem nometa saini uz grīdas. Tie bija audekla maisi. Viņš apsēdās pie rakstāmmašīnas un uzrakstīja aktu, kurā uzskaitīja visus pūkainīšus, aprakstīja tos un īpaši atzīmēja, ka viņiem visiem ir laba veselība un nav ievainojumu. Viens no pūkainīšiem mēģināja iekāpt viņam klēpī, bet uzreiz izmisīgi nouikstējās, kad viņu ar spēku norāva no krekla. Pārstāvis savu darbu pabeidza ātrāk nekā tie, kas ķēra Pūkainīšus. Maisos bija tikai trīs pūkainīši. Hadra ķēra Pelnrušķīti. Ko-Ko un Mazais Pūkainītis pieskrēja pie savām durvīm, bet tur stāvēja Lants un bloķēja eju ar papēžiem. To redzot, abi Pūkainīši mēģināja ierakties gulvietu segās. Trešais policists un viens no pārstāvjiem tos izvilka no turienes un sabāza maisos.

Apstulbis un apmulsis Džeks piecēlās un izvilka no rakstāmmašīnas aktu. Izcēlās strīds. Eksplodējošais Lants lika pārstāvjiem vai nu parakstīt papīru, vai arī aizvākties bez pūkainīšiem. Viņi parakstījās, pēc tam iemērca īkšķus tintē un blakus saviem parakstiem pievienoja pirkstu nospiedumus. Džeks, cenšoties neskatīties uz sešiem kustīgajiem brūnajiem maisiem un cenšoties nedzirdēt no tiem izbiedētos kliedzienus, pasniedza papīru Gusam.

- Džordž, atļaujiet savākt dažas viņu mantas? — viņš jautāja.

- Protams. Kādas mantas?

— Gultasveļu. Dažas rotaļlietas.

– Jūs domājat šos nevajadzīgos krāmus? — mazākais no pārstāvjiem paspārdīja bumbiņu un nūjiņu konstrukciju. — Mēs saņēmām pavēli ņemt tikai pūkainīšus.

— Jūs dzirdējāt, dzentelmeņi? - Lants to teica tā, it kā lamādamies. Viņš pagriezās pret pārstāvjiem: - Nu, jūs viņus paņēmāt, ko jums vēl vajag?

Džeks stāvēja durvīs un skatījās, kā viņi iekrāva maisus aerokārā, iekāpa un aizlidoja. Tad viņš atgriezās viesistabā un apsēdās pie galda.

- Viņi pat nezina, kas ir orderis, - viņš teica. – Viņi nezina, kāpēc es viņus neaizstāvēju. Viņi domā, ka tētis Džeks viņus nodevis.

- Džek, viņi jau aizlidoja? — Branhards jautāja. - Un neatgriezīsies?

- Viņš piecēlās, paskatījās aiz krēsla un izvilka mazu baltu pūkainu bumbiņu. Mazulis ar savām mazajām rociņām satvēra viņu aiz bārdas un priecīgi nouikstēja.

- Mazuli! Viņi tevi nepaņēma!

Branhards atbrīvoja savu bārdu no mazajām rociņām un pasniedza Mazuli Džekam.

- Nē, bet viņš arī ir iekļauts aktā. — Branhards izdzēra to, kas bija palicis glāzē, izņēma cigareti un aizpīpēja. - Tagad mēs lidosim uz Melloriportu un atgriezīsim pārējos.

— Bet... bet šo orderi parakstījis Galvenais Tiesnesis. Viņš tos neatdos tikai tāpēc, ka mēs viņam to prasīsim.

Branhards nošņāca.

— Varu derēt uz visu ko, ka Penderviss nekad nav redzējis šo orderi ne acīs. Galvenā Tiesneša kancelejā guļ līdzīgu parakstītu veidlapu kaudzes. Ja katru reizi, kad viņi vēlēsies uzaicināt liecinieku vai izņemt pierādījumus, viņiem būs jāsēž uzgaidāmajā telpā, lai saņemtu tiesneša parakstu, viņi nekur tālu netiks. Ja O'Braiens nedomāja tos uzkrāt, Leslijam Kumbesam ir liela šādu veidlapu kolekcija.

- Izmantosim manu aerobotu,- sacīja Gerds van RIbIks.

– Jūs ar mums, Ben? Tad braucam.

* * *

Viņš to nevarēja aptvert. Lielās Būtnes zilajās beretēs bija draugi. Viņi uzdāvināja svilpes un bija ļoti skumji, kad apglabāja nogalināto. Un kāpēc tētis Džeks nepaņēma pašu lielāko ieroci un neapturēja viņus? Nevar būt, ka viņam bail, tētis Džeks ne no kā nebaidās.

Citi bija kaut kur blakus. Viņi sēdēja tādos pašos maisos, kādā tika iebāzts viņš. Viņš varēja pasaukt un dzirdēt atbildi. Pēkšņi viņš sajuta tērauda naža asmens auksto metālu, ko viņam bija izgatavojis tētis Džeks. Viņš varēja sagriezt maisu, izkāpt no tā un atbrīvot pārējos, taču tagad to darīt bija bezjēdzīgi. Viņi atradās tajā Lielajā būtnē, kas paceļas debesīs, un, ja viņš tagad izkāptu no maisa, viņam nebūtu kur iet, un viņus tūlīt noķertu. Labāk pagaidīt.

Viņu satrauca tikai viena doma: viņš nezināja, no kurienes nākuši tie, ar maisiem un kurp viņus ved. Viņi kādreiz vēl varēs atrast, kur dzīvo tētis Džeks?

* * *

Guss Branhards bija nervozs un runīgs, un tas uztrauca Džeku. Viņš divreiz apstājās pie spoguļa, kas karājās koridorā, lai pārliecinātos, vai viņa pelēkās kaklasaites ar zelta pavedienu mezgls ir cieši pievilkts un vai melnā jaka ir pareizi aizpogāta. Viņš apstājās pie durvīm ar uzrakstu "GALVENAIS TIESNESIS", cenšoties pretoties vēlmei saberzēt savu nesen izmazgāto bārdu.

Galvenā Tiesneša privātajos apartamentos atradās divi cilvēki. Viņš bija redzējis Pendervisu vienu vai divas reizes, taču viņu ceļi nekad nebija krustojušies. Tiesnesim bija labsirdīga, askētiska cilvēka seja, kas dzīvo mierā ar savu sirdsapziņu. Pie viņa bija Muhameds Ali O'Braiens. Sākumā O'Braiens bija pārsteigts, ieraudzījis ienākošos, bet tad nobijās. Neviens nevienam nepadeva roku. Galvenais tiesnesis pieklājīgi paklanījās un aicināja visus apsēsties.

- Tagad, - viņš teica, kad viņi visi bija apsēdušies, - miss Jugetrona izlasīs jūsu sūdzību par mistera O'Braiena rīcību.

- Mēs tiešām iesniedzām sūdzību, Jūsu Godība, - Branhards atvēra portfeli un izvilka divus papīrus — orderi un aktu par pūkainīšu konfiskāciju — un nodeva tos pāri galdam. - Mans klients un es vēlamies zināt, kāda iemesla dēļ Jūsu Godība sankcionēja šīs darbības un kāpēc misters O'Braiens atsūtīja uz mistera Heloveja nometni savus cilvēkus, lai atņemtu šīs mazās būtnes no viņu drauga un aizsarga.

Tiesnesis ieskatījās papīros.

— Kā jūs zināt, miss Jugatorna noņēma šo dokumentu kopijas, kad jūs ieradāties lūgt audienci. Esmu ar tiem iepazinies. Bet ticiet man, mister Branhard, šī ir pirmā reize, kad es redzu šo orderi sākotnējā formā. Jūs labi ziniet, kāpēc tiek parakstītas tukšas veidlapas? Tas tiek praktizēts, lai ietaupītu pēc iespējas vairāk laika un pūļu. Līdz šim tie tikuši izmantoti tikai gadījumos, kad nebija strīdīgu jautājumu. Ticiet man, ja es būtu redzējis tādu papīru, es to nekad nebūtu parakstījis, - viņš pagriezās pret nervozo Galveno prokuroru. - Mister O'Braien, - viņš teica, - neviens nevar konfiscēt kā pierādījumu saprātīgu būtni. Patiešām, pūkainīšu saprātīgums vēl nav pierādīts, taču tas ir pietiekami saskatāms tāpat. Tiesa nevar pieļaut nevienai nevainīgai personai ciest savas neizdarības dēļ.

— Un, Jūsu Godība, — Branhards iejaucās tiesneša monologā, — nenoliedzami, ka pūkainīši cieš visnetaisnīgākajā kārtā! Nevainīgi un vienkārši bērni – tādi ir Pūkainīši. Laimīgi un uzticīgi mazi bērni, kuri līdz šim pazinuši tikai laipnību un mīlestību. Darbība, kurā viņus pēkšņi nolaupa, nežēlīgi un neapdomīgi cilvēki iebāž maisos...

- Jūsu Godība! — O'Braiena seja kļuva melnāka nekā parasta Agni iedzīvotāja seja. - Es nevaru klausīties vārdos, ko šis vīrietis lieto, lai raksturotu tiesas darbiniekus. Es protestēju.

- Ja tiesas darbiniekiem būs nepieciešama aizsardzība, mister O'Braien, tiesa viņus aizsargās. Es domāju, ka jums tagad vajadzētu padomāt par savu aizsardzību.

- Jūsu Godība! Es apgalvoju, ka rīkojos tikai tā, kā man to vēlēja mani pienākumi, - sacīja O'Braiens. — Pūkainīši ir vienīgais galvenais pierādījums BŪTNES lietā pret KELLOGU. Tikai viņu saprāta demonstrēšana var apstiprināt Kelloga apsūdzību slepkavībā.

– Kāpēc tad jūs viņus tik noziedzīgā kārtā pakļāvāt briesmām? — Branhards jautāja.

— Es viņus pakļāvu briesmām? - O'Braiens šausmās jautāja.

— Jūsu Godība, es rīkojos tā, tikai tāpēc, ka gribēju nodrošināt viņu drošību. Es tikai gribēju, lai viņi piedalītos tiesā.

— Un atņemāt no vienīgā cilvēka uz šīs planētas, kurš zina, kā pret viņiem izturēties, kurš viņus mīl tā, kā viņš varētu mīlēt savus bērnus. Jūs esat pakļāvis viņus apvainojumam, kas, kā jūs labi saprotat, var izrādīties viņiem nāvējošs.

Tiesnesis Penderviss pamāja ar galvu.

- Es nedomāju, ka jūs pārspīlējat, mister Branhard. Mister O'Braien, man ir izveidojies ārkārtīgi nelabvēlīgs viedoklis par jūsu rīcību šajā jautājumā. Jums nebija tiesību tā izturēties pret domājamām saprātīgām būtnēm. Man jāpiekrīt mistera Branharda aprakstam par jūsu rīcību kā noziedzīgu vieglprātību. Tagad, runājot bezkaislīgi, es jums pavēlu nekavējoties atvest šurp pūkainīšus un nodot tos mistera Heloveja aprūpē.

- Jā, protams, Jūsu Godība. — O'Braiena bažas pieauga. Viņa seja kļuva pelēkbrūnā nokrāsā. Šī ir krāsa, atgādināja visu dienu lietū nostāvējušas riekstkoka šautenes laidnes krāsu,. – Man vajag stundu, lai aizsūtītu pakaļ viņiem un atvestu uz šejieni.

– Jūs gribat teikt, ka viņu nav šajā ēkā? - Penderviss jautāja.

- Jūsu Godība, šeit nav vajadzīgo iekārtu. Aizsūtīju viņus uz Zinātnes centru...

- KO?

Džeks bija nolēmis klusēt un ļaut runāt Gusam. Izsauciens burtiski izlauzās no viņa. Gan Guss Branhards, gan tiesnesis Penderviss izteica tādu pašu izsaucienu, taču neviens to nepamanīja. Penderviss paliecās uz priekšu un klusi jautāja:

- Mister O'Braien, jūs, šķiet, esat Zaratuštras Kompānijas izveidotās Zinātniskās izpētes nodaļas darbinieks?

– Bet viņiem ir visas nepieciešamās iekārtas, lai turētu visādas dzīvās radības. Viņi veic visādus zinātniskus eksperimentus…

Penderviss zaimojoši nolādējās. Branhards bija tik apstulbis, ka viņa paša somas rokturis iestrēdza ap kaklu un mēģināja viņu nožņaugt. Taču viņš nebija ne uz pusi tik nobijies kā pats Hems O'Braiens.

- Tātad jūs domājat, - sacīja Penderviss, acīmredzami ar pūlēm valdīdamies, - ka tas, kurš izvirzīja apsūdzību slepkavībā, pats ir apsūdzētais? Mister O'Braien, jūs vēlreiz apstiprinājāt, ka mans viedoklis par jums ir pilnīgi pareizs!

- Neviens pret Zaratuštras kompāniju nav izvirzījis apsūdzību, - O'Braiens drūmi iebilda.

- Oficiāli vēl nav,-  Branhards piekrita. — Bet vai tad Leonards Kellogs nebija Zaratuštras kompānijas Zinātniskās daļas vadītājs?

— Doktors Kellogs ir atbrīvots no visiem pienākumiem. Viņš gaida tiesas procesa iznākumu. Pašlaik nodaļu vada doktors Ernsts Meilins.

— Galvenais aizstāvības zinātniskais liecinieks, es neredzu nekādu būtisku atšķirību.

-Bet misters Emerts teica, ka viss būs kārtībā, - O'Braiens nomurmināja.

- Džek, jūs to dzirdējāt? — Branhards jautāja. - Atcerieties. Par to jūs liecināsiet tiesas sēdē. — Viņš pagriezās pret galveno tiesnesi: — Jūsu Godība, varbūt mums vajadzētu nosūtīt pēc pūkainīšiem koloniālās policijas priekšnieku Feinu? Bet kamēr viņi atgriezīsies, es ieteiktu turēt misteru O'Braienu tālāk no jebkādiem saziņas līdzekļiem.

– Tas ir saprātīgs ieteikums, mister Branhard. Es jums izdošu orderi pūkainīšu atbrīvošanai un kratīšanas orderi, kas arī var izrādīties vajadzīgs. Es ticu, ka Bāriņtiesa neatteiksies iecelt misteru Heloveju par šo it kā saprātīgo būtņu likumīgo aizbildni? Jā, tie ir šajā aktā,- viņš patīkami pasmaidīja. – Redziet, mister O'Braien, mēs jūs pagaidām glābjam no lielām nepatikšanām.

O'Braiens, nebūdams īpaši gudrs, turpināja protestēt.

- Bet ir taču vēl viena slepkavības lieta, kurā es pildu prokurora pienākumus, - viņš iesāka.

Penderviss pārstāja smaidīt.

- Mister O'Braien, es šaubos, vai jūs vēl kādreiz šeit kādu apsūdzēsiet. Es atbrīvoju jūs no visiem pienākumiem saistībā ar Kelloga, Heloveja lietu, un, ja vēl dzirdēšu jūs par to runājam, izdošu orderi jūsu arestam. Aresta iemeslu paskaidrot nevajadzēs. Tā būs apsūdzība par dienesta pienākumu ļaunprātīgu izmantošanu.

10. nodaļa

Koloniālās policijas priekšnieks Makss Feins bija tikpat smags kā Guss Branhards, tikai ievērojami īsāks. Iespiests starp diviem masīviem ķermeņiem policijas priekšnieka automašīnas aizmugurējā sēdeklī, Džeks Helovejs paskatījās uz abu priekšā sēdošo tiesas pārstāvju mugurām un juta priecīgu satraukumu, kas izplatījās pār viņa seju. Viņš lido, lai atgrieztu savus draugus. Mazo Pūkainīti un Ko-Ko, Maiku un Maizija, Mammu un Pelnrušķīti. Viņš tos uzskaitīja un iztēlojās, ka viņi priecīgi čivina un skraida viņam apkārt,  atgriezušies pie tēta Džeka.

Aerokārs nosēdās uz Kompānijas Zinātniskā centra augšējās platformas. Pie viņiem uzreiz pieskrēja policists. Guss atvēra durvis un izkāpa ārā, viņam sekoja Džeks.

- Šeit nedrīkst nolaisties! — policists uzkliedza. - Šī ir Kompānijas dienesta transportlīdzekļu stāvvieta!

Makss Feins, kurš bija parādījies aiz viņiem, pagājās uz priekšu. No automašīnas izkāpa arī divi tiesas pārstāvji.

- Ko pie velna tu te bļausties? —  Feins jautāja. – Ar šo orderi es piezemēšos tur, kur man labpatiks. Aizvāciet viņu prom, zēni, mums nav vajadzīgs eskorts.

Kompānijas policists mēģināja protestēt, bet pēc tam apklusa un palika stāvot starp tiesas pārstāvjiem. Viņam šķita, ka Federācijas tiesa ir kaut kas vairāk nekā Zaratuštras kompānijas reglaments. Vai varbūt viņš nolēma, ka sākusies revolūcija.

Leonarda Kelloga, tagad Ernsta Meilina kantoris, atradās debesskrāpja pirmajā stāvā, skaitot no jumta stāvvietas. Viņi nokāpa no eskalatora zālē, piepildītā ar klusi čukstošiem darbiniekiem. Visi uzreiz apklusa, tiklīdz pamanīja ienākušos. No kabineta izlēca trīs vai četras meitenes. Viena no viņām ieskrēja policijas priekšniekam Feina vēderā, bet otra, skrienot no zāles, gandrīz nogāza vienu no tiesas pārstāvjiem. Pats kantoris bija tukšs. Feins satvēra blakus durvju rokturi un pagrūda tās.

Šķita, ka Kelloga sekretāre — tagad Meilina — bija iegājusi sekundi pirms viņiem, stāvot pie rakstāmgalda, viņa nesakarīgi murmināja. Meilins, kurš bija sācis celties no krēsla, sastinga, noliecās pār galdu. Juaņs Džimenzs, stāvot istabas vidū, bija pirmais, kas viņus pamanīja, mežonīgi paskatījās apkārt, it kā meklētu bēgšanas ceļu.

Feins pagāja garām sekretārei un piegāja pie rakstāmgalda. Viņš parādīja Meilinam savu zvaigzni un padeva orderi. Meilins uzmanīgi paskatījās uz viņu.

- Bet mēs turam šos pūkainīšus pēc mistera O'Braiena rīkojuma, - viņš teica. — Mēs nevaram tos atgriezt bez O'Braiena piekrišanas.

- Šitas te, - Makss Feins mīksti sacīja, - ir Galvenā Tiesneša Pendervisa orderis. Kas attiecas uz misteru O'Braienu, es šaubos, vai viņš vēl kādreiz spēs jums kā palīdzēt. Man ir aizdomas, ka viņš šobrīd jau atrodas cietumā. TUR,- viņš uzkliedza, noliecies uz priekšu, cik vien atļāva viduklis, - KUR ES IESPUNDĒŠU ARĪ JŪS, JA JŪS TŪLĪT NEATGĀDĀSIET ŠURP PŪKAINĪŠUS!

Ja Feins pēkšņi būtu pārvērties par velna zvēru, viņš nebūtu šokējis Meilinu vairāk kā tikko dzirdētais. Viņš neviļus sarāvās zem policijas priekšnieka skatiena. Šis skatiens viņu piebeidza.

- Bet es nevaru, - viņš mēģināja attaisnoties. - Mēs nezinām, kur viņi šobrīd atrodas.

- Ak neziniet? — Feina balss noklusa līdz čukstam. — Jūs atzīstat, ka turat viņus šeit, bet... neziniet... kur. SĀCIET VISU NO JAUNA, PAVĒLIET VIŅUS ATGRIEZT!

Tajā brīdī atdzīvojās sakaru ekrāns. Tajā parādījās Rūta Ortere, ģērbusies gaiši zilā halātā, kas bija pielāgots stingrā stilā.

- Doktor Meilin, kas šeit notiek? — viņa jautāja.

— Kamēr es gāju brokastīs, kāds izdemolējis manu kabinetu. Pūkainīšus vēl neesat atradis?

- Ko jūs teicāt? — Džeks iekliedzās. Meilins skatījās uz ekrānu un it kā kliedza: “Rūta! Aizveries! "Atslēdzies un pazūdi!"

Ar viņa auguma vīrietim pārsteidzošu ātrumu Feins pielidoja pie ekrāna un pacēla zvaigzni.

- Esmu koloniālās policijas priekšnieks, Feins. Meitenīt, es gribu, lai jūs tūlīt nākat šurp. Nelieciet man sūtīt jums pakaļ, man tas nepatīk, un tas sagādās jums nepatikšanas.

- Tūlīt būšu klāt, - viņa atslēdza sakaru ekrānu.

Feins pagriezās pret Meilinu.

- Tā. - Viņš vairs nespēlējās ar  balsi, pēc tā vairs nebija nekādas vajadzības. — Teiksiet patiesību, vai man vajadzēs izmantot melu detektoru? Kur ir Pūkainīši?

- Bet es nezinu! – Meilins aizstāvējās. - Juaņ, pasakiet viņam jūs, visa atbildība par viņiem gulstas uz jums. Es viņus šeit pat neesmu redzējis.

Džeks pūlējās apvaldīt satraukumu un lēnām ierunājās:

- Ja kaut kas ar pūkainīšiem notiks, jūs abi apskaudīsiet Kurtu Borču, pirms es jūs piebeigšu.

- Lieliski, ko jūs uz to pateiksiet?  - Feins pajautāja Džimenzam. — Sāciet ar brīdi, kad jūs ar O'Braienu pagājušajā naktī paņēmāt pūkainīšus no Centrālā tiesas nama.

- Labi. Mēs tos nogādājām uz šejieni. Es sagatavoju viņiem būrus un…

Ienāca Ruta Ortere. Viņa neskatījās uz Džeku, bet arī neslēpa no viņa skatienu. Tikai stīvi pamāja, it kā viņi tikko būtu šķīrušies, un apsēdās.

- Kas noticis, policijas priekšniek? — viņa jautāja. – Kāpēc jūs šeit ieradāties kopā ar šiem džentelmeņiem?

- Viņiem ir orderis atgriezt pūkainīšus misteram Helovejam, - Meilins sacīja trīcēdams, - bet mēs nezinām, kur viņi atrodas.

- NĒ! — Uz brīdi Rūtas seja pārvērtās baiļu maskā. - Nē, kad... - viņa apklusa un padomāja.

- Es atnācu ap pulksten septiņiem, - sacīja Džimenzs, - lai iedotu viņiem ēdienu un ūdeni, taču viņu vairs nebija būros. Vienam būrim bija pārgriezts tīkls, un tajā esošais Pūkainītis bija iznācis ārā un atbrīvojis pārējos. Izgājuši cauri manam kabinetam — viņi pa ceļam sarīkoja īstu grautiņu — viņi izgāja gaitenī, un mēs nezinām, kur viņi atrodas tagad. Es pat nevaru iedomāties, kā viņiem tas viss izdevās.

Tas, kurš uzbūvēja šos būrus, visticamāk, savas smadzenes nemaz neizmantoja. Kopš Kellogs un Meilins parādījās Džeka nometnē, Meilins nepārtraukti sevi pārliecināja, ka viņi ir tikai stulbi dzīvnieciņi. Iespējams, viņam tas izdevās un vakar vakarā bija rīkojies atbilstoši savai pārliecībai.

- Mēs gribam redzēt būrus,- Džeks sacīja.

- Ei, - Feins piegāja pie atvērtajām durvīm. - Manuel!

Ienāca tiesas pārstāvis, bīdīdams uzņēmuma policistu sev pa priekšu.

– Jūs dzirdējāt, kas notika? — jautāja Feins.

— Pūkainīši uzlauza būri. Bet vai tad viņi varēs izkļūt no šejienes, visas izejas taču bloķētas?

- Bode, mums, lai meklētu, nav pietiekami daudz cilvēku. Ejam.

- Ņemiet Hemiju līdzi, viņš zina iekšējo izkārtojumu labāk nekā mēs. Pīt, mums vajag vismaz sešus cilvēkus. Palūdziet Čangam, ja viņam ir kādi brīvi cilvēki, atsūtīt šurp policiju.

— Pagaidiet mirkli, — Džeks teica. Viņš pagriezās pret Rūtu: - Ko jūs par to visu zināt?

- Nedaudz. Es biju šeit kopā ar doktoru Meilinu, kad misters Grego  un kopā ar viņu arī misters O'Braiens mums piezvanīja un brīdināja, ka pūkainīši būs šeit, pirms sāksies tiesa. Pirms viņi ieradās, mēs iekārtojām telpu un Juaņs sanesa būrus. Tas arī viss, kas notika pirms deviņiem trīsdesmit. Kad šorīt atnācu uz šejieni un konstatēju, ka pūkainīši ir aizbēguši,  sapratu, ka viņi nevarēs tikt ārā no ēkas, tāpēc devos uz laboratoriju un sāku gatavot iekārtu darbam ar pūkainīšiem. Ap pulksten desmitiem sapratu, ka aparatūra galīgi izgājusi no ierindas, un, iekrāmējusi to ratiņos, kopā ar palīgu aizvedu uz Henrija Stensona darbnīcu. Atstāju aparatūru tur, devos brokastīs, pēc tam atgriezos šeit.

Džeks apdomāja, kā uz to reaģēs melu detektors. Varbūt šo ideju vajadzētu ieteikt Maksam Feinam.

- Es palikšu šeit, - sacīja Guss Branhards, - un varbūt varēšu iegūt kaut kādu patiesību no šiem cilvēkiem.

– Kāpēc jūs nesazinājāties ar viesnīcu un nepastāstījāt par notikušo Gerdam? — Džeks jautāja. – Gerds agrāk šeit strādāja. Varbūt viņš varētu palīdzēt meklēšanā.

- Laba ideja. Pīt, pasakiet mūsu puišiem, lai viņi pa ceļam apstājas pie "Mellorijas" un paņem viņu līdzi. — Feins pagriezās pret Džimenzu: — Ejam. Parādiet man, kur jūs turējāt pūkainīšus un kā viņi izkļuva ārā.

* * *

- Tātad jūs sakāt, ka viens no viņiem izkļuva no būra un atbrīvoja pārējos, - Džeks sacīja Džimenzam, tiklīdz viņi uzkāpa uz eskalatora. – Jūs zināt, kurš tas bija?

Džimenzs papurināja galvu.

— Parakstīt būrus mēs nepaspējām.

Tas varēja būt Mazais Pūkainītis, viņš vienmēr bija ģimenes smadzenes. Viņa vadībā arī bija iespēja izglābties. Vienīgā problēma bija tā, ka šī vieta bija pilna ar briesmām pūkainīšiem. Viņi pilnīgi neko nezināja ne par radiāciju, ne indēm, ne elektrības vadiem un citām tamlīdzīgām lietām. Protams, ja viņi patiešām izbēga. Šī doma Džeku sāka uztraukt.

Braucot lejā, viņš redzēja kompānijas darbiniekus katra stāva zālēs, visiem rokās bija tīkli, segas un citādi piederumi. Kad viņi izkāpa no eskalatora, Džimenzs viņus ieveda lielā telpā ar stikla vitrīnām, kas bija piepildītas ar taksidermiju un Zaratuštras zīdītāju skeletiem. Cilvēki, kas tur bija, ieskatījās katrā spraugā, un daži pat apskatīja vitrīnas. Džeks sāka domāt, ka bēgšana notikusi patiesi un tā nebija inscenējums, lai slēptu pūkainīšu slepkavību.

Džimenzs aizveda viņus pie atvērtām durvīm telpas galā. Nākamajā telpā balti zilus atspulgus raidīja nakts apgaismojums. Pie durvīm atradās grozāms krēsls.  Džimenzs norādīja uz to.

- Uzkāpa uz krēsla, un tā varēja aizsniegt aizbīdni un atvērt durvis, - viņš teica.

Aizbīdnis bija tāds pats kā nometnes būdas durvīm, tikai kloķa vietā bija parasts rokturis. Vērojot cilvēkus, kas iznāca ārā, pūkainīši varēja saprast, kā tas darbojas. Feins pataustīja aizbīdni.

- Nav pārāk ciešs, - viņš teica. — Jūsu mazajiem draugiem pietiktu spēka, to atvērt?

Džeks izmēģināja aizbīdni un pamāja.

– Protams, un viņi ir pietiekami gudri, lai to izdarītu. Pat mazulis, vienīgais, kas palika nometnē, spēja saprast, kā tas darbojas.

- Bet paskatieties, ko viņi izdarīja ar manu kabinetu, - sacīja Džimenzs, ieslēdza gaismu.

Viņi tur sarīkoja pilnīgu haosu. Viņi neko nepaņēma, tikai izmētāja mantas. Viss bija nogrūzts no galda uz grīdas, un tukšais papīrgrozs gulēja blakus atkritumu kaudzei. To visu redzot, Džeks pasmaidīja. Viss pareizi, bēgšana bijusi reāla.

- Viņi droši vien meklēja ieročus un meklēšanas procesā radīja šo nekārtību. Viņiem, iespējams, nav svešas atriebības jūtas. Juaņ, es nedomāju, ka jūs viņiem ļoti patīkat.

- Nevainojiet viņus, - sacīja Feins. - Labāk paskatieties uz būriem.

Būri atradās telpā, kas atradās aiz Džimenza kantora, kas kalpoja kā arhīvs, noliktavas telpa un dažādu krāmu noliktava.

Tur arī bija durvis ar aizbīdni, un Pūkainīši, pievilkuši vienu no būriem bija uzkāpuši uz tā, atvēruši durvis. Paši būri bija apmēram trīs pēdas plati un piecas pēdas gari. Koka rāmis kas piestiprināts pie saplākšņa  un pārklāts ar ceturtdaļcollas sietu. Būra durtiņas bija uz eņģēm. Slēdzeņu vietā piecos būros cauri kronšteiniem bija parastās skrūves un uzgriežņi, uzgriežņi noskrūvēti un skrūves noņemtas, bet sestais no iekšpuses uzlauzts. Vienā stūrī tīkls bija atgriezts no rāmja un atliekts atpakaļ, radot pietiekami lielu trīsstūrveida atveri, lai varētu izlīst cauri pūkainītis.

- Vienīgais, ko es nevaru saprast, - sacīja Džimenzs, - kāpēc tīkla drātis izskatās tā, it kā tas būtu pārgrieztas.

- Tās arī ir pārgrieztas. Policijas priekšniek, ja es būtu jūsu vietā, es paņemtu siksnu un nopērtu jūsu pārstāvi. Viņš aizmirsa arestētos pārmeklēt. Viens no pūkainīšiem paslēpa savu darbarīku. - teica Džeks, atcerēdamies, kā Mazais Pūkainītis un Ko-Ko bija mēģinājuši ierakties savās gultās muļķīgā mēģinājumā, un tad pastāstīja par mazajiem asmenīšiem, no atsperu tērauda.

- Es domāju, ka tad, kad viņu iebāza maisā, viņš turēja rokās nazi un, lai tas nebūtu redzams, saritinājās.

- Turklāt viņš nogaidīja īsto brīdi un neizmantoja to, kamēr nebija pārliecināts, ka netiks pieķerts, - piebilda policijas priekšnieks. - Šī drāts ir diezgan mīksta un to var pārgriezt bez grūtībām. Viņš pagriezās pret  Džimenzu: - Jums ir paveicies, ka es nevaru būt piesēdētājs tiesā. Kāpēc jūs nepametāt visu šo neliešu baru un palīdzējāt Kellogam neatzīt savu vainu?

* * *

Gerds van Ribiks apstājās durvīs un ielūkojās Leonarda Kelloga kabinetā. Pēdējo reizi viņš bija šeit, kad Kellogs viņu izsauca, lai apspriestu sauszemes garneļu jautājumu. Tagad, cenšoties izskatīties neieinteresēts, Kelloga krēslā sēdēja Meilins. Guss Branhards sēdēja viņam pretī. Viņš smēķēja cigāru un skatījās uz Meilinu tā, it kā skatītos uz beigtu cūku un apdomātu, šaut vēlreiz vai nē. Uniformā tērptais tiesas pārstāvis jautājoši pagriezās, pēc tam atgriezās pie rūpīgi uzzīmētas diagrammas, kurā bija attēlotas Zaratuštras zīdītāju klases. Viņš izgatavoja sev kopiju. Rūta Ortere sēdēja malā un smēķēja. Viņa paskatījās uz augšu, bet, pamanījusi, ka Gerds uz viņu skatās kā uz tukšu vietu, atkal nolaida acis.

- Jūs vēl neatradāt?  - viņš jautāja Branhardam.

Spalvainais advokāts papurināja galvu.

- Džeks ar savu grupu apskata pagrabu. Makss psihologu laboratorijās pratina kompānijas sargus ar melu datektoru, kuri dežurēja pagājušajā naktī. Viņi saka, un melu detektors apstiprina, ka pūkainīši nevarēja izkļūt no ēkas.

— Viņi nezina, kas pūkainīšiem ir iespējams un kas nē.

- Es viņam teicu to pašu, - viņš norādīja uz Meilinu, - bet viņš man nesniedza nekādas saprotamas atbildes. Viņš ir pārsteigts, ka viņiem izdevies izkļūt no būriem.

Rūta teica:

- Gerd, mēs viņiem pāri nedarījām. Mēs pat nedomājām viņiem nodarīt pāri. Mēs viņus tikai ievietojām būros, jo mums nebija viņiem piemērotas telpas, bet gribējām iekārtot īpašu istabu, kur viņi varētu kopā spēlēties... - pamanījusi, ka Gerds viņā neklausās, viņa apklusa, nodzēsa savu cigareti pelnu traukā un piecēlās kājās. - Doktor Meilin, tā kā šiem cilvēkiem vairs nav jautājumu, es iešu nedaudz pastrādāt.

- Gerd, tev ir kādi jautājumi viņai? — Branhards jautāja.

Kādreiz viņš bija gribējis viņai pajautāt kaut ko ļoti svarīgu, bet tagad priecājās, ka tā arī nebija paguvis to izdarīt. Velns, te jau ir tā, it kā  viņas vīrs būtu Kompānija. Turklāt, ja viņi apprecētos, tā būtu divsievība.

- Nē. Es vispār nevēlos ar viņu runāt.

Viņa pagājās uz durvju pusi, bet apstājās.

- Gerd, es... - viņa iesāka, bet tad apklusa un aizgāja. Guss Branhards noskatījās, kā viņa aiziet, un nopurināja pelnus no cigaretes uz Leonarda Kelloga — tagad Ernsta Meilina — kabineta grīdas.

* * *

Gerds viņu ienīda, un nekas vairs nevarēja likt viņam viņu cienīt, ja viņš to negribēja. Viņai vajadzēja paredzēt, ka tā varētu notikt. Gudra meitene nekad neaprobežosies ar vienu vīrieti, viņa atradīs četrus vai piecus visiem dzīves gadījumiem un spēlēsies ar viņiem kā kaķis ar pelēm.

Viņai nekavējoties jāpamet Zinātnes centrs, taču viņai ir jāizdara vēl viena lieta. Viņa neuzdrošinājās doties uz savu kabinetu, jo laboratorijā pāri gaitenim policijas priekšnieks Feins iztaujāja cilvēkus, izmantojot Zinātnes centra melu detektoru.

Jā, bet viņa taču var izmantot sakaru ekrānu. Viņa izgāja dežūrtelpā apakšējā hallē. Snaudošais apsargs viņu uzreiz pazina un apbēra ar jautājumiem par pūkainīšiem. Viņa atvairījās, piegāja pie ekrāna un ievadīja kodu. Pēc neilgas gaidīšanas ekrānā parādījās padzīvojis cilvēks ar bālu un kalsnu seju. Kad viņš ieraudzīja zvanītāju, viņa seju šķērsoja īgnuma ēna.

- Mister Stenson, - viņa iesāka, pirms viņš paspēja kaut ko pateikt, - aparatūra, kuru šodien aizsūtīju uz jūsu darbnīcu, — reakciju detektori - ir labā darba kārtībā, mēs vienkārši pieļāvām briesmīgu kļūdu. Ja kāds sāks tos labot, tie tiks sabojāti.

- Nesapratu, doktore Ortere.

– Tā bija parasta kļūda. Mēs, ziniet, visi esam strupceļā. Šeit ieradās misters Helovejs, viņa advokāts un policijas priekšnieks Feins un iesniedza tiesneša Pendervisa parakstītu orderi. Saskaņā ar šo orderi mums tiek dots rīkojums atdot pūkainīšus. Un neviens mums nevar pateikt, ko darīt tagad. Bet iekārtas darbības traucējumi radās operatora kļūdas dēļ. Tāpēc mēs to paņemsim atpakaļ, tas arī viss.

- Sapratu, doktore Ortere, - sacīja vecais visu amatu meistars. – Bet baidos, ka remontēt iekārtas jau ir sākuši. Misters Stefansons tās jau ir paņēmis, un es pašlaik nevaru ar viņu sazvanīties. Ko jūs darīsit, ja es nevarēšu izlabot šo kaitinošo kļūdu?

- Es tās paņemšu. Ienākšu pati vai kādu aizsūtīšu. – Viņa izslēdza ekrānu. Vecais Džonsons, Faktu sintēzes nodaļas vadītājs, mēģināja viņu aizturēt un uzdot vēl dažus jautājumus.

– Atvainojiet, mister Džonson, bet man nav brīva laika. Man nekavējoties jāatstāj Kompānijas nams.

* * *

Kad Džeks Helovejs atgriezās kopā ar Gerdu van Ribiku, Mellorijas viesnīcas "luksa" numurs bija pārpildīts, skanēja balsis un smagi strādāja ventilatori, lai atbrīvotu gaisu no tabakas dūmiem. Guss Branhards, Bens Reinsfords un pūkainīšu mazulis sēdēja saspiedušies uz grīdas.

- O, mister Helovej! — kāds no viņiem iesaucās. – Jau atradāt?

- Nē. Mēs izložņājām pa visu Zinātnes centru no augšas līdz apakšai. No vietas, kur stāvēja būri, tie nokāpa vairākus stāvus lejāk, tas arī viss, ko mums izdevās noskaidrot. Nedomāju, ka viņi varēja izkļūt: vienīgo izeju zemes līmenī apsargā dežūrējošā uzņēmuma apsardze, bet no pārējām izejām uz nolaišanās laukumiem vienkārši nav iespējams nokāpt zemē.

- Mister Helovej, es negribēju jautāt to, - Bens sacīja, - bet jūs nepadomājāt par iespēju, ka viņi paslēpās atkritumu konteinerā un tika izbērti enerģijas pārveidotājā?

– Mēs par to domājām. Tur iekļūt var tikai caur vienām durvīm, tās bija aizslēgtas. No brīža, kad tie tur tika nogādāti, līdz meklēšanas sākumam, atkritumi netika izmesti, un tagad viss, kas tiek sūtīts uz konverteru, tiek rūpīgi pārbaudīts.

- Labi, tikai priecājos to dzirdēt, mister Helovej, un ceru, ka viss šeit teiktais sagādās prieku. Paliksiet šeit?

- Jā. Es palikšu Melloriportā, līdz viņus atradīšu vai saņemšu apstiprinājumu, ka viņi vairs neatrodas pilsētā. Šajā gadījumā es piedāvāšu atlīdzību divus tūkstošus solu par katru man atgriezto Pūkainīti. Pēc kāda laika man apsolīja atnest pavairotās fotogrāfijas...

* * *

Viktors Grego pacēla atdzesētā kokteiļa krūku.

- Vēl?  - viņš jautāja Leslijam Kumbesam.

- Jā, paldies, - Kumbess turēja glāzi, līdz tā bija pilna. - Tātad jūs sakāt, Viktor, ka jūs visu izdarījāt, kā es ieteicu, bet šis padoms izrādījās slikts.

Pat pieklājības dēļ Grego tam nevarēja piekrist. Viņš tikai cerēja, ka tas nav pārāk slikts. Leslijs nemēģināja novelt vainu uz citiem, lai gan, ņemot vērā veidu, kā Hems O'Braiens bija izrīkojies šajā gadījumā, viņš, iespējams, varēja tā darīt.

- Esmu pelnījis sodu, - Kumbess bezkaislīgi sacīja, it kā nosodītu Hitlera vai Napoleona pieļautās kļūdas.

- Pirmkārt, O'Braiens nedrīkstēja izmantot iepriekš parakstītu veidlapu, un, otrkārt, kurš varēja uzminēt, ka Penderviss publiski atzīs, ka parakstījis tukšas veidlapas. Viņam no preses tika pamatīga suta.

- Viņš nebija gaidījis, ka Branhards vai Helovejs mēģinās apstrīdēt orderi, viņš negaidīja, ka viņi pretosies. Kellogs arī negaidīja, ka Džeks Helovejs viņu izmetīs no savas zemes. Kurts Borčs domāja, ka viss, ko viņš darīs ar ieroci, bija to izvilkt un pavicināt Džekam sejā. Un Džimenzs domāja, ka pūkainīši mierīgi sēdēs savos būros.

- Es gribētu zināt, kur viņi aizklīduši, - sacīja Kumbess.

— Pārmeklēja visu ēku, bet tā arī nevarēja viņus atrast.

– Rūtai Orterei ir laba ideja. Tāpēc viņa pameta Zinātnes centru, pirms Feins paguva viņu aizturēt un nopratināt. Ap pulksten desmitiem viņa kopā ar palīgu kravas automašīnā izveda kaut kādas iekārtas. Viņa domā, ka pūkainīši varēja aizķerties pie kāra apakšas un aizlidot kopā ar viņiem. Zinu, ka tas izklausās pavisam neticami, bet lai velns parauj, viss, ko iesaka citi, ir vienkārši neiespējams. Es izskatīšu šo lietu līdz galam. Varbūt mēs varēsim viņus atrast pirms Heloveja. Bet Zinātniskajā centrā viņu nav, tas nu ir skaidrs. – Viņa glāze bija tukša. Viņam sagribējās to vēlreiz piepildīt un, pieņēmis lēmumu, ielēja vēl. – Ja tas ir iespējams, nekavējoties jānoņem no lietas O'Braiens.

- Pilnīgi. Penderviss deva viņam izvēli: vai nu atkāpties no amata, vai arī tikt apsūdzētam par ļaunprātīgu dienesta stāvokļa izmantošanu.

- Viņu varbūt tiešām apsūdzēs, bet...

– Viņi var celt apsūdzību. Un pēc tam var izmantot melu detektoru. Viņam jautās, ar kādu lietu viņš nodarbojies kantorī, un... jūs zināt, ko varētu uzzināt, - sacīja Kumbess. – Protams, viņš joprojām ir Tiesas ģenerālprokurors, Niks viņu atbalstīja. Bet, ja O'Braiens pastāstīs par mīlas dēkām Rezidencē, Nikam būs milzu nepatikšanas.

Tagad par Branhardu. Viņš iesniedza prasību tiesā pret kompāniju un kā pierādījumu iesniedza visas pūkainīšu filmu kopijas. "Pasaules jaunumi" ir metušies uz to kā izsalkusi cūka uz zīlēm, un pat mūsu kontrolētie dienesti nevar novērst viņu uzmanību. Es nezinu, kas vadīs šo lietu, bet, lai kas viņš būtu, viņš nedrīkst mums nodarīt kaitējumu. Tikmēr viss, ko dara Penderviss, mums ir ārkārtīgi nepatīkams. Es domāju, ka viņam vissvarīgākais ir likums un liecinieku liecības, bet pat tās sagroza šis naidīgums. Viņš uz rītdienu nozīmējis tikšanos ar mani un Branhardu. Mums ir jāizdomā kaut kas, kas viņam patiktu.

11. nodaļa

Divi advokāti lēnām piecēlās ienākušā Augstākā Tiesneša priekšā. Viņš atbildēja uz viņu sveicieniem, apsēdās pie galda un, atvēris sudraba kastīti ar cigāriem, izņēma "Panatellu". Gustavs Ādolfs Branhards paņēma malā nolikto cigareti un sāka koncentrēti smēķēt. Leslijs Kumbess izņēma no paciņas cigareti. Abi nenovērsa no tiesneša acis, it kā gaidot zīmi, kad varēs ķerties pie cirvjiem un rapieriem.

- Tā, džentelmeņi, kā jūs zināt, mums ir divas slepkavību lietas, un nav nekā, lai tās izskatītu, - viņš iesāka.

- Kāpēc divas, Jūsu Godība? — jautāja Kumbess. — Ir pilnīgi vieglprātīgi apvainot abus. Viens cilvēks nogalināja savvaļas dzīvnieku, bet otrs nogalināja cilvēku, kurš mēģināja nogalināt viņu.

- Nu, Jūsu Godība, es nedomāju, ka mans klients ir pie kaut kā vainīgs pēc  likuma, vai sirdsapziņas, - sacīja Branhards. - Es gribu, lai viņš tiktu attaisnots noteiktajā kārtībā, - viņš paskatījās uz Kumbesu. - domāju, ka misteram Kumbesam arī jāvēlas, lai arī viņa klients tiesā tiktu attaisnots, jo viņš arī apsūdzēts slepkavībā.

- Pilnīgi piekrītu. Nevainīgi cilvēki, kas apsūdzēti noziegumā, ir jāattaisno publiski. Tagad tā. Vispirms es vēlos izskatīt lietu pret Kellogu un tad pret Heloveju. Esat apmierināti ar šo lēmumu?

- Absolūti nē, Jūsu Godība, - Branhards ātri atbildēja. — Visa Holoveja aizstāvība balstās uz to, ka Borčs tika nogalināts, jo mēģināja aizstāvēt noziedznieku. Mēs esam gatavi to pierādīt, taču nevēlamies, lai process būtu neobjektīvs.

Kumbess pasmaidīja.

- Misters Branhards vēlas attaisnot savu klientu un tādējādi notiesāt manējo. Mēs nevaram piekrist šādam jautājuma formulējumam.

– Jā, es pieņemu jūsu iebildumus, bet es tos novērsīšu. Mēs apvienosim abas lietas un izskatīsim vienā tiesas sēdē.

Gusa Branharda sejā acumirklī parādījās smaids. Šī ideja Kumbesam nemaz nepatika.

- Jūsu Godība, es uzskatu, ka jūs to izteicāt kā joku, - viņš teica.

- Nē, mister Kumbes.

— Tādā gadījumā, Jūsu Godība, tā būtu visnepareizākā — es negribu iet tik tālu, lai teiktu visnepieklājīgāko — visnetaisnīgākā tiesas procedūra, par kādu es jebkad esmu dzirdējis. Tie nav vienā noziegumā apsūdzēti līdzdalībnieki, bet gan divās dažādās noziedzīgās darbībās apsūdzētas personas, un viena notiesāšana gandrīz automātiski attaisno otru. Es nezinu, kurš nomainīs Mohamedu O'Braienu, bet dziļi sirdī man viņa žēl. Tad jau, kamēr prokurors izskatīs lietu pa daļām, mēs ar misteru Branhardu varam doties kaut kur uzspēlēt pokeru.

- Labi, mister Kumbes, mums būs divi prokurori. Es zvēru jums un misteram Branhardam, ka katrai lietai būs savs prokurors. Jūs apsūdzēsiet mistera Branharda klientu, bet viņš apsūdzēs jūsējo. Es domāju, ka tas novērsīs visus turpmākos iebildumus.

Branharda sejā pauda gan prātīgu nopietnību, gan neapdomību. Viņš gandrīz murrāja kā liels tīģeris, kurš bija dabūjis labāko kazas liemeņa gabalu. Leslija Kumbesa pieklājība sāka nedaudz svārstīties.

— Jūsu Godība, tas ir lielisks priekšlikums, — Branhards sacīja. — būšu priecīgs saukt pie atbildības mistera Kumbesa klientu.

- Es varu tikai teikt, Jūsu Godība, ka pirmais jūsu lēmums bija sliktākais, kādu es zinu, bet arī pēdējais nedos jūsu reputācijai nekādu labumu! — atbildēja Kumbess.

- Nu, mister Kumbes, izmantojiet likumu un jurisprudenci ļoti uzmanīgi. Es vienkārši nevaru atrast nevienu punktu, kas aizliegtu šādu procesu.

- Varu derēt, ka tādu precedentu arī neatradīsit!

Leslijs Kumbess labāk nekā jebkurš cits zināja, ka koloniālajos likumos var atrast jebko.

— uz kādu summu, Leslij? — Branhards jautāja ar viltīgu spīdumu acīs.

- Neļaujiet viņam sabāzt kabatā jūsu naudu. Stundas laikā es atradu sešpadsmit precedentus divpadsmit dažādu planētu tiesās.

- Nu ko, Jūsu Godība, - Kumbess piekrita, - ceru, ka jūs zināt, ko darāt. Jūs apvienojat divas krimināllietas vienā civilprocesā.

Guss Branhards pasmaidīja.

- Bet kas tad tur liels? — viņš jautāja. — MAZĀ PŪKAINĪŠA DRAUGI PRET ZARATUŠTRAS PRIVILEĢĒTO KOMPĀNIJU: Es darbošos kā nekompetento aborigēnu draugs, lai pierādītu viņu saprātīgumu, bet misters Kumbess Zaratuštras kompānijas interesēs to apstrīdēs, lai saglabātu kompānijas tiesības, tā tas būs.

No Gusa tas bija nepieklājīgi. Leslijs Kumbess tikai vēlējās beigt sarunu, būdams pārliecināts, ka nav apdraudētas Kompānijas tiesības.

* * *

Klīda nebeidzamas baumas par pūkainīšiem, kuri bija redzēti šeit, tad tur, un bieži vien dažādās pilsētas vietās vienlaikus. Dažas ziņas nāca no cilvēkiem, kuri mēģināja sevi reklamēt, citas no potenciāliem meļiem un vājprātīgajiem. Lielākā ziņojumu daļa bija nejaušu kļūdu vai pārāk aktīvas iztēles rezultāts. Bija pamats aizdomām, ka lielu daļu no šīm baumām ir izplatījusi kompānija, lai jauktu izmeklēšanu. Taču intensitāte, ar kādu tika veikti meklējumi, Džeku iedrošināja. Turklāt slēpto izmeklēšanu veica arī Kompānijas apsardze un Melloriportas policijas pārvalde, kuru arī kontrolēja kompānija.

Katru, kas nonāca viņa ietekmē, Makss Feins sūtīja meklēt. Tas nebija tāpēc, ka viņam būtu naids pret kompāniju, ne arī tāpēc, ka viņš būtu pakļauts Galvenajam Tiesnesim, bet gan koloniālās policijas priekšnieks vienkārši bija par pūkainīšiem. Līdz ar to iesaistījās arī koloniālā policija, kuru Nika Emertona administrācija neietekmēja. Pulkvedis Ians Fergusons, Zemes koloniālā dienesta komandieris, sazinājās ar Maksu un piedāvāja savu palīdzību. Katru dienu no Beta kontinenta zvanīja Džordžs Lants, lai uzzinātu par notikumu attīstību.

Dzīvošana Mellorijas viesnīcā bija dārga, tāpēc Džeks pārdeva dažus saules akmeņus. Kompānijas dārglietu uzpircēji pret viņu izturējās gandrīz vai nepieklājīgi, bet arī viņš pats pat necentās būt pieklājīgs. Arī banka pret viņu izturējās vēsi. No otras puses, Kosmosa bruņoto spēku oficieris, kuru pavadīja ierindnieks un jaunākais virsnieks, kas šeit bija atlidojuši no Kserksa, satika Džeku, iepazinās ar viņu, paspieda viņam roku un novēlēja ātru un veiksmīgu lietas iznākumu.

Kādu dienu vienā no kupolveida darījumu centriem viņu sagaidīja gados vecāks vīrietis ar sirmiem matiem, kuri spraucās no melnas beretes apakšas.

- Mister Helovej, man bija ļoti žēl, kad dzirdēju par jūsu mazo draugu pazušanu, - viņš teica. - Diemžēl es jums nekādi nevaru palīdzēt, bet ceru, ka viņi atgriezīsies sveiki un veseli.

- Paldies, mister Stenson, - Džeks paspieda roku vecajam meistaram. - Ja jūs varētu man uztaisīt kabatas melu detektoru, es varētu uzreiz noteikt cilvēkus, kuri apgalvo, ka ir redzējuši pūkainīšus, un tas man ietaupītu daudz laika.

– Jā, es uztaisīju portatīvo melu detektoru policistiem. Tomēr domāju, ka jums vairāk nepieciešama ierīce psihopātu noteikšanai, taču zinātnei tāda vēl nav iespējama. Ja jūs joprojām meklējat saules akmeņus, varu jums piedāvāt uzlaboto mikrostaru skaneri, ko esmu izstrādājis un…

Kopā ar Stensonu Džeks iegāja savā darbnīcā, izdzēra tasi tējas un aplūkoja skaneri. Izmantojot Stensona sakaru ekrānu, viņš piezvanīja Maksam Feinam. Vēl seši cilvēki apgalvoja, ka ir redzējuši pūkainīšus.

Šīs nedēļas laikā nometnē uzņemtās filmas tika rādītas tik bieži, ka interese par tām zuda. Tomēr Mazulis joprojām bija ļoti populārs, un pēc dažām dienām Džeks nolīga meiteni, kas šķiros jauno pastu. Kādu dienu, kad Džeks iegāja bārā, viņš bija apmulsis, ieraugot Mazuli uz galvas kādai sievietei, taču, rūpīgāk apskatot, saprata, ka tā ir tikai dabisku izmēru lelle, piesieta ar gumiju. Nedēļas laikā pūkainīšu cepures piepildīja visu pilsētu. Skatlogus rotāja dabiska izmēra pūkainīšu lelles.

Kādu pēcpusdienu, pēc divām nedēļām, Džeka viesnīcā ieradās policijas priekšnieks Feins. Džeks iekāpa viņa kārā, un Feins teica:

– Es domāju, ka ir pienācis laiks beigt meklēšanu. Mēs visi esam pārvērtušies par muļķiem un ekshibicionistiem.

Džeks pamāja.

– Un tā sieviete, ar kuru runājām, izrādījās stulba kā korķis.

- Jā. Pēdējos deviņus gadus viņa ir atzinusies visos noziegumos uz planētas. Un tas pierāda, ka mēs tērējam laiku, klausoties visus šos murgus.

- Maks, neviens viņus nav redzējis. Jūs domājat, ka viņi vairs nav dzīvi?

Resnulis satraukts paskatījās uz viņu.

- Džek, tas, ka neviens viņus nav redzējis, vēl neko nenozīmē. Neviens  nav redzējis pat pēdas. Apkārt ir daudz sauszemes garneļu, bet nav nevienas sacirstas čaumalas. Bet sešiem aktīviem un kustīgiem Pūkainīšiem kaut kas taču jāēd. Viņiem vajadzēja parādīties pārtikas tirgos un pārtikas preču veikalos, ielauzties telpās un ko nozagt. Bet nekā no tā nav. Kompānijas apsardze arī pārtrauca meklēšanu.

- Bet es nepārtraukšu. Viņiem jābūt kaut kur tuvumā. - Viņš paspieda Feina roku un izkāpa no kāra. – Jūs esat ļoti laipns, Maks, un es vēlos, lai jūs zinātu, ka esmu jūsu parādnieks.

Viņš pavēroja, kā mašīna aizlido, tad pavērsa skatienu uz pilsētu. Caur zaļajām koku galotnēm varēja redzēt iepirkšanās un tirdznievības centru, izklaides un atpūtas centru jumtus un kupolus, virs tiem pacēlās stūrainie debesskrāpju cigāri. Pilsēta bez ielām, uz antigravitācijas pamata, tāpat kā daudzas pilsētas uz citām planētām, jauna pilsēta, kurā nekad nav bijusi satiksme uz sauszemes. Pūkainīši var paslēpties kaut kur starp šiem kokiem. Vai varbūt viņi visi jau ir gājuši bojā, nonākuši kādā cilvēka izliktā slazdā. Viņš domāja par dažādām nāvējošām vietām, kurās viņi varēja nokļūt. Mašīnas, snaudošas un klusas, līdz kāds nospiež pogu. Cauruļvadi, kas bez brīdinājuma var piepildīties ar ūdeni, tvaiku vai toksisku gāzi. Nabaga mazie Pūkainīši, viņi domā, ka pilsēta ir tikpat droša kā viņu dzimtie meži, kur nav nekā sliktāka par harpiju un velna zvēru. Kad viņš iegāja savā istabā, Gusa Branharda tur nebija. Bens Reinsfords sēdēja pie ekrāna un pētīja psiholoģisko testu, bet Gerds strādāja pie galda, kas bija sagatavots speciāli viņam. Mazulis sēdēja uz grīdas un spēlējās ar spilgtas krāsas rotaļlietām, bet, tiklīdz ienāca tētis Džeks, viņš nometa rotaļlietas un pieskrēja pie viņa, gaidot, kad viņu paņems klēpī.

— piezvanīja Džordžs, — Gerds teica. — Viņi savā postenī arī uzņēmuši Pūkainīšu ģimeni.

- Jā, tas ir vienkārši brīnišķīgi! - Džeks centās izteikties ar sajūsmu. – Cik viņam tādu ir?

- Pieci. Trīs tēviņi un divas mātītes. Viņus nosauca par Plēsoņu, Nīkuli, Kāpostu ēdāju, Grabuli, Bordeni un Trakulīgo sievišķi.

— Kā policistiem vispār radās doma nekaitīgajiem Pūkaišiem dot šādas iesaukas?

– Nevēlies sazvanīties ar policijas posteni un paskatīties uz viņiem? – Bens jautāja. — Mazulim viņi ļoti patika. Es domāju, ka viņš neiebilstu vēlreiz ar viņiem patērzēt.

Džeks ļāvās pierunāties un ievadīja kodu kombināciju. Viņi bija labi Pūkainīši, bet noteikti ne tik labi kā viņa pūkainīši. Vismaz viņam tā šķita.

-Ja jūsu ģimene netiks atrasta pirms tiesas, Guss var uzrādīt tiesā mūsējos, - Lants viņam sacīja. – Jums noteikti būs vajadzīgs kāds apstiprinājums saviem vārdiem. Ceru, ka šī ģimene divu nedēļu laikā iemācīsies daudz jauna. Paskatieties, ko viņi jau prot darīt, bet mēs viņus atradām tikai šo pēcpusdien, viņi šeit ir mazāk nekā dienu.

Džeks atbildēja, ka joprojām viņš cer jau atrast savus Pūkainīšus, lai gan zināja, ka neizklausās pārāk pārliecināts.

Ja tikai viņi izdzīvojuši. Tad atgriezās Guss. Viņš bija priecīgs par Lanta priekšlikumu. Vēl viens, kurš vairs necerēja ieraudzīt tēta Džeka pūkainīšus dzīvu.

- Man šeit vairs nav ko darīt, - sacīja Reinsfords, - pirms tiesas, iespējams, atgriezīšos Beta kontinentā. Varbūt varēšu kaut kādā veidā palīdzēt apmācīt Džordža Lanta pūkainīšus. Lai es nolādēts, ja no visām šīm nejēdzībām var ko iegūt! — viņš norādīja uz informācijas ekrānu. - Es nesaprotu pusi no šiem vārdiem, - viņš izslēdza ekrānu. - Bet sāku saprast, ka, ja Džimenzs vienkārši melo, tad Rūta Ortere kļūdās. Viņiem ir jābūt vismaz nelielam saprātam.

- Ir iespējams būt saprātīgam un to pat nenojaust, - sacīja Guss. — Tāpat kā vecajā franču lugā, visi runā un nezina, ka runā prozā.

- Ko jūs domājat pasākt, Gus? — Gerds jautāja.

- Nezinu. Šodien man ienāca prātā doma – kā būtu, ja es vienkārši atmestu visam ar roku un paskatītos, kas no tā visa sanāks.

***

- Man šķiet, ka atšķirība ir apziņas zonā, - sacīja Ernsts Meilins. – Jūs, protams, zināt aksiomu, ka tikai viena desmitā daļa no mūsu garīgās aktivitātes iekrīt apziņas līmenī. Tagad iedomājieties hipotētisku sugu, kurā domāšanas process pilnībā notiek apziņas līmenī.

- Es ceru, ka tā paliks hipotētiska, - no ekrāna sacīja Viktors Grego, kurš atradās savā lauku mājā. – Viņi mūs neatzīs par saprātīgām būtnēm.

- Pēc viņu definīcijām mēs nevaram būt saprātīgas būtnes, - sacīja Leslijs Kumbess, parādījies blakus Grego. — Viņiem būs savs ekvivalents "valodas-ugunskura" likumam, kas balstīsies uz spējām, kuras mēs pat nevaram iedomāties.

Iespējams, Rūta domāja, ka viņi mūs klasificētu kā būtnes ar desmito daļu saprāta. Nē, tad šimpanze ir jāatzīst par būtni, kam ir viena simtdaļa saprāta, un plakanais tārps par vienu miljardo daļu no saprāta.

- Pagaidiet mirkli, - viņa teica. — Kā es saprotu, jūs gribat teikt, ka nesaprātīga būtne domā, ne tikai zemapziņā?

- Pareizi, Rūta. Saskaroties ar kādu pilnīgi jaunu situāciju, nesaprātīga būtne domās, bet zemapziņā. Bet labi zināmā situācijā tiek iedarbināts reflekss vai vienkārši ieradums.

- Ziniet, - sacīja Grego, -es domāju, ka mēs varam pierādīt, ka bēru rituāls, kas mūs visus tik ļoti satrauc, tiek veikts zemapziņā. - Visi gaidoši paskatījās uz viņu. - Pūkainīši, - viņš turpināja, - aprok arī savus dabiskos izkārnījumus, viņi to dara, lai izvairītos no nepatīkamām sajūtām - sliktas smakas. Mirušais ķermenis ātri sadalās un slikti ož, tāpēc viņi zemapziņā to pielīdzina izkārnījumiem un arī aprok. Visi pūkainīši nēsā ieročus. Pūkainīšu ieroči arī zemapziņā tiek uzskatīti par Pūkainīšu daļu, un tāpēc arī tie ir jāapglabā.

Meilins sarauca pieri. Šķita, ka šī ideja viņam patika, taču viņš vienkārši nespēja ātri piekrist parastajam mirstīgajam.

- Nu ko, mister Grego, tas droši vien ir pietiekami labs izskaidrojums, - viņš atzina. - Pilnīgi atšķirīgu lietu, kurām ir kāda acīmredzama līdzība, asociācija tiek atzīta par nesaprātīgu dzīvnieku uzvedības elementu, - viņš atkal sarauca pieri. – Tas VARĒTU būt izskaidrojums. Es par to padomāšu.

Nākamajā dienā tā jau kļuva par viņa paša domu, kurā Viktors Grego veica dažus papildinājumus. Paies kāds laiks, viss aizmirsies, un tā kļūs par Meilina teoriju. Gregors tam acīmredzami piekrita, jo izturējās pret to tā, it kā viņš dotu uzdevumu pilnveidot kādu ideju.

- Ja varat no tā gūt kādu labumu, lūdzu, nododiet materiālu misteram Kumbesam izmantošanai tiesā, - viņš teica.

12. nodaļa

Bens Reinsfords atgriezās Beta kontinentā, bet Gerds van Ribiks palika Melloriportā. Policisti no piecpadsmitā Posteņa izgatavoja saviem pūkainīšiem tērauda instrumentus, un drīz vien sauszemes garneles viņiem vairs gandrīz nesagādāja problēmas. Viņi arī izgatavoja nelielu galdniecības instrumentu komplektu, ko pūkainīši ar labām sekmēm izmantoja, lai uzceltu sev māju no iepakojuma kastu paliekām. Pāris pūkainīšu parādījās arī Bena Reinsforda nometnē. Viņš tos uzņēma un nosauca par Floru un Faunu.

Tagad visiem bija pūkainīši, bet tētim Džekam palika tikai Mazulis. Džeks apgūlās uz viesistabas grīdas un sāka mācīt Mazulim, kā sasiet mezglus virves gabalā. Guss Branhards, kurš lielāko dienas daļu pavadīja tiesas namā, kur viņam bija iedalīts specializētā prokurora kantoris, sarkanzilā pidžamā gulēja krēslā, smēķēja cigareti un malkoja kafiju — viņa viskija patēriņš bija samazināts līdz divām porcijām dienā — vienlaikus pārbaudīja divus informācijas ekrānus un laiku pa laikam ierakstīja piezīmju grāmatiņā. Gerds sēdēja pie galda un, mēģinot kaut ko izvilkt no simboliskās loģikas, tulkoja vēstuli. Pēkšņi viņš saburzīja papīra lapu un ar lāstu iemeta to stūrī. Branhards novērsās no ekrāniem un paskatījās uz viņu.

- Tas nedarbojas, Gerd?

Gerds atkal nolamājās.

— Velns parāvis, kā es varu pierādīt, ka pūkainīši prot vispārināt? — viņš jautāja. - Kā es varu pierādīt, ka viņi rada abstraktas idejas? Lai esmu nolādēts, ja varu pierādīt, ka domāju apzināti!

— Jūs joprojām strādājat pie šīs idejas? — Branhards jautāja.

— Strādāju. Man tā šķita laba ideja, bet…

– Varbūt vajadzētu atgriezties pie pūkainīšu uzvedības īpatnībām un pasniegt tās kā saprāta pierādījumu? — Branhards jautāja. — Piemēram, bēres.

— Bet viņi uzstās, lai mēs pateiktu saprāta definīciju.

Šajā laikā tika ieslēgts sakaru ekrāns. Mazulis ziņkārīgi paskatījās uz augšu, tad sāka atraisīt astotnieka mezglu, ko Džeks atkal bija sasējis. Džeks piecēlās un piegāja pie ekrāna. Tas bija Makss Feins, un pirmo reizi, kopš viņi bija pazīstami, policijas priekšnieks bija satraukts.

- Džek, esat dzirdējis jaunākās ziņas?

- Nē. Kāds ir atrasts?

- Ak Dievs, jā! Visa policija pilsētā medī pūkainīšus, un viņiem ir dota pavēle šaut tiklīdz redz. Niks Emertons maksā piecsimt solu atlīdzību par katru pūkainīti, dzīvu vai mirušu.

Džeks pasmaidīja, bet, kad viņam atklājās notiekošā jēga, viņa seja mainījās. Guss un Gerds pielēca un pieskrēja pie ekrāna, stāvot aiz viņa.

— Viņi dzīvoja skvoteru nometnē, kas atradās Austrumsaidā. Viens no kolonistiem iesniedza prasību tiesā, apgalvojot, ka pūkainīši ir ļaunprātīgi piekāvuši viņa 10 gadus veco meitu, sacīja Feins. — Viņus nogādāja policijas centrā, un tur policija ierakstīja sižetu Zaratuštras ziņām un Planetārajām ziņām. Protams, šie policisti ir Kompānijas kontrolē. Kompānija cenšas darīt visu iespējamo, lai šo lietu nesamērīgi uzpūstu.

— Viņi tika nopratināti ar melu detektoru? — Branhards jautāja.

- Nē. Un pilsētas policija nevienu sev klāt nelaidīs. Meitene stāsta, ka viņi spēlējušies pie mājas, un pūkainīši viņai uzbrukuši un sākuši sist ar nūjām. Viņai ir vairāki sasitumi, plaukstas lūzums un vispārējs nervu šoks.

- Neticu! Viņi nevarēja uzbrukt bērnam!

- Es gribu parunāt ar meiteni un viņas tēvu, - sacīja Branhards. – Es pieprasīšu, lai viņi savu paziņojumu sniedz zem melu detektora. Es varu saderēt, ka tā ir nepatiesa apsūdzība. Bet laiks izvēlēts pareizi: līdz tiesas procesam bija palikusi tikai nedēļa.

– Varbūt pūkainīši gribēja ar viņu paspēlēties, bet viņa nobijās un kādu no viņiem savainoja. Desmit gadus vecs bērns, salīdzinot ar pūkainīšiem, izskatās diezgan liels, un, ja viņi domā, ka viņiem draud briesmas, viņi cīnīsies nežēlīgi.

Viņi joprojām ir dzīvi un atrodas pilsētā. Tas viens, bet viņiem draud lielas briesmas – tas otrs. Feins pajautāja Branhardam, cik ātri viņš var sagatavoties.

- Piecas minūtes? Labi, es jūs aizvedīšu, - viņš teica. — Gatavojieties.

Džeks aizskrēja uz guļamistabu, kurā dzīvoja kopā ar Branhardu. Tāpēc lai ātri novilktu mokasīnus un uzvilktu zābakus. Branhards, pārvilcis bikses pār pidžamu, jautāja, kurp tas dodas.

- Ar tevi kopā. Es viņus atradīšu, pirms kāds nekaunīgs kuhras dēls viņus nošaus.

- Jūs paliksiet šeit,- Guss pavēlēja. — Palieciet pie sakaru ekrāna un pārslēdziet video ekrānu uz ziņām. Bet nenoģērbieties. Ja mēs atradīsim pūkainīšus, jums jābūt gatavam būt pirmajam. Tiklīdz kaut kas būs skaidrs, es jums piezvanīšu.

Gerds pārslēdza ekrānu uz ziņām. Bija Planētas jaunumi, ko atklāti finansēja Kompānija un kas darbojās Kompānijas vārdā. Stāsts bija par brutālu uzbrukumu nevainīgam bērnam, un Džeku satrauca stulbā apsūdzība. Galu galā, kurš bija tas, pateicoties kam pūkainīši aizbēga? Bet pat pieredzējis semantiķis var raksturot pūkainīšu radītās skaņas kā draudīgas.

Meitene, Lolita Larkina, izgāja no mājām, lai spēlētos aptuveni pulksten divdesmitvienos, un viņu pēkšņi ielenc seši ar nūjām bruņoti pūkainīši. Bez jebkāda iemesla viņi notrieca viņu zemē un brutāli sasita. Dzirdot spiegšanu un kliegšanu, viņas tēvs izskrēja no mājas un padzina pūkainīšus. Policija nogādāja meiteni un viņas tēvu Oskaru Larkinu uz Centru, kur tika ierakstīts viņu stāsts. Pilsētas un kompānijas policija kopā ar pilsoņu komandām veic pilsētas austrumu daļas ķemmēšanu. Ģenerālpārstāvis Emerts nekavējoties rīkojās. Viņš piedāvāja atlīdzību piecsimt solu par katru…

- Tas bērns melo, - Džeks teica. - Melu detektors to apstiprinās. šos cilvēkus uzpirkuši Emerts vai Grego, vai varbūt abi.

- O, tas pats par sevi saprotams, - atbildēja Gerds. - Es zinu to vietu. Graustu rajons. Rūta tur strādāja jauniešu tiesā, - viņa acīs atspoguļojās sāpes. Viņš brīdi paklusēja, tad turpināja: - Tur par simts soliem var nolīgt ikvienu, it īpaši, ja policija varētu viņu par kaut ko arestēt.

Viņš pārgāja uz Pasaules Jaunumu frekvenci. Bija ziņojums par pūkainīšu medībām. Aerokārs no augšas apgaismoja būdas un graustu ēkas. Starp tām, kā izjukušas slotas, izlocījusies cilvēku rinda. Reiz kārs iebrauca zemē uzstādīta ložmetēja redzamības zonā, bet uzreiz aizlidoja malā.

- Oho! Priecājos, ka neesmu šajā jautrajā kompānijā! — Gerds iesaucās. — Ja viņi kaut ko ieraudzīs un nolems, ka tas ir Pūkainītis, puse no šīs bandas apšaus viens otru desmit sekundēs.

Pasaules Jaunumi bija par pūkainīšiem, komentētājs bija sarkastisks par visu, kas notiek. Ar šautenēm bruņotās līnijas attēls padevās tēlam, kurā pūkainīši, gaidot brokastis, lūdzoši skatās augšup.

- Tie, - sacīja komentētājs, - ir tie briesmīgie briesmoņi, no kuriem šie drosmīgie ļaudis mūs apsargā.

Pēc brīža sāka sprēgāt ieroči un atskanēja šāvieni. Kaklā sakāpa kamols, un Džeks novērsās. Pacelies kārs apgaismoja vietu, kuru mednieki apšaudīja. Pēc brīža apšaude apklusa un pūlis pulcējās ap kaut ko baltu, kas gulēja zemē, bet tas bija zaragods, pieradināts trīsragains dzīvnieks, līdzīgs āzim.

- O-ho-ho! Kāds skvoteris paliks bez piena, - smējās komentētājs. - Turklāt tas nav pirmais šajā vakarā. Līdz ar to sabiedriskais prokurors, bijušais ģenerālprokurors, saņems vairākas prasības pret administrāciju par zaudējumu atlīdzināšanu.

— Un vēl vienu no Džeka Heloveja.

sāka zvanīt sakaru ekrāna zummers. Gerds to ieslēdza.

- Es parunāju ar tiesnesi Pendervisu, - Guss Branhards ziņoja, tiklīdz parādījās ekrānā. – Viņš aizliedza Emertam maksāt atlīdzību par Pūkainīšiem. Vienīgie izņēmumi ir tie, kas dzīvus un neskartus tos nogādā policijas priekšniekam Feinam. Viņš arī brīdināja, ka līdz brīdim, kad tiks noteikts Pūkainīšu statuss, ikviens, kurš nogalinājis Pūkainīti, tiks apsūdzēts saprātīgas būtnes slepkavībā.

- Tas viss ir brīnišķīgi, Gus! Jūs tikāties ar meiteni un viņas tēvu?

Branhards aizkaitināts norūcās.

— Meitene atrodas Kompānijas slimnīcā. Viņa ievietota atsevišķā istabā, un ārsts neļauj nevienam viņu apmeklēt. Šķiet, ka tēvs atrodas Emmerta rezidencē. Turklāt es neatradu ne abus policistus, kas viņus atveda uz šejieni, ne seržantu, kurš fiksēja sūdzību, ne arī šeit dežurējošo leitnantu. Visi aizbēguši. Pāris Maksa vīru graustos cenšas atrast cilvēkus, kuri izsaukuši uz notikuma vietu policiju. Varbūt no tā kaut kas sanāks.

Dažas minūtes vēlāk tika paziņots Galvenā Tiesneša paziņojums. Vēl pēc dažām minūtēm mednieku grupas sāka izklīst. Nekavējoties izstājās Pilsētas un Kompānijas policija. Lielākā daļa civiliedzīvotāju, cerot iegūt piecsimt solu par dzīva Pūkainīša noķeršanu, turpināja palikt savās vietās. Starp viņiem staigāja vairāki policisti, iespējams, lai uzraudzītu. Apmēram divdesmit minūtes vēlāk tika paziņots, ka Emerts atsakās izmaksāt atlīdzību. Pēc tam gaisā pakārtie prožektori tika noņemti un visi izklīda.

Drīz pēc tam ieradās Guss Branhards. Tikko aizvēris aiz sevis durvis,  sāka atģērbties. Novilcis jaku un kaklasaiti, viņš iekrita krēslā, iepildīja glāzē viskiju ar sodu un vienā rāvienā to pieveica, tad sāka vilkt nost zābakus.

- Ja šim dzērienam būtu jaunākā māsa, es neiebilstu izdzert arī to, - Gerds nomurmināja.

- Kas noticis, Gus?

Branhards nolamājās.

- Viss viena liela falsifikācija, lai viņi vārās ellē uz lēnas uguns, - viņš pacēla cigāra izsmēķi, ko bija aizmirsis, izejot no viesnīcas, un aizdedzināja to vēlreiz. — Mēs atradām sievieti, kura izsauca policiju. Kaimiņiene. Viņa stāsta, ka redzējusi piedzērušos Larkinu atgriežamies mājās un nedaudz vēlāk dzirdējusi meitenes kliedzienus. Viņš vienmēr viņu sit, kad piedzēries, kas notiek vismaz piecas reizes nedēļā. Tāpēc viņa nolēma izsaukt policiju, lai pārtrauktu šo spīdzināšanu. Viņa saka, ka nekad nav redzējusi neko tādu, kas pat izskatītos pēc pūkainīšiem.

Aizvadītās nakts uztraukums atnesis jaunu reportāžu sēriju par pūkainīšiem. Džeks ieradās policijas priekšnieka kantorī, lai iztaujātu cilvēkus. Pirmais desmits ietilpa pazīstamo paziņojumu kategorijā. Pēc tam viņš runāja ar kādu jaunekli, kura apgalvojums bija nedaudz atšķirīgs.

-  Redzēju viņus tikpat skaidri kā redzu jūs, pat ne piecpadsmit pēdu attālumā, - viņš teica. - Man bija karabīne, un es gāju viņiem virsū, bet, lai velns mani parauj, es nevarēju nošaut. Viņi bija kā mazi cilvēciņi, mister Helovej, un bija tik nobijušies un bezpalīdzīgi. Es izšāvu gaisā un ļāvu viņiem pazust, pirms kāds cits, kurš nevēlējās šaut viņiem garām, tos varēja ieraudzīt.

- Paldies, dēls. Ļaujiet man paspiest jūsu roku. Jūs atteicāties no savas naudas. Cik tur bija?

- Redzēju četrus. Dzirdēju, ka viņiem vajadzēja būt sešiem, bet pārējie divi, iespējams, bija tālāk prom no ceļa, un es viņus nepamanīju.

Viņš atzīmēja šo vietu kartē. Bija vēl trīs cilvēki, kas faktiski varēja redzēt Pūkainīšus. Neviens nevarēja pateikt, cik viņu bija, bet viņi visi bija precīzi attiecībā uz vietu un laiku. To visu atzīmējis kartē, Džeks saprata, ka Pūkainīši virzās uz ziemeļrietumiem, turoties pilsētas nomalēs.

Joprojām lamājies, bet jau pa pusei pa jokam, Branhards ieradās viesnīcā pusdienot.

- Viņi izrakuši Hemu O'Braienu un lika viņam pastāvīgi mūs vajāt, - viņš teica. — Leslijs Kumbess strādā pie lietas materiāliem, un viņš pret mums ir iesniedzis daudzas civilas  prasības, sūdzības un tamlīdzīgi. Viņš pat mēģināja panākt, lai vadītājs izliktu Mazuli no turienes, bet es draudēju izvirzīt viņam apsūdzību par rasu diskrimināciju, un tas viņu apturēja. Ziniet, es Pūkainīšu vārdā iesniedzu tiesā prasību pret Kompāniju par septiņiem miljoniem solu kompenšāciju – miljons katram Pūkainītim un miljons viņu advokātam.

- Šovakar, - sacīja Džeks, - es aizlidošu ar diviem Maksa pārstāvjiem kārā. Paņemsim līdzi Mazuli un megafonu, viņš atlocīja pilsētas karti. – Šķiet, ka viņi pārvietojas pa šo te ceļu. Līdz vakaram viņiem vajadzētu būt kaut kur šeit. Ceru, ka Mazulis spēs pievērst viņu uzmanību.

Viņi turpināja šos savdabīgos meklējumus līdz krēslai, bet neko neatrada. Mazulis lieliski pavadīja laiku ar megafonu. Kad viņš iečivināja mikrofonā, no ārpuses atskanēja spiedzīga, ausis griežoša skaņa. Tiklīdz viņš atvēra muti, trīs kārā esošie cilvēki nodrebēja. Turklāt šī skaņa kaitināja suņus visa lidojuma laikā, viņi varēja dzirdēt suņu riešanu un gaudošanu.

Nākamajā dienā tika saņemti vairāki ziņojumi par sīkām zādzībām. Bija pazudusi vilnas sega, kas bija žuvusi kokā aiz mājas. No dīvāna verandā paņemti divi spilveni. Saniknotā māte ziņoja, ka atradusi savu sešgadīgo dēlu spēlējamies ar kādu Pūkainīti, kad viņa metusies glābt savu bērnu, Pūkainītis ātri aizskrējis, un bērns izplūdis asarās. Džeks un Gerds metās turp. Bērna apmulsušais un tēlainais stāsts bija skaidrs vienā punktā: Pūkainīši bija pret viņu bija laipni un nenodarīja viņam pāri.

Kad viņi atgriezās viesnīcā, Guss Branhards jau bija klāt, triumfējošs un jautrs.

- Galvenais tiesnesis mani ir pieņēmis darbā par īpašo prokuroru šajā procesā, - viņš teica. - Veikšu oficiālu izmeklēšanu, lai noskaidrotu iemeslus, kas noveda pie pagājušā vakara un nakts notikumiem un šīs nepatiesās apsūdzības. Man ir tiesības novilcināt lietas izskatīšanu, izsaukt uz tiesu nepieciešamos lieciniekus un nopratināt viņus zem melu detektora. Maksam Feinam tika pavēlēts man palīdzēt. Darbs tuvojas noslēgumam. Rīt mēs iesaistīsim policijas priekšnieku Djumonu. Varbūt mums izdosies savākt informāciju par Nika Emertona un Viktora Grego darbībām, viņš skaļi iesmējās. - Domāju, ka tas radīs zināmas bažas Leslijam Kumbesam.

* * *

Gerds nolaida kāru un riņķoja pāri taisnstūrveida bedrei. Tā bija piecpadsmit pēdas gara un divpadsmit pēdas dziļa. Blakus gulēja lāpstas, un nedaudz malā stāvēja divas atkritumu šalandas. Tiklīdz kārs nolaidās, tam pretī pagājās pieci, seši vīri kombinezonos un zābakos.

- Labrīt, mister Helovej, - teica viens no viņiem. - Tas ir tieši aiz tā pakalna. Mēs tur neko neaiztikām.

- Lūdzu, pastāstiet man vēlreiz, ko jūs redzējāt. Mans partneris to nedzirdēja.

Meistars pagriezās pret Gerdu.

— Apmēram pirms stundas mēs sarīkojām divus sprādzienus. Viens no cilvēkiem, paslēpās aiz pakalna, redzēja, kā pūkainīši izskrien no zem klints dzegas un skrien pa šo ieplaku, - viņš norādīja ar roku. - Viņš man uzsauca, un, nokāpis lejā, es atradu vietu, kur viņi bija uzcēluši nometni. Šeit ir cieti ieži, tāpēc izmantojam diezgan spēcīgus lādiņus. Trieciena vilnis izbiedēja Pūkainīšus, tāpēc viņi aizbēga.

Viņi gāja pa garu zāli ar izkaisītiem ziedu plankumiem līdz kalna malai, ejot garām pelēkiem kaļķakmens atsegumiem, kas veidojās kā miniatūras klintis. Zem pārkarenās dzegas viņi atrada divus dīvānu spilvenus, sarkanpelēku vilnas segu un apģērba paliekas, kas izskatījās  kā grīdas lupatas. Bija arī salauzta karote, vecs sarūsējis nazis un daži citi metāla priekšmeti.

- Labi. Parunāšu ar cilvēkiem, kuri pazaudējuši segas un spilvenus. Iespējams, ka pūkainīši šeit izveidojuši nometni pagājušajā naktī pēc tam, kad jūsu grupa bija pabeigusi darbu, un sprādzieni viņus šodien izbiedēja. Jūs teicāt, ka viņi aizmuka pa šo ceļu? — viņš jautāja, norādot uz nelielu strautiņu, tekošu no kalna uz ziemeļiem.

Strauts izrādījās dziļš un straujs, tāpēc Pūkainīši nevarēja to pārbrist. Viņi droši vien atgriezās pakalna pakājē. Viņš pierakstīja strādnieku vārdus un pateicās. Ja viņš pats atradīs Pūkainīšus, tad, pamatojoties uz saņemto informāciju, varēs izlemt, kādu atlīdzību katram izmaksāt.

- Gerd, ja tu būtu Pūkainītis, kurp tu skrietu? — viņš jautāja.

Gerds paskatījās uz strautu, kas steidzās uz kalna pakājes pusi.

- Augšpus strautam ir vairākas mājas, - viņš teica. – Es viņus meklētu tur. Uzkāpjot pa šo gravu, viņi var paslēpties starp akmeņiem, kur velna zvēri tos nevarēs dabūt. Protams, velna zvēri nenāk tik tuvu pilsētai, bet pūkainīši jau to nezina.

- Mums vajag vismaz piecus kārus. Es piezvanīšu dežūrējošam oficierim un paskatīšos, ko viņš var darīt, lai man palīdzētu. Diemžēl Makss ir ļoti aizņemts. Viņš līdz ausīm Gusa uzsāktajā izmeklēšanā.

* * *

Pīts Djumons, Melloriportas policijas priekšnieks, varēja būt labs policists, taču laikā, kad Branhards viņu pazina, viņš bija kļuvis tikai par to, kas bija tagad – par tukšu neciešamas augstprātības čaumalu. Mēģinot paust savā sejā gribu, viņš kļuva vēl nepatīkamāks. Viņš sēdēja krēslā, kas izskatījās pēc veca elektriskā krēsla vai viduslaiku spīdzināšanas ierīces. Viņam galvā bija spilgta ķivere un dažādām ķermeņa daļām piestiprināti elektrodi. Aiz viņa bija liels ekrāns, kas mirdzēja dažādās krāsās, sākot no tumši zilas un purpursarkanas līdz rozīgi purpursarkanām nokrāsām. Bet tas bija saistīts ar nervu spriedzi un dusmām par cilvēka pazemošanu, kurš tika pratināts zem melu detektora. Kad viņš runāja patiesību, ekrāns spīdēja mierīgā zaļgani zilā gaismā. Kad viņš sāka melot un apzināti sagrozīt faktus, ekrāns kļuva spilgti sarkans.

— Jūs pats zinājāt, ka Pūkainīši šai meitenei nekādu ļaunumu nav nodarījuši? — Branhards jautāja.

- Neko es nezināju, - iebilda policijas priekšnieks. – Es zināju tikai to, ko man teica liecinieki.

Ekrāns kļuva spilgti sarkans, un šī krāsa pakāpeniski pārvērtās purpursarkanā. Pīts Djumons noteikti ir apguvis patiesības noteikšanas likumu.

- Kas jums par to ziņoja?

- Leitnants Vallers. Viņš tajā laikā dežurēja.

Melu detektors piekrita, ka tā ir patiesība un nekas cits kā patiesība.

— Jūs zinājāt, ka Larkins patiesībā meiteni sadauzījis pats, bet Vollers pierunāja viņus visā vainot Pūkainīšus? — jautāja Makss Feins. Bet tas vairs nebija jautājums, bet gan paziņojums.

- Es neko tādu nezināju! — Djumons kliedza. Ekrāns mirgoja sarkanā krāsā. – Es zinu tikai to, ko man teica. — Sarkanā un zilā krāsa ik pa brīdim mainījās. Tas vienmēr notika, kad pratināmais mēģināja izvairīties no atbildes. — Cik man zināms,  to izdarīja Pūkainīši.

- Nē, Pīt, - Feins viņam pacietīgi atbildēja. – Jūs taču pats diezgan bieži esat izmantojis šādu melu detektoru, un jums jāzina, ka izvairīties no patiesības teikšanas neizdosies. Jūs zinājāt par Vallera ļaunprātīgo nelietību. Labāk atzīstiet, ka Pūkainīši nekad nevienam nav pieskārušies, arī šai meitenei ne. Galu galā, kamēr Vollers štābā neparunāja ar Larkinu un viņa meitu, neviens pat nepieminēja Pūkainīšus.

Krāsa uz ekrāna pārvērtās debeszilā.

- Jā, tā ir taisnība, - atzina Djumons. Viņš nolaida acis un viņa balss kļuva apslāpēta. - Es teicu Volleram, ka tā tas beigsies, bet viņš smējās un teica, lai es par to aizmirstu. — Ekrānā bija redzamas viņā plosošās dusmas. - Šis kuhra dēls domā, ka policijas priekšnieks ir viņš, nevis es. Viens vārds no manis, un no viņa nekas nepaliks pāri.

- Tagad esat kļuvis gudrāks, Pīt, - sacīja Feins. - Sāksim visu no jauna...

* * *

Džeka kāru, ko īrēja no viesnīcas, vadīja policijas kaprālis. Gerds pārņēma viena policijas kāra vadību. Trešais kārs pārvietojās starp tiem. Lai gan attālums viņiem liedza vienam otru redzēt, viņu rācijas tika pastāvīgi noregulētas uztveršanai.

- Mister Helovej, - tas bija policists, kas pilotēja Gerda kāru. – Jūsu partneris pavēlēja nolaisties un atstāt kāru. Tagad viņš sazinājās ar mani pa rāciju un paziņoja, ka atradis sacirstu garneles čaumalu.

- Dodiet man pelengu, - sacīja kaprālis, paceļot mašīnu augstāk.

Pēc dažām sekundēm viņi pamanīja otru kāru, kas lidinās virs šauras aizas strauta kreisajā krastā. Trešais kārs ieradās no ziemeļiem. Kad viņi piezemējās  blakus, Gerds tupēja un kaut ko pētīja. Tiklīdz viņi izlēca no kāriem, viņš pacēla galvu.

- Tā arī ir, Džek, - viņš teica. - kvalitatīvs pūkainīšu darbs.

Tā tas bija. Viņi izmantoja kaut ko neasu un smagu, un tā vietā, lai to vienkārši atdalītu no ķermeņa, galva tika sadragāta. Tomēr hitīns tika sašķelts apakšā parastajā veidā, un visi četri apakšžokļi bija salauzti un tīri nograuzti, un tas bija izdarīts pavisam nesen.

Viņi sūtīja kārus augšā, un, kamēr tie riņķoja virs galvām, Džeks un Gerds sāka kāpt augšā pa aizu, kliedzot:

- Mazo Pūkainīt! Mazo Pūkainīt!

Viņi atrada nelielas pēdas nospiedumu un tad vēl vienu, kurā sūcās ūdens un samitrināja zemi. Gerds satraukti sāka runāt pārnēsājamā rācijas mikrofonā, kas karājās uz krūtīm.

- Viens no jums virzīsies uz priekšu ceturtdaļjūdzi un tad riņķos atpakaļ. Viņi ir kaut kur šeit.

- Es viņus redzu! Es viņus redzu! - atskanēja balss no rācijas skaļruņa. - Viņi kāpj augšup pa nogāzi starp akmeņiem, tieši jums priekšā!

- Sekojiet viņiem. Lai kāds mūs paņem. Mēģināsim viņus pārtvert augšpusē.

Īrētais kārs ātri nolaidās lejā, un kaprālis atvēra viņiem durvis. Viņš pat nepavājināja antigravitācijas lauku. Tiklīdz viņi sakāpa salonā un aizvēra aiz sevis durvis, mašīna atkal pacēlās gaisā. Tiklīdz kalns bija lejā, Džeks ieraudzīja pūkainīšus kāpjam augšup pa nogāzi starp akmeņiem. Viņi bija tikai četri, un vienam no viņiem visi pastāvīgi palīdzēja. Džeks gribēja uzzināt, kas noticis ar pārējiem diviem pūkainīšiem un cik smagi ievainots tas, kuram bija vajadzīga palīdzība.

Mašīna piezemējās kalna virsotnē ļoti neveiklā leņķī. Džeks, Gerds un pilots izkrita no kabīnes un noslīdēja lejup pa nogāzi. Pēc tam Džeks pamanīja, ka Pūkainīši ir viņam sasniedzamā attālumā, un satvēra vienu. Pārējie divi metās viņam garām uz stāvā kalna malu. Viņš pārtvēra kaut ko Pūkainīša rokā, ar ko pēdējais gribēja dusmīgi iesist viņam pa seju. Viņš pagrieza Pūkainīti un atbruņoja viņu. Ierocis izrādījās ceturtdaļmārciņas āmurs ar apaļu galvu. Džeks iebāza to aizmugurējā kabatā un ar abām rokām pacēla grūtībās nonākušo Pūkainīti.

- Jūs iesitāt tētim Džekam, - viņš pārmetoši teica. - Jūs vairs nevēlies pazīt tēti Džeku? Nabaga, mazie, pārbiedētie bērniņi!

Pūkainītis viņa rokā aizkaitināti nouikstēja. Džeks ieskatījās uzmanīgāk. Viņš nekad iepriekš nebija redzējis šo Pūkainīti. Viņš neizskatījās ne pēc Mazā Pūkainīša, ne pēc smieklīgā un pompozā Ko-Ko, ne pēc palaidnīgā Maika. Tas bija kāds svešs Pūkainītis.

- Nu, tas nav pārsteidzoši, protams, jūs nepazīstat tēti Džeku. Galu galā jūs taču neesat tēta Džeka Pūkainītis.

Uz augšējās platformas uz klints sēdēja policijas kaprālis, turot zem rokām divus pūkainīšus. Ieraudzījuši, ka arī viņu biedrs kļuvis par gūstekni, viņi pārstāja pretoties un sāka žēlabaini vaimanāt.

- Jūsu draugs ķer vēl vienu, - sacīja kaprālis, - labāk ņemiet arī šos divus: viņi pazīst jūs, bet ne mani.

- Turiet viņus cieši, viņi mani nepazīst vairāk kā jūs.

Ar vienu roku viņš izvilka no jakas kabatas Raciona Trīs gabaliņu un piedāvāja to Pūkainītim. Tas apmierināti nouikstēja, satvēra to un alkatīgi aprija. Droši vien viņš tādu jau bija pagaršojis. Tad Džeks pasniedza kaprālim vēl vienu gabalu. Arī tēviņš un mātīte, kas sēdēja uz kaprāļa rokām, ļoti labi zināja, kas tas ir. No apakšas atskanēja Gerda balss:

- Noķēru vienu. Tā ir mātīte, bet es nezinu, vai tā ir Maizija vai Pelnrušķīte. Un, mans Dievs, paskatieties, ko viņa nesa!

Gerds ienāca pārējo redzeslokā. Vienā viņa rokā ķepurojās ceturtais Pūkainītis, bet otras rokas līkumā ņaudēja mazs melns kaķēns ar baltu purniņu. Viņš arī šķita apdullināts par notikušo un vēroja notiekošo ar īgnumu un neskaidru ziņkāri.

- Tie nav mūsu pūkainīši, Gerd. Es nekad viņus neesmu redzējis.

- Džek, esi par to pārliecināts?

- Protams, esmu pārliecināts! - Džeks sašutis iesaucās. - Jūs domājat, ka es nepazīšu savus pūkainīšus? Jūs domājat, ka viņi nepazīs mani ?

— No kurienes radies tas kaķēns? — kaprālis jautāja.

- Dievs to zina. Viņi varēja to kaut kur savākt. Viņa nesa to rokās kā bērnu.

- Viņi zina, kas ir Racions Trīs, kas nozīmē, ka viņi pie kāda dzīvojuši. Varu derēt, ka tas cilvēks viņus pazaudēja tāpat kā es pazaudēju savējos. Atgriežamies viesnīcā.

Kur gan viņa paša Pūkainīši? Viņš var tos nekad vairs neredzēt. Šī doma viņu pārsteidza, kad viņš un Gerds atkal ieņēma savas vietas kārā. Tā kā viņa Pūkainīši bija izkļuvuši no būriem Zinātnes centrā, neviens vairs nebija redzējis viņu pēdas. Šie četri parādījās naktī, kad pilsētas policija viltoja uzbrukumu Larkinu meitenei. Kopš brīža, kad viņus pamanīja jaunais cilvēks, kuram nepacēlās roka viņus nošaut, viņi bija atstājuši pēdas, kuras varēja viegli atrast, tad kāpēc viņa Pūkainīši nebija piesaistījuši neviena uzmanību trīs nedēļu laikā, kamēr bija brīvībā?

Tāpēc, ka viņa Pūkainīši nebija dzīvi. Viņiem nekad neizdevās izkļūt no Zinātnes centra. Kāds,  kuru Maksam Feinam, neizdevās nopratināt, viņus nogalināja. Džeks vairs pat nemēģināja sevi pārliecināt par pretējo.

- Mēs apstāsimies viņu nometnē un paņemsim segu, spilvenus un citas lietas. Es samaksāšu cilvēkiem, kuri pazaudēja šīs lietas, to vērtību, viņš teica. — Pūkainīši nedrīkst zaudēt savu īpašumu.

13. nodaļa

Mellorijas hoteļa vadība attieksmi pret Pūkainīšiem bija mainījusi. Vai varbūt tie bija tikai Gusa Branharda draudi saukt pie atbildības par rasu diskrimināciju, ja Pūkainīši netiks atzīti par saprātīgu rasi, kas nostrādāja, vai arī viņi nolēma, ka priviliģētā Zaratuštras kompānija nav tik visvarena, kā viņi domāja agrāk. Jebkurā gadījumā lielā telpa, ko parasti izmantoja banketiem, tika iekārtota priekš Pūkainīšiem, kurus uz tiesu atveda Džordžs Lants. Tur tika izmitināti arī četri jaunie Pūkainīši ar savu melnbalto kaķēnu. Telpā bija dažādas rotaļlietas un liels televīzijas ekrāns. Tikko atnākušie četri uzreiz pieskrēja un ieslēdza. Viņi vēroja, kā pašvaldības kosmodroma kravas kuģis brauc augšup un lejup, un sajūsmināti čivināja. Bet kaķēnam gan tas ātri apnika.

Ar zināmām bažām Džeks ieveda Mazuli un iepazīstināja viņu ar pārējiem. Visi bija sajūsmā par Mazuli, un Mazulis nolēma, ka kaķēns ir visskaistākā rotaļlieta, ko viņš jebkad redzējis. Kad bija pienācis laiks pabarot Pūkainīšus, Džeks atnesa pusdienas un ēda kopā ar viņiem. Nedaudz vēlāk viņiem pievienojās Guss un Gerds.

- Mēs arestējām Larkina meitu un viņas tēvu, - sacīja Guss, bet pēc tam falsetā piebilda: - "Tēvs mani piekāva, un policija lika man pateikt, ka tie ir Pūkainīši."

- Viņa tā teica?

— Zem melu detektora, desmit liecinieku priekšā un ar zilu kā safīrs ekrānu. Pasaules jaunumi to paziņos šovakar. Viņas tēvs arī atzinās, viņš nosauca Volleru un seržantu. Mēs viņus vēl redzēsim. Es nelikšos mierā, kamēr netikšu klāt Emertam vai Grego.

Lietas gāja labi, Branhards domāja, bet varēja būt labāk. Četri Pūkainīši iznāca no nekurienes un iegāja tieši Nika Emmerta mednieku pulciņa vidū. Pagaidām viņi kaut kur tikuši turēti - galu galā viņi pazina Racionu-Trīs un zināja, kā izmantot televīzijas ekrānu. Turklāt viņu parādīšanās pārāk cieši sakrita ar visu, kas notika, lai būtu nejaušība. Tas viss oda pēc lamatām.

Bet tomēr bija arī kaut kas labs. Tiesnesis Penderviss, ņemot vērā plašo sabiedrības interesi par lietu un lai izvairītos no Zaratuštras kompānijas ietekmes uz tās attīstību, nolēma šo objektīvo tiesu uzticēt trim tiesnešiem. Viņš sevi uzskaitīja kā vienu no tiem. Tam piekrita pat Leslijs Kumbess.

Guss pastāstīja Džekam par šo lēmumu. Džeks uzmanīgi noklausījās viņā un tad teica:

— Zini, Gus, es priecājos, ka ļāvu Mazajam Pūkainītim pīpēt savu pīpi, kad viņš to gribēja.

Viņš uzskatīja, ka nevar būt bezrūpīgs, ja lietu skatīs trīs tiesneši vienlaikus.

Sestdienas rītā ieradās Bens Reinsfords ar saviem diviem Pūkainīšiem, kā arī Džordžs Lants, Ahmeds Hadra un citi liecinieki ar savām Pūkainīšu ģimenēm. Pūkainīši tika izmitināti banketu zālē un ātri sadraudzējās ar tur esošajiem četriem un Mazuli. Un, lai gan katra ģimene gāja gulēt atsevišķi, viņi kopā ēda, kopā spēlējās ar rotaļlietām un sajūsmināti vēroja televīzijas ekrānā notiekošo. Tiesa, sākumā Džeka noķertais četrinieks izrādīja greizsirdību, ja kaķēnam tika veltīts pārāk daudz uzmanības, taču tad, nosprieduši, ka neviens viņu nemēģina nozagt, nomierinājās.

Varētu būt smieklīgi — vienpadsmit Pūkainīši, mazulis un melnbalts kaķēns —, ja Džekam vienmēr priekšā nebūtu bijusi sava ģimene, seši mazi pūkainīšu rēgi, kas skatās, bet nevar pievienoties rotaļai.

* * *

Makss Feins atdzīvojās, kad ieraudzīja, kas parādījās viņa ekrānā.

- Pulkvedi Fērguson, priecājos jūs redzēt.

- Policijas priekšniek, - Fērgusons plati pasmaidīja. – Pēc minūtes jūs būsiet vēl priecīgāks. Divi mani vīri no astotā Posteņa saņēma Volleru un seržantu Fuentesu.

- Ha! — Feins juta, kā paceļas silts vilnis, it kā viņš tikko būtu iemalkojis Baldura medus ruma. - Kur?

— Mēs uzzinājām, ka Nikam Emertonam ir medību namiņš. Astotais postenis to pastāvīgi uzmanīja. Šodien, lidojot tam pāri ar aerokāru, leitnants reģistrēja vāju infrasarkano starojumu, it kā iekšā būtu kādi cilvēki. Nolaidies, viņš mājā atrada Volleru un Fuentesu. Viņus aizveda uz posteni, un tur zem melu detektora viņi atzinās, ka Emerts viņiem iedevis medību namiņa atslēgu. Licis viņiem tur paslēpties un nākt ārā tikai pēc tiesas procesa beigām. Viņi arī apstiprināja, ka Emerts viltojis visus faktus. Tas gan neesot bijis viens no Vollera personīgā ģēnija uzplaiksnījumiem, taču tas tomēr ievērojami papildinājis viņa bankas kontu. Viņi tiks atgādāti rīt no rīta.

- Tas ir lieliski, pulkvedi! Jaunumu dienests par to jau zina?

- Nē. Pirms mēs to paziņojam, mēs vēlamies viņus nopratināt Melloriportā un ierakstīt viņu paziņojumus. Ja mēs to nedarīsim, kāds  varētu viņiem aizbāzt muti.

Tieši šis apstāklis uztrauca Maksu. Viņš to pieminēja Fērgusonam, kurš atbildei pamāja ar galvu. Viņš brīdi vilcinājās, tad teica:

- Maks, kā tev patīk situācija Melloriportā? Lai es nolādēts, ja man tā patīk.

- Ko jūs ar to domājat?

- Pilsētā ir pārāk daudz svešinieku, - sacīja Ians Fergusons.

— Visi svešinieki ir spēcīgi jauni cilvēki vecumā no divdesmit līdz trīsdesmit gadiem. Viņi staigā pa pāriem un nelielās grupās. Un katru reizi, kad pievēršu tiem uzmanību, šķiet, ka viņu ir arvien vairāk.

- Ian, tie ir planētas jaunieši. Kad sāksies tiesas process, pilsētā būs vēl vairāk cilvēku...

- Nē, Maks. Tie nav dīkdieņi, kuri ir ieradušies palūkoties tiesā. Mēs abi zinām, kā viņi izskatās. Atceraties, kas notika, kad tika tiesāti brāļi Gaujas? Viņi neuzjautrinās, viņi nesāk kautiņus un nesagādā nepatikšanas bāros. Šīs grupas ir klusas un nemanāmas, it kā gaidītu kādu pavēli.

- Iefiltrēšanās, - velns parāvis, - viņš pats to pateica pirmais, - tie uztrauc arī Viktoru Grego.

- Es to zinu, Maks. Viktors Grego, tāpat kā stepes vērsis, nav bīstams, kamēr nav nobijies. Un pret šiem ļaudīm mēs varam izturēt tik ilgi, cik pinte džina velna bērēs.

— Vēlaties nospiest pogu un izraisīt paniku?

Pulkvedis sarauca pieri.

- Es negribu to. Ja es to izdarīšu, viedoklis, kas par mani ir izveidojies uz Zemes, var mainīties. Mēģināsim iztikt bez tā. Es veikšu vēl vienu pārbaudi.

***

Gerds van Ribiks nolika uz galda sakrautos papīrus, aizsmēķēja cigareti un sāka jaukt sev kokteili.

- Pūkainīši ir saprātīga suga, - viņš teica. - Viņi spriež loģiski gan deduktīvi, gan induktīvi. Viņi mācās, eksperimentē, analizē un sadarbojas. Viņi formulē vispārīgus principus un atsaucas uz raksturīgiem piemēriem. Viņi plāno savu darbību iepriekš. Viņi rada artefaktus. Viņi spēj simbolizēt, izteikt idejas simboliskā formā un veidot simbolus, izmantojot abstraktas objektu formas.

Viņi ir radītāji un viņiem ir skaistuma izjūta, viņš turpināja. — Neko nedarot, viņiem sāk palikt garlaicīgi un tajā pašā laikā patīk darbs un prieks no dažu problēmu risināšanas. Viņi svinīgi apglabā mirušos un kopā ar viņiem apglabā viņu ieročus.

Viņš izpūta dūmu gredzenu un nogaršoja sajaukto kokteili.

— Bez visa tā viņi nodarbojas ar galdniecību, pūš policijas svilpes, izgatavo instrumentus, lai medītu un pārcirstu sauszemes garneles, ko viņi ēd, un montē molekulāro modeļu lodīšu un nūjiņu struktūras. Skaidrs, ka tās ir saprātīgas būtnes. Bet, lūdzu, nelieciet man definēt saprātu, jo tas ir Dieva nosodīts uzdevums. Es to nevaru!

- Es domāju, ka jūs rīkojaties pareizi, - Džeks teica.

- Nē, tas nav pareizi. Es gribu pilnīgu skaidrību.

- Neuztraucieties, Gerd, - sacīja Guss Branhards. — Leslijs Kumbess tiesā iesniegs izcilu saprāta definīciju. Un mēs izmantosim to.

14. nodaļa

Kā vienmēr, Frederiks un Klodeta Pendervisi kopā nolaidās kempingā, un, kā vienmēr, Klodeta apstājās un, noplūkusi ziedu, piesprauda to pie krūtīm.

— Pūkainīši tiesā būs? — viņa jautāja.

- Jā, būs. Šorīt par to vēl nezināju, bet tā būs vienkārša formalitāte, - viņa sejā parādījās pussmaida, pusneapmierinātības izteiksme. - Es nevaru izdomāt, vai uzskatīt viņus par lieciniekiem vai par lietiskajiem pierādījumiem. Jebkurā gadījumā sākumā es viņus neizsaukšu. No otras puses, Kumbess vai Branhards varētu man pārmest neobjektivitāti.

- Es gribu viņus redzēt. Protams, es viņus esmu redzējusi ekrānā, bet tagad gribētu redzēt, kādi viņi ir patiesībā.

– O, Klodet, tu jau sen neesi bijusi ne uz vienu tiesas prāvu. Nu labi, ja viņus piegādās šodien, piezvanīšu. Ļaunprātīgi izmantojot savu dienesta stāvokli, es pat mēģināšu noorganizēt, lai tu varētu viņus apskatīt ārpus tiesas zāles. ceru, tev patiks?

Viņai patika. Klodetai bija neparastas spējas apbrīnot līdzīgas lietas. Viņi saskūpstījās, un viņš devās uz aerokāru. Šoferis pakalpīgi atvēra durvis, un tiesnesis apsēdās savā vietā. Kad mašīna pacēlās gaisā, viņš atskatījās. Viņa joprojām stāvēja stāvlaukuma malā un skatījās kā viņš aizlido.

Viņam nešķita gluži droši ņemt viņu līdzi. Makss Feins bija brīdinājis no iespējamām nepatikšanām, un Ians Fergusons arī, bet neviens no viņiem nekad nebija izteicis nepamatotus brīdinājumus. Kad kārs sāka nolaisties uz Centrālās tiesas ēkas jumta, viņš pamanīja automātu stobru un apsargu tērauda ķiveru spīguļošanu. Visi parasti bija bruņoti ar pistolēm. Izkāpis no kāra, pamanīja, ka arī formas tērpi zilāki nekā policistiem. Īsi zābaki un sarkani lampasi uz šortiem. Tie bija Zilie Kosmodesantnieki. Tātad Ians Fergusons tomēr bija nospiedis pogu. Klodeta šeit varētu justies drošāk nekā mājās, viņš nodomāja.

Viņam pretī piecēlās seržants un divi viņa vīri. Seržants pieskārās savas ķiveres vizierim, ar ko neskaidri atgādināja desantnieku salūtu.

- Tiesnesis Penderviss? Labrīt, ser.

- Labrīt, seržant. Kāpēc tiesas namu apsargā Desanta Federācija?

- Aizsardzība, ser. Komandora Napjera pavēle. Policijas priekšnieka Feina vīri apsargā apakšējo klāju. Desantnieku kapteinis Nasagara un militārais kapteinis Grībenfelds gaida jūs jūsu kabinetā.

Kad viņš iegāja liftā, redzeslokā parādījās liels Zaratuštras kompānijas aerokārs. Seržants ātri pagriezās, pasauca savus vīrus un devās tam pretī.

Gribētos zināt, ko par šiem desantniekiem domā Leslijs Kumbess.

Oficieriem, kas sēdēja Pendervisa kabinetā, pie portupejām bija ieroči. Kopā ar viņiem bija Makss Feins. Viņi piecēlās, lai sveicinātu tiesnesi, un, kad viņš piesēda pie sava galda, atkal apsēdās. Viņš uzdeva viņiem dažus jautājumus, uz kuriem atbildes jau bija saņēmis no seržanta.

- Jūsu Godība, pagājušajā naktī pulkvedis Fergusons izsauca komandoru Napjeru un lūdza bruņotu palīdzību, - sacīja oficieris melnā kosmisko spēku uniformā. – Viņam radās aizdomas, ka pilsētā notiek iefiltrēšanās. Te nu, Jūsu Godība, viņam izrādījās pilnīga taisnība. Trešdienas pēcpusdienā Nasagaras kosmisko spēku kapteinis Nasagara sāka Infiltrācijas spēku ievadīšanu. Tas bija jāizdara pirms rezidences ieņemšanas. Tagad tas ir izdarīts, tur atrodas komandors Napjers.  Par virkni dienesta pārkāpumu un nepamatotu kriminālvajāšanas uzsākšanu arestēti ģenerālpārstāvis Emerts un galvenais prokurors O'Braiens. Bet jums viņi nebūs jātiesā. Viņi tiks nosūtīti tiesai uz Zemi.

– Tātad komandors Napjers izsludinājis komendanta stundu?

– Līdz pēdējai tiesas dienai viņš visu kontrolēs personīgi. Gribam noskaidrot, cik likumīga bijusi administrācijas rīcība.

– Bet tādā gadījumā jūs pats traucēsiet izmeklēšanu.

- Viss atkarīgs no apstākļiem, Jūsu Godība. Mēs, protams, tajā piedalīsimies, - viņš nogaidoši paskatījās uz tiesnesi.

— Jūs nepārcēlāt tiesas sākumu? Tātad, man ir laiks jums visu paskaidrot.

Makss Feins sirsnīgi sagaidīja viņus pie tiesas sēžu zāles durvīm. Tad viņš pamanīja Džeku ar mazuli uz pleca, un pār viņa seju pārslīdēja šaubu ēna.

- Es par viņu nezināju, Džek. Neesmu pārliecināts, ka viņš tiks ielaists tiesas zālē.

- Muļķības! — Guss Branhards attrauca. - Es pieļauju, ka viņš ir gan nesaprātīgs bērns, gan nekompetents aborigēns, taču viņš ir vienīgais dzīvais noslepkavotās mātītes, sauktas par Zeltīti, ģimenes loceklis. Tas viņam dod pilnīgi nenoliedzamas tiesības būt klāt tiesas procesā.

– Šīs tiesības būs spēkā līdz brīdim, kamēr viņš kādam neuzsēdīsies uz galvas. Gus, jūs un Džeks sēdēsiet tur, bet Bens un Gerds ieņems vietas uz liecinieku soliem.

Līdz sēdes sākumam vēl bija palikusi pusstunda, taču visas sekretāru vietas un balkoni bija skatītāju aizņemti. Piesēdētāju ložu, pa kreisi no tiesnešiem, ieņēma militārās kosmiskās flotes un Zilā desanta oficieri. Acīmredzot piesēdētāju lomu viņi bija rezervējuši sev. Preses loža, bija līdz galam piebāzta ar dažādiem filmēšanas un fotokameru objektīviem, kā arī skaņas ierakstīšanas aparatūru.

Mazulis ar interesi paskatījās uz lielo ekrānu aiz tiesnešu krēsliem, pagaidām tika rādīta tiesas zāle. Izskatījās, ka klātesošo priekšā stāv liels spogulis. Mazulis ieraudzīja ekrānā sevi un satraukti pamāja. Šajā brīdī pie durvīm, pa kurām viņi bija iegājuši, iestājās pauze, un tad parādījās Leslijs Kumbess, viņam sekoja Ernsts Meilins un divi asistenti – Rūta Ortere, Juaņs Džimenzs un... Leonards Kellogs. Pēdējo reizi Džeks Kellogu bija redzējis Džordža Lanta policijas iecirknī. Tur viņš tika sabintēts un ietērpts svešos mokasīnos, jo viņam tika konfiscētas ar Zeltītes asinīm notraipītās kurpes kā pierādījums.

Kumbess paskatījās uz galdu, pie kura sēdēja Džeks un Branhards, pamanīja Mazuli, kurš sveicinājās ar savu attēlu uz ekrāna, un ar sašutumu pagriezās pret Feinu. Atbildei, tas tikai papurināja galvu. Kumbess atkal protestēja, taču, saņēmis atbildi, paraustīja plecus un pieveda Kellogu pie viņiem rezervētā galda.

Parādījās Penderviss un vēl divi tiesneši. Pa labi no Pendervisa apsēdās neliels vīrietis ar apaļu seju, bet pa kreisi — garš, slaids vīrietis ar sirmiem matiem un melnām ūsām. Sākās Tiesas sēde. Tika nolasītas abas apsūdzības, un pēc tam tiesā vērsās Branhards kā Kelloga prokurors:

— ….būtne, kas pazīstama kā Zeltīte… saprātīgs saprātīgas sugas loceklis… Leonarda Kelloga apzināta, iepriekš plānota rīcība… cietsirdīga un provokatīva slepkavība…

Viņš atkāpās, apsēdās, pacēla Mazuli un sāka viņu glāstīt, kamēr Leslijs Kumbess apsūdzēja Džeku Heloveju uzbrukumā iepriekšminētajam Leonardam Kellogam un viņa nežēlīgā piekaušanā, kā arī tīšā Kurta Borča nošaušanā.

- Labi, džentelmeņi. Es domāju, ka mēs varam sākt uzklausīt lieciniekus, sacīja Galvenais Tiesnesis. — Ar ko sāksim?

Guss pasniedza Mazuli Džekam un pagājās uz priekšu. Arī Kumbess pagāja uz priekšu.

- Jūsu Godība, šīs tiesas sēdes mērķis ir noskaidrot, vai Zaratuštras Heloveja pūkaino pūkainīšu suga ir saprātīgas sugas pārstāvji, - sacīja Guss. — Tomēr, pirms mēs izskatām šo jautājumu, mums precīzi jānoskaidro, kas notika Džeka Heloveja nometnē Aukstā Strauta ielejā atomu laikmeta 654. gadā. Noskaidrosim to un pāriesim pie jautājuma, vai iepriekšminētā Zeltīte ir vai nav saprātīga būtne.

- Piekrītu,- Kumbess mierīgi paziņoja. - domāju, ka mistera Branharda priekšlikums saīsinās tiesas procesu.

— Mister Kumbes, jūs varat izdomāt kādu definīciju, kas varētu mums palīdzēt noteikt, vai Zeltīte ir saprātīga būtne vai nav?

Kumbess, nolēmis, ka šeit nav lamatu, piekrita. Policijas priekšnieka pārstāvis lūdza lieciniekus sagatavoties, kaut ko pieregulēja un atgāzās krēslā. Uz paaugstinājuma aiz viņa muguras lēnām iedegās spilgti zilu gaismu izstarojoša bumba. Tika minēts Džordža Lanta vārds. Leitnants ieņēma savu vietu. Viņa ķermenim tika piestiprināti elektrodi, un galvā tika uzlikta spilgta ķivere.

Kamēr viņš atbildēja uz tradicionālajiem jautājumiem, bumba palika mierīga un zila. Tad Kumbess un Branhards sāka savā starpā apspriesties, un iestājās pauze. Beidzot Branhards pameta uz augšu pussola sudraba monētu, noķēra to un parādīja Kumbesam.

— cipars, — Kumbess sacīja, un Branhards pieklājīgi paklanījies atkāpās.

— Sakiet, leitnant Lant, — Kumbess iesāka, — kad jūs ieradāties Heloveja nometnē, ko jūs tur ieraudzījāt?

- Divus mirušus cilvēkus, - sacīja Lants. — Pirmajam cilvēkam no Zemes bija iešauts krūtīs, bet otrajam, Pūkainītei, bija salauzti kauli un viņa bija samīdīta līdz nāvei.

- Jūsu Godība! — iesaucās Kumbess. - Es protestēju pret šādu liecinieka atbildes formulējumu, to nevajadzētu ieprotokolēt šādā formā. Liecinieks nevar atsaukties uz pūkainīšiem kā uz "cilvēkiem".

— Jūsu Godība, — Branhards sacīja, — mistera Kumbesa iebildums nav pamatots. Šādos apstākļos noliegt, ka pūkainīši ir "cilvēki", ir tas pats, kas pateikt, ka viņi ir nesaprātīgi dzīvnieki.

Šis strīds ilga vairākas minūtes. Džeks bez domāšanas sāka kaut ko zīmēt savā piezīmju lapiņā. Mazulis paņēma zīmuli ar abām rokām un arī sāka zīmēt. Viņa zīmējumi bija nedaudz līdzīgi mezgliem, kurus viņš mācījās sasiet. Galu galā tiesa nolēma, ka liecinieks var runāt atbilstoši saviem ieskatiem. Lantam tika lūgts pastāstīt, kāpēc viņš ieradies Heloveja nometnē, ko viņš tur atradis, ko teicis un ko darījis. No vienas puses, Kumbess un Branhards atkal sastrīdējās par atšķirību starp pierādījumiem balstītiem uz baumu pamata un APSTĀKĻIEM SAISTĪTIEM AR FAKTU, PAR STRĪDĪGĀ JAUTĀJUMA PROBLĒMU. Kad tas bija beidzies, Kumbess teica:

– Man vairs nav jautājumu.

— Leitnant, atbildot uz Džeka Heloveja paziņojumu, jūs arestējāt Leonardu Kellogu. Kā es saprotu, jūs uzskatījāt šo paziņojumu par spēkā esošu dokumentu?

- Jā, ser. Es uzskatu, ka Leonards Kellogs nogalināja saprātīgu būtni. Tikai saprātīgas būtnes apglabā savus mirušos.

Pēc tam liecināja Ahmeds Hadra, divi policisti, kas ieradās ar otro aerokāru, un tiesu medicīnas eksperts, kurš bija klāt notikuma vietas apskatē. Branhards izsauca Rūtu Orteri. Pēc Kumbesa nenozīmīgiem iebildumiem viņai tika dota iespēja pastāstīt par Zeltītes slepkavību, Kelloga piekaušanu un Borča nošaušanu. Kad viņa beidza liecināt, tiesnesis piecēlās un uzsita ar āmuriņu.

- Uzskatu, ka šī liecība ir pietiekama, lai konstatētu faktu, ka apsūdzētais Leonards Kellogs patiešām piekāva un samīdīja līdz nāvei Zeltīti un ka Zemes cilvēku, kas pazīstams kā Kurts Borčs, patiešām nošāva Džeks Helovejs. Tagad mēs varam aplūkot abas šīs slepkavības. Tagad ir vienpadsmit četrdesmit. Pirms nākamās sēdes sākuma mums ir jāveic dažas izmaiņas sēžu zālē... Jā, mister Branhard?

— Jūsu Godība, tiesā ir pārstāvēts tikai viens sugas Heloveja Zaratuštras Pūkainais Pūkainītis pārstāvis. Viņš ir nepilngadīgs un kā liecinieks nav juridiska persona.

– Viņš paņēma Mazuli un pacēla viņu uz augšu. - Ja mēs uzdodam jautājumu par šīs sugas saprātu, es domāju, ka nebūtu lieki aizsūtīt pakaļ Mellorija viesnīcā palikušajiem pūkainīšiem.

- Labi, mister Branhard, - Penderviss piekrita. – Protams, Pūkainīši tiesā būs vajadzīgi, bet mēs šodien viņus šeit nepieaicināsim. Mums viņi šodien nebūs vajadzīgi. Kas vēl? – Viņš uzsita ar āmuriņu. — Tiesa izsludina pārtraukumu līdz pulksten četrpadsmitiem.

* * *

Sēžu zālē tika veiktas izmaiņas. Pirmās četras rindas tika pārvietotas atpakaļ un atdalītas no zāles ar žogu. Liecinieku krēsls, kas stāvēja nedaudz sānis, tika pārvietots uz vidu un novietots tieši tiesnešu galda priekšā. Tika ienesti vairāki galdi un novietoti abās pusēs liecinieku krēslam. Tie, kas sēdēja pie šiem galdiem, vienlaikus varēja redzēt tiesnešu sejas un uz ekrāna vērot visu, kas notiek zālē. Melu detektora ekrānu tagad varēja redzēt arī krēslā sēdošais liecinieks.

Ienāca Guss Branhards un Džeks. Guss paskatījās apkārt un klusi nolamājās.

– Nav brīnums, ka mums iedeva divas atpūtas stundas. Gribētu zināt, kam tas viss domāts. – Tad viņš ātri pasmaidīja.

— Paskatieties uz Kumbesu: arī viņam tas nepatīk.

Pie viņiem pienāca pārstāvis ar sēžu zāles plānu.

— Mister Branhard un jūs, mister Helovej, sēdieties šeit pie šī galda, — viņš norādīja uz galdu, kas novietots atsevišķi no pārējiem, tieši pretī tiesnešiem. - Bet doktoru Reinsfordu un doktoru van Ribiku, lūdzu, uz šo pusi.

Skaļrunis virs viņu galvām raidīja divus asus svilpienus un pateica:

- Uzmanību! Uzmanību! Tiesas sēde sāksies pēc piecām minūtēm.

Brannhardam pacēlās galva, un Džeks sekoja viņa skatienam. Cilvēks, kurš izteica paziņojumu, valkāja kosmisko spēku oficiera mundieri.

- Ko, pie velna, tas nozīmē? — Branhards jautāja. — Vai tad te ir militārās kosmosa flotes tribunāls?

- Es arī gribētu to zināt, mister Branhard, - sacīja priekšsēdētājs. – Ziniet, viņi ir okupējuši visu planētu.

- Varbūt mums ir paveicies, Gus. Esmu dzirdējis, ka, ja esi nevainīgs, labāk lietu iztiesāt tribunālā, bet, ja esi vainīgs, tad civiltiesā.

Viņš redzēja Lesliju Kumbesu un Leonardu Kellogu sēžam pie līdzīga galda pretējā pusē. Acīmredzot Kumbess jau zināja, kas notiek. Sēdvietu izkārtojumā bija kaut kas dīvains, jo liecinieki ložā bija sarindoti kārtībā: Rūta Ortere, Gerds van Ribiks, Ernsts Meilins, Bens Reinsfords un Juaņs Džimenzs. Guss paskatījās uz balkonu.

- Varu derēt, ka to pamanīja visi planētas juristi, - viņš teica. - Oho-ho! Džek,  redzat sirmo sievieti zilajā kleitā? Tā ir galvenā tiesneša sieva. Šogad viņa šeit parādās pirmo reizi.

- Uzmanību! Uzmanību! Uzmanību! Piecelties! Sākas Goda Tiesas Sēde!

Iespējams, palīgam tika dots īsi norādījumi par frazeoloģiju tiesas procesa vadīšanā. Džeks piecēlās, turot rokās Mazuli, kad ienāca un ieņēma vietas trīs tiesneši. Tiklīdz viņi apsēdās, Galvenais Tiesnesis ātri uzsita ar savu āmuriņu.

— Lai novērstu pēkšņus iebildumu plūdus, es gribu paziņot, ka visa šī reorganizācija ir tikai īslaicīga, un tad visa pārējā procedūra noritēs kā parasti. Mēs tagad netiesāsim ne Džeku Heloveju, ne Leonardu Kellogu. Atlikušo šīs dienas daļu un, baidos, vēl vairākas turpmākās dienas, mēs veltīsim Heloveja Zaratuštras Pūkaino Pūkainīšu domāšanas līmeņa noteikšanai.

Šim nolūkam uz laiku esam atteikušies no tradicionālās tiesas procesa. Mēs izsauksim lieciniekus. Kā ierasts, viņi liecinās zem melu detektora. Mums būs vispārīgas debates, kurās var tieši piedalīties visi, kas sēž pie šiem galdiem. Es un mani kolēģi vadīsim. Tā kā mēs nevaram klausīties vairākus strīdniekus vienlaikus, tam, kurš vēlas runāt, ir jādod zīme. Es ceru, ka šādā veidā mums izdosies veikt auglīgu diskusiju.

Jūs visi esat pamanījuši Kserksas kosmosa flotes bāzes virsnieku klātbūtni. Es domāju, ka visi esat dzirdējuši, ka komandors Napjers ir pārņēmis kontroli pār civilo valdību. Kapteini Grībenfeld, lūdzu, piecelieties, lai visi jūs redzētu. Es dodu viņam tiesības nopratināt lieciniekus un, ja viņš uzskatīs par nepieciešamu, deleģēt šīs tiesības saviem oficieriem. Šīs tiesības var deleģēt arī misters Kumbess un misters Branhards.

Kumbess nekavējoties piecēlās.

— Jūsu Godība, tā kā mēs apspriežam saprātīguma jautājumu, vispirms ir jāpieņem pieņemama saprātīguma definīcija. Es savukārt gribētu zināt, kādu definīciju izmantos mūsu pretinieki, apsūdzot Kellogu un aizstāvot Heloveju.

Tātad, tā. Viņi vēlas, lai mēs noteiktu saprāta definīciju. Gerds van Ribiks bija vīlies, Ernsts Meilins smējās. Tomēr Guss Branhards bija apmierināts.

- Džek, arī viņi, tāpat kā mēs, nav sagatavojuši nekādu definīciju, - viņš čukstēja.

Kapteinis Gribenfelds, kurš jau bija paguvis apsēsties, atkal piecēlās kājās.

- Jūsu Godība, mēs Kserksas militārajā bāzē pēdējo mēnesi esam strādājuši pie šīs pašas problēmas. Mums ir zināma interese par šīs planētas klasifikācijas noteikšanu un šķiet, ka šis strīdīgais jautājums par saprātīgumu, iespējams, neparādīsies pēdējo reizi. Uzskatu, Jūsu Godība, ka mēs esam nonākuši tuvu šī jautājuma atrisināšanai un esam izstrādājuši definīciju. Tomēr, pirms mēs sākam to apspriest, es vēlos parādīt vienu lietu, kas var palīdzēt izprast šo sarežģīto jautājumu.

- Kapteinis Gribenfelds jau ir apspriedis šo jautājumu ar mani un saņēmis manu apstiprinājumu, - sacīja Galvenais Tiesnesis. - Lūdzu, kaptein.

Grībenfelds pamāja ar galvu, un policijas priekšnieka pārstāvis atvēra durvis. Ienāca divi Kosmosa flotes karavīri. Viņi nesa rokās pakas. Viens no viņiem devās pie tiesas galda, otrs apstaigāja galdus priekšā, izdalot visiem mazus dzirdes aparātus ar elektriskajām baterijām.

- Lūdzu, uzlieciet ierīci uz ausīm un ieslēdziet to, - viņš teica. - Paldies.

Mazulis paraustīja Džeku. Džeks uzvilka ierīci un ieslēdza to. Tūlīt viņa ausis sasniedza klusa, smalka balstiņa, skaņa, ko viņš nekad agrāk nebija dzirdējis. Mazulis teica:

- Hi-inta, sa-va'aka, igga sa ginda?

- Velns ar ārā, Gus, viņš runā!

- Jā, es arī dzirdu. Kā tas iespējams?

- Ultraskaņa... Ak Dievs, kāpēc mēs par to nepadomājām iepriekš?

Viņš izslēdza ierīci. Mazulis teica:

- Uiiiik?

Viņš to ieslēdza atkal. Mazulis teica:

- Kak-ina za zaiva.

- Nē, Mazulīt. Tētis Džeks tevi nesaprot. Bet mēs esam šausmīgi pacietīgi un iemācīsimies jūsu valodu.

- Papi-i Džeks! — iesaucās Mazulis. - Ma-azu-liis za-hinga, papi Džek za zag ga hi izza!

— Uikstēšana, ko mēs dzirdam, ir tikai to reproducēto frekvenču apakšējā josla. Varu derēt, ka mēs arī varam radīt skaņas, kuras viņi nedzird.

– Protams, bet viņš izrunāja savu vārdu un jūsējo.

— Mister Branhard, mister Helovej, — tiesnesis Penderviss sacīja, — varbūt jūs, būtu tik laipni, pārtrauktu savu diskusiju un pievērstu mums uzmanību? Vai visi ir saņēmuši dzirdes aparātus un tos ieslēguši? Brīnišķīgi. Ienesiet, kaptein.

Saņēmis signālu, palīgs piecēlās, izgāja no telpas un atgriezās kopā ar palīgu grupu, kas nesa sešus pūkainīšus. Viņi tos nosēdināja atklātā vietā starp tiesu un galdiem un atgriezās vietās. Pūkainīši saspiedās kopā un izbrīnīti skatījās apkārt. Bet Džeks skatījās uz viņiem ar izbrīnu un neizpratni. Tie bija Mazais Pūkainītis, Māmiņa-Pūkainīte, Maiks, Maizija, Ko-Ko un Pelnrušķīte. Mazulis kaut ko iekliedzās un nolēca no galda. Māmiņa nodrebēja, pagriezās un apskāva viņu. Tad pūkainīši ieraudzīja Džeku un skaļi iekliedzās:

- Pa-pii Džek! Papi-i Džek!

Viņš neapzināti piecēlās kājās un izgāja pretī. Nākamajā mirklī, ko viņš saprata, viņš sēdēja uz grīdas kopā ar ģimeni, kuri viņu apskāva un priecīgi uikstēja. Viņš blāvi dzirdēja āmuriņa sitienu un Galvenā Tiesneša Pendervisa balsi:

— Tiesa tiek pārtraukta uz desmit minūtēm!

Šajā mirklī pie viņiem pienāca Guss. Paņēmuši pūkainīšus, viņi aiznesa tos pie sava galda.

Pūkainīši, kustoties, klupa un streipuļoja, un uz brīdi tas Džeku nobiedēja, bet tad viņš saprata, ka viņi nav ne slimi, ne apreibināti. Viņi vienkārši ilgu laiku bija pavadījuši vājas gravitācijas laukā un vēl nebija paspējuši pierast pie sava parastā smaguma. Tagad viņš zināja, kāpēc no tiem nekur nebija ne miņas. Džeks pamanīja, ka katram no viņiem pār plecu karājās neliela soma. Ak tu velns, kāpēc viņam pašam neienāca prātā kaut ko tādu viņiem izgatavot? Viņš norādīja uz viena Pūkainīša somu un jautājoši paskatījās uz viņu. Pūkainīši, atbildei, tūlīt sāka kaut ko ar entuziasmu pļāpāt un sāka atvērt savas somas un demonstrēt to saturu. Tur bija mazi nazīši, miniatūrie darbarīki un spilgtas krāsas plastmasas gabali, ko viņi kaut kur bija salasījuši. Mazais Pūkainītis parādīja sīku pīpīti, izgrebtu no cieta koka, un tabakas maisiņu, no kura viņš to piepildīja. Tad viņš izvilka mazas šķiltavas.

- Jūsu Godība! — Guss iesaucās. - Es saprotu, ka sēde ir pārtraukta, bet, lūdzu, paskatieties, ko dara Mazais Pūkainītis!

Mazais Pūkainītis noklikšķināja šķiltavu un, turot liesmu pie pīpes, izpūta dūmu mākoni.

Zāles otrā galā Leslijs Kumbess norija siekalas un aizvēra acis.

Pēc brīža tiesnesis Penderviss uzsita ar āmuriņu un paziņoja, ka sēde turpinās.

— Lēdijas un džentelmeņi, jūs visi redzējāt un dzirdējāt kapteiņa Grībenfelda demonstrēto. Jūs visi esat dzirdējuši, ka pūkainīši izdod skaņas, līdzīgas artikulētai valodai. Visi redzējāt, ka viens no Pūkainīšiem smēķē pīpi. Starp citu, tā kā smēķēšana tiesas zālē nav atļauta, šajā sēdē mēs izdarīsim izņēmumu priekš Pūkainīša. Pārējiem pūkainīšiem man ir lūgums: lūdzu, nejūtieties diskriminēti.

Kumbess pielēca no vietas un skrēja ap galdu, bet tad atcerējās, ka jaunie noteikumi aizliedz viņam to darīt.

— Jūsu Godība, šorīt es stingri iebildu, ka šādus terminus lieto liecinieki. Tagad es protestēju pret šādu terminu lietošanu tiesā. Es tiešām dzirdēju pūkainīšu izdotās skaņas. Tos var uzskatīt par vārdiem, bet es noliedzu, ka tie ir saprātīga valoda. Kas attiecas uz triku ar šķiltavām, garantēju, ka ne vēlāk kā trīs dienu laikā es to iemācīšu jebkuram zemes primātam vai Holha freinam.

Nekavējoties piecēlās Grībenfelds.

- Jūsu Godība, laikā, kamēr pūkainīši atradās Kserksas militārajā bāzē, mēs sastādījām vārdnīcu ar apmēram simts vārdiem, kuru nozīmi esam noskaidrojuši, un ļoti daudzus citus vārdus, kuru nozīmi mēs vēl nezinām. Mēs pat sākām sastādīt Pūkainīšu valodas gramatiku. Kas attiecas uz triku, Mazais Pūkainītis – viņš mums skaitījās otrais numurs – to neiemācījās, mūs vērojot. Mēs nemācījām viņam pīpēt, viņš to prata, pirms ieradās pie mums.

Grībenfelds joprojām runāja, kad Džeks piecēlās no sēdekļa. Tiklīdz kosmisko spēku kapteinis apklusa, viņš teica:

- Kapteini Grībenfeld, es vēlos pateikties jums un jūsu ļaudīm par rūpēm, ko esat izrādījis pūkainīšiem. Esmu tik priecīgs, ka iemācījāties sadzirdēt, ko viņi saka. Es pateicos jums par visu, ko darījāt viņu labā, bet kāpēc jūs man nepateicāt, ka viņi ir sveiki un veseli? Ziniet, pēdējā mēneša laikā es nevarēju atrast sev vietu.

– Es to zināju, mister Helovej. Ja tas jums var sniegt kādu mierinājumu, teikšu, ka mums bija ļoti žēl, bet mēs nevarējām riskēt sakompromitēt mūsu slepeno aģentu, kurš bija iekārtojies Kompānijas Zinātniskajā centrā. Tas bija viņš, kurš kontrabandas ceļā izveda pūkainīšus pēc viņu izbēgšanas. — Džeks paskatījās uz galdu istabas pretējā pusē. Kellogs sēdēja ar seju rokās un nemanīja, kas notiek zālē. Leslija Kumbesa labi trenētajā sejā bija šausmu izteiksme. — Laikā, kad jūs, mister Branhard, un policijas priekšnieks Feins saņēmāt orderi un devāties paņemt pūkainīšus, tie jau bija izvesti no Zinātnes centra un iesēdināti militārā kuģī, kas startēja uz Kserksu. Mēs neko nevarējām izdarīt, neatklājot savu aģentu. Tas ir viss, ko varu jums pateikt.

- Ļoti labi, kapteini Grībenfeld, - sacīja Galvenais Tiesnesis. — Es ceru, ka jūs iepazīstināsiet mūs ar jūsu Kserksas ļaužu veikto pētījumu liecībām. Vēl mēs  vēlamies noskaidrot, kur, kad un kā jūs tos paņēmāt.

- Labi, Jūsu Godība, ja jūs nosauksiet ceturto vārdu sarakstā, ko es jums iedevu, un atļausiet man iztaujāt šo personu, mēs to noteiksim.

Galvenais Tiesnesis paņēma papīru.

- Leitnante Rūta Ortere. Rezerve desmit, viņš nolasīja.

Džeks Helovejs paskatījās uz lielo ekrānu. Gerds van Ribiks, kurš bija centies ignorēt blakus sēdošās sievietes esamību, pagriezās un izbrīnā iepleta acis. Leslija Kumbesa sejā šausmu pilno izteiksmi nomainīja nāvīgs bālums un nekustīgums. Ernsts Meilins drebēja no neticības un dusmām. Bens Reinsfords viņam blakus izbrīnīti smīnēja. Tiklīdz Rūta nostājās tiesas priekšā, pūkainīši viņai veltīja ovācijas: viņi atcerējās un mīlēja viņu. Guss Branhards salika rokas un sacīja:

- Nu, Džek, tas jau ir par daudz!

Leitnante Rūta Ortere zem nemainīgi zilas bumbas stāstīja par to, kā viņa, Federācijas kosmisko spēku rezerves virsniece, tika nosūtīta izlūkošanas misijā, kā viņa nokļuva uz Zaratuštras un ieguva amatu Kompānijā.

— Kā parasts augsti kvalificēts psiholoģijas doktors strādāju Zinātniskajā nodaļā doktora Meilina vadībā. Turklāt es strādāju skolas departamentā un nepilngadīgo tiesā. Regulāri sūtīju ziņojumus komandierim Elsborgam, Kserksa izlūkdienesta priekšniekam.

Mani nosūtīja pārbaudīt, vai Zaratuštras Kompānija nepārkāpj statūtus vai federācijas likumus. Līdz pagājušā mēneša vidum iesniedzu rutīnas atskaites, kurās nebija konstatēts nekas nelikumīgs. Tad piecpadsmitā jūnija vakarā…

Tā bija diena, kad Bens nodeva kaseti Juaņam Džimenzam. Pēc tam viņa aprakstīja, kā tas nonāca viņas uzmanības lokā.

— Cik ātri vien iespējams, es nodevu ierakstus komandierim Elsborgam. Nākamajā naktī no doktora van Ribika aerobota sazinājos ar Kserksu un ziņoju par visu, ko uzzināju par pūkainīšiem. Pēc tam ziņoju, ka Leonards Kellogs ir saņēmis ieraksta kopiju un sazinājies ar Viktoru Grego. Saņēmis pavēli nepieļaut pūkainīšu atzīšanu par saprātīgām būtnēm un, ja nepieciešams, safabricēt dokumentus, kas pamatotu mistera Heloveja un doktora Reinsforda apsūdzēšanu zinātniskā mistifikācijā, Kellogs un Ernsts Meilins devās uz Beta kontinentu.

- Jūsu Godība, es iebilstu! — iesaucās Kumbess. – Tās ir tikai parastas tenkas!

- Līdzīgas "tenkas" ir minētas arī ziņojumos, ko saņēmām no citiem aģentiem, - sacīja kapteinis Grībenfelds.

- Jums būtu jāsaprot, ka viņa nav mūsu vienīgā aģente uz Zaratuštras. Mister Kumbes, ja es dzirdēšu vēl vienu iebildumu no jūsu puses pret šī virsnieka liecību, es lūgšu misteru Branhardu izsaukt uz tiesu Viktoru Grego un likt viņam sniegt liecību ar melu detektora pārbaudi.

- Kaptein,  misters Branhards būtu vairāk nekā priecīgs veikt šo pienākumu, - Guss skaļi un skaidri sacīja.

Kumbess ātri apsēdās.

- Labi, leitnante Ortere, tas ir ļoti interesanti, bet šobrīd mēs cenšamies noteikt, kā šie pūkainīši nokļuva kosmisko spēku kara flotes bāzē uz Kserksa, - sacīja apaļsejas tiesneša palīgs Ruizs.

- Jūsu Godība, es mēģināju iegūt šos pūkainīšus pie pirmās iespējas, - sacīja Rūta. — Piektdien pulksten divpadsmitos naktī no mistera Heloveja atņēma pūkainīšus un aizveda uz Melloriportu. Mohameds O'Braiens tos aizveda pie Juaņa Džimenza, pēc tam aizveda uz Zinātnes centru un ievietoja būros telpā aiz Džimenza kantora. Nākamajā rītā es viņus satiku, pavadīju ārā no ēkas un nogādāju pie komandiera Elborga, kurš, atlidojis no Kserksa, pārņēma pūkainīšu operāciju. Es jums nestāstīšu, kā man tas izdevās. Esmu Zemes federācijas bruņoto spēku virsnieks. Tiesa nevar likt federācijas virsniekam sniegt liecību, kas ietver militāro pienākumu pārkāpumu. Ik pa laikam ziņoju par Pūkainīšu domāšanas līmeņa mērīšanas darba gaitu, reizēm devu padomus. Daži no šiem padomiem bija balstīti uz idejām, ko izvirzīja doktors Meilins, taču es viņam pilnībā neuzticējos. Nojautu ko nelāgu.

Meilins gandrīz pilnībā neapzinājās notiekošo.

Piecēlās Branhards.

— Gribu pajautāt lieciniecei, vai viņa kaut ko zina par četriem Pūkainīšiem, kurus Džeks Helovejs atrada Paparžu ielejā?

- Jā. Tie ir mani Pūkainīši, un es par viņiem ļoti uztraucos. Es viņus nosaucu par Kompleksu, Sindromu, Ideju un Superegoismu.

- Tātad tie ir jūsu Pūkainīši, leitnante Ortere?

— Es rūpējos par viņiem un strādāju ar viņiem. Juaņs Džimenzs un daži mednieki viņus noķēra Beta kontinentā. Viņi tika turēti Centrālajā Ziemeļu fermā, kas bija iekārtota īpaši šim nolūkam. Es visu laiku biju kopā ar viņiem, un ar viņiem daudz laika pavadīja arī doktors Meilins. Bet pirmdienas vakarā misters Kumbess ieradās pēc viņiem. Viņš tos paņēma sev līdzi.

- Un jūs to misteram Kumbesam atļāvāt? — jautāja Guss Branhards.

- Leslijs Kumbess ir kompānijas advokāts. Viņš teica, ka Pūkainīši  nepieciešami Melloriportā. Bet nākamajā dienā uzzināju, kādam nolūkam viņi bija vajadzīgi. Viņi tika atbrīvoti cilvēku ķēdes priekšā, lai viņus nomedī. Kompānija cerēja ka viņi tiks nogalināti.

Viņa paskatījās uz Kumbesu. Ja viņas skatiens būtu lode, viņš jau būtu beigtāks par Kurtu Borču.

— Viņi upurēja četrus Pūkainīšus, lai atbalstītu stāstu par piekauto meiteni? — Branhards jautāja.

– Tas nebija upuris. Viņi gribēja atbrīvoties no šiem Pūkainīšiem, bet baidījās viņus nogalināt paši, jo nevēlējās nokļūt apsūdzēto krēslā blakus Leonardam Kellogam. Ikviens, sākot ar Ernstu Meilinu un beidzot ar apkalpojošo personālu, kas ar viņiem saskārās darba laikā, bija pārliecināts par viņu saprātīgumu. Mēs paši izmantojām dzirdes aparātus, es devu šo padomu, kad mani par to informēja no Kserksa. Pajautājiet Ernstam Meilinam par to pie melu detektora. Pajautājiet viņam arī par daudzajiem poliencefalogrāfiskajiem eksperimentiem.

— Nu ko, jūs uzzinājāt, ka Heloveja Pūkainīši ir nosūtīti uz Kserksu, — sacīja galvenais tiesnesis. -  Mēs noklausījāmies cilvēka, kurš kādu laiku strādāja ar viņiem, liecību. Tagad es gribu uzklausīt doktoru Meilinu.

Kumbess atkal pielēca kājās.

— Jūsu Godība, pirms mēs turpinām uzklausīt liecību, es vēlētos privāti pakonsultēties ar savu klientu.

- Mister Kumbes, absolūti neredzu iemeslu pārtraukt tiesas sēdi. Tai skaitā arī šim nolūkam. Kad šī sesija būs beigusies, jūs varēsiet apspriesties ar savu klientu, cik vien vēlaties, bet es varu jums dot garantiju, ka jums nekas vairāk nebūs jādara viņa vārdā. - Viņš viegli piesita ar āmuriņu un tad sacīja: - Doktor Meilin, lūdzu, piecelieties.

15. nodaļa

Izdzirdējis savu vārdu, Ernsts Meilins sarāvās, it kā censtos kļūt mazāk pamanāms. Viņš nevēlējās liecināt. Tagad viņam jāsēžas liecinieka krēslā, un viņam uzdos jautājumus. Viņš visu dienu baidījās no šī brīža. Viņš nespēs atbildēt patiesi uz šiem jautājumiem, un bumba ir virs viņa galvas...

Policijas priekšnieka pārstāvis pieskārās viņam pie pleca un aicināja stāties liecinieka vietā. Meilina kājas jutās kā vate. Viņam bija sajūta, ka zālē zem klātesošo vērīgajiem skatieniem jānoiet ne jau daži metri, bet daudzi kilometri. Beidzot viņš sasniedza krēslu un apsēdās. Viņam uzlika galvā ķiveri un pievienoja elektrodus. Viņam nebija jādod zvērestu teikt patiesību, visu patiesību un tikai patiesību, jo šinī gadījumā tas nebija vajadzīgs.

Kad melu detektors bija ieslēgts, viņš paskatījās uz lielo ekrānu aiz četriem tiesnešiem. Bumba virs viņa galvas bija apžilbinoši sarkanā krāsā. Zālē atskanēja smiekli, bet neviens klātesošais nezināja labāk par viņu, kāpēc tā. Viņa laboratorijā bija līdzīgi ekrāni, kas uzlaboja alfa un beta viļņus, ko izstaro smadzeņu garoza. Viņš sāka domāt par šiem vienmērīgi pulsējošajiem viļņiem, par elektromagnētiskajiem savienojumiem, kas pavada smadzeņu darbību. Sarkanā krāsa sāka izbalēt un bumba kļuva zila. Meilins vairs neapspieda savas domas, bet aizstāja tās ar citām, kas nebija nepatiesas. Ja vien viņš to varētu darīt visu laiku... Bet agri vai vēlu viņš to nespēs.

Kamēr viņš atbildēja uz tradicionālajiem jautājumiem, bumba palika absolūti zila. Uzskaitot savas publikācijas, visi pamanīja īsus sarkanas krāsas uzliesmojumus uz ekrāna. Tas notika, kad viņš nosauca darbu, ko bija paveikuši viņa studenti, bet tas tika publicēts ar viņa vārdu. Viņš jau bija par to aizmirsis, bet viņa sirdsapziņa nebija aizmirsusi.

- Doktor Meilin, - uzrunāja viens no tiesnešiem, - pastāstiet kā speciālists, kāda ir atšķirība starp saprātīgu un nesaprātīgu domāšanu.

- Spēja domāt apzināti, - viņš atbildēja. Bumba bija zila.

— Jūs ar to gribat teikt, ka nesaprātīgs dzīvnieks nedomā vai vienkārši to neapzinās?

– Ne viens, ne otrs. Jebkura dzīvības forma ar centrālo nervu sistēmu var apzināties savu eksistenci un apkārtējo vidi. Es gribēju teikt, ka saprātīga būtne domā apzināti un zina, ko tā domā.

Tā bija droša tēma. Viņš runāja par visādiem stimuliem, reakcijām un nosacītajiem refleksiem. Viņš atgriezās pirmajā pirmsatomu laikmetā, pie Pavlova, Korzuboki, Freida. Ja tā turpināsies, bumba nekad nekļūs sarkana.

— Nesaprātīgs dzīvnieks apzinās tikai to, ko apziņa tieši parāda, un reaģē automātiski. Tas apzinās un sapratīs notiekošo aptuveni šādi: tas ir labi, šī sajūta ir nepatīkama, tas ir seksuāls apmierinājums, tās ir briesmas. No otras puses, tie, kas domā saprātīgi, apzināti domā par visiem šiem sensorajiem stimuliem, veidojot loģiskās ķēdes. Man uz rakstāmgalda ir strukturāls diferenciālis, ja man to atnesīs...

- Nieki vien, doktor Meilin. Kad mēs sāksim apspriest, jūs parādīsiet visu, ko uzskatīsiet par nepieciešamu. Tagad mēs vēlamies, lai jūs runātu vispārīgi.

- Labi. Saprātīgu domu var vispārināt. Nesaprātīgam dzīvniekam katrs jauns eksperiments ir vai nu pilnīgi jauns, vai arī saistīts ar kaut ko jau zināmu. Trusis bēgs no suņa, jo viņa atmiņā ir kāds cits suns, kas viņu dzenāja. Putnu piesaista ābols, jo katrs ābols ir kaut kas, ko var knābāt. Saprātīga būtne domātu: "Šie sarkanie priekšmeti ir āboli, tie ir ēdami un garšīgi." Tā dažādām ābolu šķirnēm dos dažādus nosaukumus. Tas novedīs pie abstraktu ideju veidošanās. Piemēram, ideja par "augļiem" atšķiras no idejas par "dārzeņiem".

Bumba joprojām bija zila. Tiesneši gaidīja, un viņš turpināja:

— Abstraktu ideju veidošanās neizbēgami noved pie to simbolizēšanas, kas ļauj raksturot objektu, to neredzot. Saprātīga būtne simbolizē, tā spēj nodot savu domu citai būtnei simboliskā formā.

— Piemēram, "Pap-ii Džek"? — jautāja tiesnesis ar melnajām ūsām.

Bumba nomirkšķināja sarkanā krāsā.

- Jūsu Godība, es nevaru ņemt vērā vārdus, kas izrunāti nejauši vai iegaumēti. Pūkainīši vienkārši saistīja šīs skaņas ar cilvēkiem un iemācījās tās. Viņi tās izmantoja kā signālu, nevis kā simbolu.

Bumba kļuva ugunīgi sarkana. Galvenais Tiesnesis uzsita ar āmuriņu.

- Doktor Meilin! Ikviens cilvēks uz šīs planētas zina, ka nav iespējams zem melu detektora samelot. Neviens pat nemēģināja samelot, kāpēc jūs domājāt, ka varēsiet to izdarīt? Es pārfrāzēšu jautājumu un ceru, ka atbildēsiet patiesi. Ja jūs to nedarīsiet, es jūs sākšu nicināt. Jūs domājat, ka tad, kad pūkainīši kliedza "Pappiii Džek", šis termins viņiem bija mistera Heloveja simbols vai nē?

Viņš nedrīkst teikt patiesību. Pūkainīšiem jāpaliek maziem, nesaprātīgiem dzīvniekiem.

Bet viņš pats tā nedomāja. Viņš to zināja labāk nekā jebkurš cits.

- Jā, Jūsu Godība. Termins "Papii Džek" viņu atmiņā simbolizē misteru Heloveju.

Viņš paskatījās uz bumbu. No sarkanas tā kļuva ceriņrozā, tad violeta un visbeidzot tīri zila.

- Tātad Pūkainīši domā apzināti, doktor Meilin? - Penderviss jautāja.

- Jā. Fakts, ka viņi izmanto burtiskus simbolus, par to pārliecina pat bez citiem pierādījumiem un kalpo kā izteiksmīgāks pierādījums nekā visi pārējie. Domāšanas procesa attēli, ko ieguvām encefalogrāfā, ir ļoti līdzīgi desmit līdz divpadsmit gadus vecu bērnu encefalogrammām. Viņi arī ir ziņkārīgi un mīl risināt mīklas. Vienmēr izdomā kādas problēmas, meklē tehniskos darbus, runā un, ņemot piemēru no cilvēka, mazgā rokas un sien mezglus.

Bumba bija debeszila. Meilins mēģināja melot, bet tagad viņš vienkārši pateica visu patiesību, ko domāja.

Leonards Kellogs nolaida galvu un aizsedza seju ar rokām. Nelaimes gāzās pār viņu kā ūdenskritums.

"ES ESMU SLEPKAVA, ES NOGALINĀJU SAPRĀTĪGU BŪTNI. JOCĪGU, MAZU, PŪKAINI APSPALVOTU ZVĒRIŅU, BET VIŅŠ BIJA SAPRĀTĪGA BŪTNE UN ES TO ZINĀJU, KAD VIŅU NOSLEPKAVOJU. ES TO ZINĀJU, KAD MEŽA MALĀ IERAUDZĪJU MAZO AKMENS KAPU KOPIŅU. TAGAD VIŅI NOSĒDINĀS MANI ŠAJĀ KRĒSĀ UN LIKS MAN ATZĪSTIES VISĀ. TAD VIŅI MANI IZVEDĪS CIETUMA PAGALMĀ, IEŠAUS MAN GALVĀ AR PISTOLI UN...

... UN NEVIENA NO ŠĪM NABAGA MAZAJĀM RADĪBIŅĀM VAIRS NEKAD NEVARĒS MAN PARĀDĪT SAVU JAUNO ROTAĻLIETU!"

* * *

— Būs vēl kādi jautājumi lieciniekam? — jautāja Galvenais Tiesnesis.

- Nē, - sacīja kapteinis Grībenfelds. - Un jums, leitnant?

- Nē, - sacīja leitnants Ubarra. - Tagad mums ir skaidrs priekšstats par doktora Meilina viedokli.

Kad Meilins pārstāja melot zem melu detektora, Džeks pat izjuta pret viņu simpātijas. Sākumā ar nepatiku, tagad paskatījās uz viņu savādāk. Meilins attīrījās un nomazgājās no iekšpuses. Varbūt katrs cilvēks agrāk vai vēlāk ir jāpārbauda ar melu detektoru, lai saprastu, ka godīgums pret citiem sākas ar godīgumu pret sevi.

- Mister Kumbes? — Kumbess izturējās tā, it kā viņš nekad nebūtu plānojis uzdot jautājumus lieciniekam.

- Mister Branhard?

Guss piecēlās, turēdams bārdā ieķērušos saprātīgās sugas pārstāvi, un pateicās Ernstam Meilinam.

— Tādā gadījumā tiesa izsludina pārtraukumu līdz pulksten deviņiem no rīta. Mister Kumbes, šeit ir prasība pret Zaratuštras kompāniju par divdesmit pieciem tūkstošiem solu. Es to nododu jums. Esmu arī atcēlis doktora Kelloga drošības naudu, - sacīja tiesnesis Penderviss, kad divi no tiesas darbiniekiem sāka atbrīvot Meilinu no vadiem, kuros bija sapinuši pie melu detektora.

— Džeka Heloveja drošības nauda arī anulēta?

- Nē, mister Kumbes, un jums nevajadzētu no tā izdarīt nekādus secinājumus. Es nevaru noraidīt apsūdzību pret Džeku Heloveju un nevēlos jūs nostādīt neizdevīgā stāvoklī. Es nedomāju, ka pastāv risks atbrīvot misteru Heloveju pret drošības naudu. Domāju, doktors Kellogs, jūsu klients, man piekritīs.

- Atklāti sakot, Jūsu Godība, arī es jums piekrītu, -  sacīja Kumbess. - Mans protests ir nosacījuma refleksa piemērs, par kuru tikko tik labi pastāstīja doktors Meilins.

Bens Reinsfords, Džordžs Lants un viņa policisti bija sapulcējušies pie Džeksa galda. Gerds un Rūta iespiedās vidū, sadevušies rokās.

- Džek, mēs ieradīsimies viesnīcā nedaudz vēlāk, - sacīja Gerds.

- Mēs ar Rūtu paķersim kaut ko ēdamu un dzeramu, un tad paņemsim viņas Pūkainīšus.

Tagad Gerds atkal bija atguvis savu draudzeni, bet viņa draudzene bija atguvusi savu Pūkainīšu ģimeni. Viņi bija patiešām jocīgi. Kā tagad viņus sauc? Sindroms, Komplekss, Ideja un Superegoists. Saprātīga suga, ko sauc par Pūkainīšiem.

16. nodaļa

Viņi apstājās durvīs, sačukstējās un pagriezās, lai dotos uz savām vietām. Pirmais gāja Ruizs, kam sekoja Galvenais Tiesnesis, un Džanivers nosēdza procesiju. Viņi dažus mirkļus pastāvēja, lai sabiedrība, kurai viņi kalpo, redzētu viņu sejas uz lielā ekrāna, pēc tam apsēdās. Sekretārs sāka tradicionālo ievadu. Tiesas zālē bija jūtama spriedze. Avess Džanivers pieliecās un nočukstēja:

– Viņi visu zina.

Tiklīdz apklusa sekretārs, tiesā vērsās Makss Feins. Viņa sejā nebija nekādas izteiksmes.

— Jūsu Godība, man ir kauns par to ziņot, bet tiesājamo Leonardu Kellogu nevar nogādāt tiesā. Vakar vakarā viņš nomira, izdarot pašnāvību savā kamerā. Tas notika, manas dežuras laikā, viņš asi piebilda.

Vispārējais satraukums, kas piepildīja sēžu zāli, nebija šoks, bet gan piepildītu gaidu nopūta. Visi par to jau zināja.

- Kā tas notika, policijas priekšniek? - Penderviss jautāja.

— Arestētais tika ievietots kamerā, viens no maniem vīriem turēja viņu pastāvīgā uzraudzībā. - Feins runāja monotoni kā robots. — Divdesmit divos trīsdesmit arestētais piegāja pie gultas un, neizģērbies, apgūlās, pārvilka pār galvu vilnas segu. Cilvēks, kurš viņu vēroja, nepamanīja neko satraucošu, tā dara lielākā daļa arestēto, aizsedzas no gaismas. Viņš kādu laiku mētājās un grozījās, tad aizmiga.

Kad no rīta sargi ieradās viņu modināt, gulta zem segas bija piesūkusies ar asinīm. Kellogs bija pārgriezis sev rīkli. Viņš zāģēja ar krekla rāvējslēdzēju, līdz pārgrieza kakla vēnu. Viņš bija miris.

– Nelāga pamošanās, policijas priekšniek! — Penderviss bija šokēts. Viņš domāja, ka Kellogam izdevies noslēpt nazi vai skuvekli, un viņš gatavojās Feinu bargi sodīt. Bet ar šādu metodi! Viņš pārbrauca ar pirkstiem pāri jakas rāvējslēdzēja zobiem. - Nedomāju, ka kāds varēja paredzēt šādu iznākumu. Neviens neko tādu nevarēja sagaidīt.

Džanivers un Ruizs viņam piekrita. Policijas priekšnieks Feins paklanījās un pagāja malā.

Leslijs Kumbess, pielicis ievērojamas pūles, lai izskatītos nomākts un satriekts, piecēlās.

- Jūsu Godība, kā es saprotu, man vairs nav klienta, - viņš teica. - Tagad esmu bez darba, un ir absolūti neiespējami ierosināt lietu pret misteru Heloveju. Viņš šāva uz cilvēku, kurš mēģināja viņu nogalināt, tas arī viss. Tāpēc, Jūsu Godība, es ierosinu noraidīt misteram Helovejam izvirzītās apsūdzības un atbrīvot viņu no aresta.

Uzlēca kapteinis Grībenfelds.

- Jūsu Godība, es lieliski saprotu, ka īstais apsūdzētais šobrīd atrodas ārpus tiesas jurisdikcijas, taču es un mani biedri, kas piedalās šajā lietā, ceram, ka tiesa noteiks planētas klasifikāciju un apstiprinās mūsdienu prasībām atbilstošu saprāta definīciju. Tie ir ļoti svarīgi jautājumi, Jūsu Godība.

- Bet, Jūsu Godība, - Kumbess protestēja, - mēs nevaram tiesāt mirušu cilvēku.

— VEFAMETAS KOLONIJAS CILVĒKI PRET DŽEIMSU SINGU, MIRUŠO, apsūdzētu ļaunprātīgā dedzināšanā, A.E.602, - iejaucās godājamais Gustavs Ādolfs Branhards.

Jā, koloniālajā likumā var atrast jebkuru precedentu.

Džeks Helovejs, kurš bija turējis  rokas līkumā Pūkainīti, piecēlās kājās. Viņa baltās ūsas bija dusmīgi izspūrušas.

- Es vēl neesmu miris, Jūsu Godība, es esmu šeit, šajā tiesas sēdē. Es pats atnācu uz šejieni un ceru, ka tas var būt pierādījums tam, ka neesmu miris. Es nošāvu Kurtu Borču, jo viņš palīdzēja nogalināt Pūkainīti. Es vēlos, lai tiesa konstatē, ka tas, kurš nogalināja Pūkainīti, ir saprātīgas būtnes slepkava.

Tiesnesis lēnām pamāja.

- Es neanulēju apsūdzību pret misteru Heloveju, - viņš teica. - misters Helovejs ir apsūdzēts slepkavībā. Ja viņš ir nevainīgs, viņam ir tiesības to pierādīt publiski. Baidos, mister Kumbes, ka jums būs jāvada viņa apsūdzība.

Kā vējš pāri labības laukam, cauri tiesas zālei izskrēja satraukuma vilnis. Beidzot sākās tiesas sēde.

* * *

Šorīt tiesā tika nogādāti pūkainīši: Džeka sešinieks, pieci no policijas posteņa, Bena Reinsforda Flora un Fauna un četri pūkainīši, uz kuriem pretendēja Rūta Ortere. Radās jautājums, kas viņus pastāvīgi uzraudzīs. Viens no pūkainīšiem no policijas posteņa, Plēsoņa vai cits, kopā ar Bena Reinsforda Floru un Faunu izvilka no kaut kurienes putekļsūcēja šļūteni. Ahmeds Hadra metās zem galda, satvēra otru šļūtenes galu un mēģināja to viņiem atņemt. Tas bija brīnišķīgi. No sajūsmas ūjinot, viņi satvēra savu galu, un Maiks, Maizija, Superegoists un Komplekss pieskrēja palīgā. Viņi visi septiņi izvilka Hadru no galda un vilka viņu apmēram desmit pēdas pa grīdu, pirms viņš atlaida šļūteni un piecēlās. Šajā laikā telpas otrā pusē izcēlās skaļš strīds starp Melloriportas akadēmijas Valodu katedras vadītāju un fonētikas entuziasti-atraitni. Tiesnesis Penderviss vairākas reizes paklaudzināja ar āmuriņu, taču, sapratis, ka troksnis tik ātri nebeigsies, izsludināja pārtraukumu.

– Šeit var palikt ikviens, kurš vēlas. Ja kāds no tiem, kas apspriež dažādus mūsu problēmas aspektus, var sniegt galīgo definīciju, kas pierāda saprātīgumu, mēs būsim pateicīgi. Sēde atsāksies vienpadsmitos trīsdesmit.

Kāds painteresējās, vai zālē drīkst smēķēt, Galvenais Tiesnesis atļāva. Džeks izņēma cigāru un aizkūpināja. Māmiņa Pūkainīte atgaiņājās ar rokām: viņai nepatika tabakas dūmi. Ar acs kaktiņu Džeks redzēja skraidot starp galdiem Maiku, Maiziju, Floru un Faunu. Kad viņš atkal pievērsa uzmanību viņiem, visi jau sēdēja uz tiesnešu galda, un Maizija tiesnešiem rādīja, kas atrodas viņai somā.

Viņš paņēma Mammu un Mazuli, piecēlās un devās uz vietu, kur sēdēja Leslijs Kumbess. Kāds atnesa no kafejnīcas kafiju. Pūkainīšiem tiesā ļoti patika.

* * *

klusi noklaudzēja āmuriņš. Mazais Pūkainītis uzkāpa Džekam Helovejam klēpī. Piecu tiesā pavadīto dienu laikā viņi visi bija sapratuši, ka tiesneša āmuriņš aicina pūkainīšus un visus citus cilvēkus klusēt. Džekam ienāca prātā, kad atgriezīsies mājās, izgatavot nelielu āmuriņu un izmantot to, ja ģimene kļūs pārāk trokšņaina. Mazulis, kurš vēl nebija sapratis āmuriņa skaņas nozīmi, nolēca uz grīdas. Mamma metās viņam pakaļ un ātri aizvilka zem galda.

Tiesas zāle atkal izskatījās kā parasti. Galdi bija sarindoti glītā rindā tiesas priekšā, un liecinieku krēsls un zvērināto loža tika pārvietoti atpakaļ uz ierasto vietu. Pazuduši pelnu trauki, kafijas kanna un ledus spainis, alus atdzesēšanai. Tas bija dīvaini, īpaši vienpadsmit pūkainīšiem, mazulim un mazajam melnbaltajam kaķēnam.

Taču bija viena neparasta iezīme: blakus tiesnešiem, nedaudz iesānis, sēdēja vīrietis zeltā izšūtā kosmisko spēku uniformā un izlikās, ka viss notiekošais viņu nemaz neskar. Tas bija kosmosa flotes komandors Alekss Napjers.

Tiesnesis Penderviss nolika āmuriņu.

— Lēdijas un džentelmeņi, esat gatavi turpināt sēdi un izteikt savus viedokļus? — viņš jautāja.

Kājās piecēlās Kosmisko spēku leitnants psihologs Ubarra. Viņa priekšā bija informācijas ekrāns, un viņš to ieslēdza.

- Jūsu Godība, - viņš iesāka, - mums nav vienprātības par dažām detaļām, bet visos galvenajos jautājumos mēs esam panākuši vienprātīgu vienošanos. Tas viss jau ir atspoguļots protokolā, atļaujiet man to apkopot un izdarīt secinājumus?

Tiesnesis deva atļauju. Ubarra paskatījās uz ekrānu un turpināja:

— Mūsu viedoklis ir šāds: saprātīgas būtnes atšķiras no nesaprātīgām ar to, ka tās spēj domāt apzināti un loģiskā secībā un spēj izteikt savas domas simboliski. Mēs — katras saprātīgas sugas pārstāvji — domājam apzināti un zinām, ka domājam. Tas nenozīmē, ka visa mūsu garīgā darbība ir apzināta. Psihologi apgalvo, ka tikai neliela daļa no mūsu garīgās darbības ir apzināta. To var salīdzināt ar aisbergu, kura desmitā daļa atrodas virs ūdens un deviņas desmitdaļas ir iegremdētas. Psihiatrijas māksla lielā mērā slēpjas apstāklī, lai no šīm deviņām desmitdaļām gūtu maksimālu labumu, un es to visu varu apliecināt kā praktizējošs ārsts.

Mēs tik bieži domājam apzināti, ka, saņemot kādus neapzinātus impulsus no smadzenēm, mēs tos raksturojam kā “priekšnojautu” vai “intuīciju”. Šī problēma patiešām pastāv. Mēs tik bieži zemapziņā veidotas darbības attiecinām uz apņēmību, ka ar sistemātisku apmācību mēs varam, lai arī ar grūtībām, izraisīt tās automātiskās reakcijas, no kurām ir atkarīga mūsu dzīvība kaujās vai citās kritiskās situācijās. Pirms Pirmā pirmsatomu laikmeta par zemapziņu bija vairāk nekā neskaidrs priekšstats, taču pat tagad mēs par to zinām maz. Par šo parādību būtību joprojām notiek asas profesionālas diskusijas.

Turklāt līdzīgi strīdi pastāvīgi notikuši tieši pēdējo četru dienu laikā.

Ja saprātīgo domāšanu iztēlojamies kā aisbergu, tad nesaprātīgo domāšanu var salīdzināt ar saules gaismu, kas atspoguļojas no virsmas. Protams, tā nav precīza līdzība, nesaprātīga būtne nevar uztvert neko, izņemot faktus, kas atrodas pie rokas, taču tai ir ievērojama zemapziņas atmiņas absorbcija un jauns starojums. Viņiem arī reizēm uzplaiksnī tas, ko varētu saukt par apzinātu garīgo darbību. Doktoru van Ribiku ieinteresēja šī jautājuma evolūcijas aspekti. Ja nesaprātīga būtne nonāk jaunā situācijā vai nepazīstamā vidē, tā kādu impulsu ietekmē var sākt domāt vairāk vai mazāk apzināti. Ja tas turpināsies ilgāku laiku, var izveidoties domāšanas ieradums, kas galu galā pārtaps īstā saprātā.

Saprātīga būtne domā ne tikai apzināti, aiz ieraduma, bet saistībā ar konsekvenci. Viņa savieno dažādas lietas loģiskā ķēdē. Tā veido secinājumus un izmanto tos kā telpu sarežģītākiem secinājumiem. Tā grupē asociācijas un vispārina. Viņu nevar salīdzināt ar nesaprātīgām būtnēm. Saprātīgas būtnes ne tikai domā vairāk vai kļūst apzinātākas, tās domā par radikāli mainīgām īpašībām. Saprātīgās smadzenes veido idejas, tās apvieno, un tām gandrīz nav ierobežojumu abstrakcijai.

Beigās nonācām pie vienas no vispāratzītajām un neslēptajām saprāta izpausmēm. Saprātīga būtne izmanto simbolus. Nesaprātīga būtne nevar simbolizēt, jo tās smadzenes nespēj sniegt skaidru priekšstatu par tēlu no attāluma.

Ubarra iedzēra malku ūdens un pagrieza informācijas ekrāna slēdzi.

- Saprātīga būtne, - viņš turpināja, - var paveikt vēl vienu lietu. Tā var apvienot šīs trīs uzskaitītās spējas un, apvienojot tās, radīt kaut ko lielāku nekā tikai daļu summa. Saprātīga būtne var iztēloties. Tā var nākt klajā ar kaut ko tādu, kas pirms tam pasaulē neeksistēja, un pēc tam, plānot un sākt darboties, lai tas kļūtu par realitāti. Tā var ne tikai iztēloties, bet arī radīt.

Viņš uz brīdi ieturēja pauzi.

– Tāda ir mūsu izstrādātā saprāta definīcija. Ja mēs sastopam kādu radījumu, kura domāšanas process ietver visas šīs īpašības, mēs to droši varam saukt par saprāta brāli. Un mūsu viedoklis ir tāds, ka pūkainīši visnotaļ atbilst šai definīcijai.

Džeks apskāva mazo saprātīgo radījumu, kas gulēja viņam klēpī, un Mazulis, atvēris acis, nomurmināja:

- Hi-inta?

- Mazulīt, tu atbilsti šai formulai, - viņš nočukstēja. – Jūs pievienosieties cilvēku sugai.

Ubarra turpināja:

— Viņi domā apzināti un domā pastāvīgi. Mēs to zinām, jo mēs to analizējām ar mērinstrumentiem un salīdzinājām datus ar datiem, kas iegūti no desmit gadus veciem cilvēku bērniem. Viņi domā saskaņotā secībā, es lūdzu jūs apsvērt visas loģiskās darbības, ko viņi veic, izgudrojot rīkus garneļu medīšanai, kā arī izgatavojot rīku, ar kuru viņi izgatavo šos rīkus. Mums ir daudz pierādījumu, ka viņi spēj apstrādāt informāciju, saistīt, vispārināt, abstrakti un simbolizēt.

Bet galvenokārt viņi var iedomāties ne tikai jaunus rīkus, bet arī jaunu dzīvesveidu. Mēs to varam izsekot līdz pirmajam cilvēka kontaktam ar sugu, kuru, manuprāt, varētu definēt kā "Pūkainītis Saprātīgais". Mazais Pūkainītis atrada mežā dīvainu un pievilcīgu vietu, vietu, kas nebija līdzīga jebkam, ko viņš jebkad agrāk  bija redzējis, vietu, kur dzīvoja varena būtne. Viņš iedomājās, ka dzīvo šajā vietā un izbauda šīs noslēpumainās būtnes draudzību un aizsardzību. To viņš izdarīja, sadraudzējās ar Džeku Heloveju un pārvācās uz dzīvi pie viņa. Tad viņš iztēlojās, ka viņa ģimene dalās ar viņu šajā brīnišķīgajā komfortā. Viņš aizgāja un atveda tos sev līdzi. Tāpat kā daudzām citām saprātīgu būtņu sugām, Mazajam Pūkainītim bija brīnišķīgs sapnis. Kā daži laimīgie, viņš to pārvērta par realitāti.

Galvenais Tiesnesis dažas minūtes pagaidīja, līdz izskanēs aplausi, un pēc tam uzsita ar āmuriņu, lai tos apklusinātu. Nedaudz sačukstējies ar pārējiem tiesnešiem, viņš atkal pieklaudzināja. Tas samulsināja Mazo Pūkainīti. Neviens taču vairs troksni vairs netaisīja pēc āmurīša sitiena pirmo reizi?

— Ar tiesas vienbalsīgu lēmumu tiek pieņemts leitnanta Ubarras formulējums. Mēs pateicamies viņam un visiem, kas strādāja pie šīs problēmas.

- Tiesa ir lēmusi, ka suga, kas pazīstama kā "ZARATUŠTRAS PŪKAINAIS PŪKAINĪTIS", patiesībā ir saprātīgu būtņu suga, kam ir tiesības uz visu citu SAPRĀTĪGO BŪTŅU cieņu un ko pilnībā aizsargā Zemes Federācijas likumi, - viņš atkārtoja āmuriņa sitienu, it kā šo lēmumu iedzenot likumā kā dēlī naglu.

Kosmosa flotes komandors Napjers pieliecās un kaut ko pačukstēja. Visi trīs tiesneši izteiksmīgi pamāja ar galvu, un oficieris piecēlās.

— Leitnant Ubarra, ļaujiet man dienesta un federācijas vārdā izteikt pateicību jums un visiem, jūsu darba kulminācijas -  skaidrā un lieliskā ziņojuma sagatavošanā iesaistītajiem. Es arī vēlos norādīt, ka ziņojumā, ko nosūtīju Zinātniskās pētniecības un attīstības birojam, atzīmēju, cik svarīgu precedentu jūsu darbs nodrošinājis saprātīga domāšanas procesa definēšanā. Iespējams, nākamreiz atradīsim saprātīgu sugu, kura runās cilvēkiem nedzirdamās frekvencēs, kuri ir klāti ar vilnu un dzīvo siltā klimatā, ēd jēlu pārtiku, taču mēs zināsim, ka šī ir būtņu suga, kas sākusi domāt saprātīgi.

Varu derēt, ka Ubarra dabūs vēl vienu uzšuvi un labu amatu, Džeks nodomāja. Tad Penderviss atkal paklaudzināja āmuriņu.

- Gandrīz aizmirsu par apsūdzēto šajā prāvā, - viņš teica. — Ar Tiesas spriedumu tiek noteikts, ka apsūdzētais Džeks Helovejs nav vainīgs apsūdzībā. Šajā gadījumā viņš tiek atbrīvots no aresta. Ja viņš vai viņa advokāts ieradīsies šeit, viņiem tiks atgriezta drošības nauda.

Viņš pasludināja tiesas sēdi par slēgtu un atkal samulsināja Mazo Pūkainīti, ar āmuriņa sitienu. Tā vietā, lai klusētu, visi pielēca no savām vietām un sāka trokšņot, cik vien varēja, un tēvocis Guss pacēlis viņu augstu virs galvas un nokliedza:

— UZVARA! Ar vienbalsīgu lēmumu!

17. nodaļa

Rūta Ortere malkoja stipru, aukstu kokteili. Tas bija lieliski, tas bija tik labi, viss bija labi! Maiga mūzika, vājš apgaismojums, viens no otra tālu novietoti galdi. Te ir tikai viņa un Gerds, un neviens viņiem nepievērš uzmanību. Viņa beigusi darbu. Aģents, kurš liecinājis tiesā, kļuva dienestam nederīgs un bija kā izšautas patronas čaulīte. Zemes pārvalde iesniedza lūgumu un gribēja viņu atsaukt, taču viņa vairs nevarēja būt Slepenā dienesta leitnante un turklāt kļuva par misis Gerdu van Ribiku. Viņa nolaida glāzi un parīvēja saules akmeni pirkstā. Tas bija jauks saules akmens un dāvana no Gerda. Un viņiem bija pat ģimene, par kuru jārūpējas. Četri pūkainīši un melnbalts kaķēns.

— Tiešām vēlies pārcelties uz Beta kontinentu? — jautāja Gerds. – Kad Napjers izveidos jaunu valdību, galveno vietu ieņems Zinātniskais centrs. Mūs atjaunos savos amatos un varbūt pat piedāvās kaut ko labāku.

– Bet pats tur atgriezties gribi? – Viņš noliedzoši papurināja galvu. - Es arī. Es vēlos pārcelties uz Beta kontinentu un kļūt par sievu saules akmeņu meklētājam.

— Un pūkainīšu speciālistam.

— Un pūkainīšu speciālistam. Es tagad nevaru viņus atstāt, Gerd, mēs tikai sākam. Mēs gandrīz neko nezinām par viņu psiholoģiju.

Viņš nopietni pamāja.

- Bet mēs nezinām, vai viņi var kļūt līdzvērtīgi mums un pat gudrāki par mums.

Viņa pasmaidīja.

- Ak, Gerd! Kāpēc jāpārspīlē? Viņi ir kā mazi bērni. Viņi domā tikai par izklaidēm.

– Tā gan taisnība. Bet es saku, ka viņi ir gudrāki par mums. Ap viņiem vienmēr ir kādi noslēpumi. — Viņš kādu laiku klusēja un smēķēja. - Mēs absolūti neko nezinām par viņu psiholoģiju un bioloģiju, - viņš pacēla glāzi un iedzēra malku. — Mums šeit ir astoņpadsmit pūkainīšu. Septiņpadsmit pieaugušie un viens mazulis. Kāda proporcija? Arī mežos ir tikai daži mazuļi. Starp simt piecdesmit pieaugušajiem pūkainīšiem ir tikai desmit bērni.

- Iespējams, ka viņu skaits pēdējā gada laikā kaut nedaudz pieaudzis, - viņa iesāka.

— Mums ir zināmas kādas sugas ar viena gada iznēsāšanas periodu? — viņš jautāja. — Varu derēt, ka viņiem, lai pilnībā izaugtu, ir vajadzīgi desmit vai piecpadsmit gadi. Mēneša laikā Džeka Mazulis nav pieņēmies ne par mārciņu. Un citas mīklas: šī viņu atkarība no raciona trīs. Izņemot nelielu daudzumu kviešu miltu, tā nav dabiska pārtika, bet gan absolūta sintētika. Es runāju ar Ubarru, viņš domā, ka tajā ir kāda sastāvdaļa, kas izraisa atkarību.

— Varbūt viņi vienkārši apmierina savas gastronomiskās vajadzības?

- Labi, mēs to noskaidrosim, - viņš teica, pagāza krūzi pār savu glāzi. – Kā tu domā, varbūt mums vajadzētu pirms pusdienām atkārtot?

***

Kosmosa flotes komandors Napjers apsēdās pie rakstāmgalda, kas nesen bija piederējis Nikam Emertam, un paskatījās uz neliela auguma vīreli saburzītajā uzvalkā un ar rudu vaigubārdu. Tas skatījās uz viņu ar šausmām.

– Mans Dievs, komandor, jūs varat runāt nopietni?

– Bet es runāju pilnīgi nopietni, doktor Reinsford.

- Jūs vienkārši jokojat! — Reinsfords uzsprāga. — No manis tāds pats ģenerāldirektors, kā no pūkainīša bāzes komandieris uz Kserksa. Nekad agrāk savā dzīvē neesmu strādājis administratīvajā vadībā.

– Tā ir tikai rekomendācija. Jūs aizstāsiet bijušo administratoru.

– Man ir savs darbs. Ksenobioloģijas institūts…

- Es domāju, ka šajos apstākļos viņi tikai priecāsies no jums tikt vaļā.  Doktor, jūs esat īstais cilvēks šim darbam. Jūs esat ekologs, jūs zināt, kādas postošas sekas rada planētas dabiskā līdzsvara izjaukšana. Zaratuštras kompānija rūpējās par to visu, kamēr planēta bija tās īpašums, bet tagad deviņas desmitdaļas planētas ir sabiedriskais īpašums. Tagad šeit ieradīsies Federācijas cilvēki no dažādām planētām. Jūs zināt, kā kontrolēt šādas lietas.

– Jā, bet tikai kā Saglabāšanas komisijas loceklis vai tamlīdzīgi, kam citam der mana kvalifikācija?

— Ģenerāldirektoram. Visu jūsu darbu darīs policija. Varat nozīmēt administratoru.

- Labi, kuru, piemēram?

– Nu, vispirms mums vajadzīgs Galvemais Prokurors. Kuru jūs vēlētos iecelt šajā amatā?

- Gusu Branhardu, - nekavējoties atbildēja Reinsfords.

- Labi. Tagad tīri retorisks jautājums: kuru jūs iecelsiet par iezemiešu komisāru?

* * *

Džeks Helovejs atgriezās Beta kontinentā ar policijas aerobotu. Oficiālais komisārs misters Džeks Helovejs, īpašais pasažieris un viņa darbinieki: Mazais Pūkainītis, Mamma, Mazulis, Maiks, Maizija, Ko-Ko un Pelnrušķīte.

Varu derēt, ka viņi pat neapzinās, ka ir īpaši pasažieri.

— Vēlaties labu darbu, Džordž? — viņš jautāja Lantam.

— Man jau ir labs darbs.

– Šis būs labāks. Majora pakāpe, astoņpadsmit tūkstoši gadā. Vietējo aizsardzības spēku komandieris. Turklāt jūs saglabāsiet savu veco amatu policijā. Policijas priekšnieks jums vienkārši piešķirs atvaļinājumu uz nenoteiktu laiku.

- Nu, tas ir kaut kas, Džek! Man patīk šis priekšlikums, bet es nevēlos pamest savus puišus. Un nevaru nevienu izcelt, neaizvainojot citus.

– Ņemiet visus līdzi. Es esmu pilnvarots aizņemties no policijas divdesmit piecus cilvēkus, bet jums ir tikai sešpadsmit. Viņi apmācīs kadru sastāvu. Jūsu seržants tiks paaugstināts oficiera pakāpē, bet pārējie būs seržanti. Jūsu armijā būs pusotra tūkstoša cilvēku.

- Jūs domājat, ka Pūkainīšiem būs nepieciešama tik spēcīga aizsardzība?

- Jā. Pūkainīšu rezervāts, kas atrodas starp Kordiljeriem un Austrumkrasta līniju, tiks pilnībā aizsargāts. Tikai šādā gadījumā Pūkainīši būs drošībā. Jūs zināt, kas var notikt. Ikviens vēlas Pūkainīšus, pat tiesnesis Penderviss vērsās pie manis, lūdzot pāris savai sievai. Būs cilvēki, kas medīs Pūkainīšus un pārdos. Viņi izmantos apdullināšanas bumbas, miega gāzes un tamlīdzīgi. Mēs izveidosim adopcijas aģentūru, un Rūta uzņemsies par to atbildību. Turklāt tur tiks veikts pētnieciskais darbs...

Lai velns parauj šitādu darbu, Džeks nodomāja. Strādājot raktuvēs, viņš nopelnīja vairāk nekā piecdesmit tūkstošus gadā. Bet kādam tas tomēr jādara, un viņš tagad ir atbildīgs par Pūkainīšiem.

Viņš taču viņu saprātīgumu pierādīja tiesā!

* * *

Viņi atgriezās mājās, mājās uz Apbrīnojamo vietu. Kopš tika ielikti maisos, viņi bija redzējuši daudz skaistu vietu, vietu, kur viss spīdēja, kur varēja ļoti augstu lēkt un ļoti mīksti nolaisties, vietu, kur satika citus cilvēkus un kur bija tik jautri. Bet tagad viņi atgriežas vecajā Brīnummežā, kur viss sākās.

Viņi satika daudzas Lielās Būtnes. Dažas no Lielajām Būtnēm bija sliktas, bet tādu bija maz. Lielākā daļa Lielo Būtņu bija labas. Pat tas, kurš nogalināja sievieti, izjuta nožēlu par izdarīto, viņi bija par to pārliecināti. Un viņi nekad vairs netika redzējuši Lielo Būtni, kas bija viņus aizvedusi no Apbrīnojamās vietas.

Viņš par to runāja ar citiem – ar Floru un Faunu, Plēsoņu, Kompleksu, Superegoistu, Nīkuli, Kāpostu ēdāju, Grabuli, Bordeni un Trakulīgo Sievišķi. Tagad viņi visi dzīvos kopā ar Lielajām Būtnēm un nesīs šos jocīgos vārdus. Kādu dienu viņi sapratīs, ko šie vārdi nozīmē. Tas varētu būt pat vēl jocīgāk. Un viņi var iemācīties saprast Lielās Būtnes, tagad tētis Džeks kaut ko iebāž ausī un dzird, ko viņi runā. Viņš pat iemācījās dažus vārdus un māca tos savējiem.

Un drīz visi cilvēki atradīs sev Lielās Būtnes un dzīvos kopā ar viņiem. Lielās Būtnes par viņiem rūpēsies, spēlēsies un uzjautrinās, mīlēs un dos brīnišķīgu ēdienu. Varbūt tad sievietes vairs tik ātri nemirs un lielākā daļa izdzīvos. Un tad viņi varēs atmaksāt Lielajām Būtnēm. Sākumā viņi dāvās tiem savu mīlestību un padarīs viņus laimīgus. Vēlāk, kad viņi iemācīsies viņiem palīdzēt, viņi to darīs, un tad cilvēki un Lielās Būtnes dzīvos laimīgi uz mūžīgiem laikiem.

Tulkojis Imants Ločmelis

.

.

.

.

Content

Paipers Bims Mazais Pūkainītis

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa